Справа № 304/1089/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/391/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2025 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

Головуючого - судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 , захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 та адвоката ОСОБА_7 в інтересах законного представника обвинуваченого ОСОБА_9 ОСОБА_10 на вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 лютого 2025 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, з вищою освітою, одруженого, не працюючого, депутата Великоберезнянської ОТГ, відповідно до ст. 89 КК України не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146 та ч. 2 ст. 187 КК України,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Добеле Латвійської Руспубліки, мешканця АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, відповідно до ст. 89 КК України не судимого, помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146 та ч. 2 ст. 187 КК України

за участю прокурора ОСОБА_11

обвинуваченого ОСОБА_6

захисників обвинувачених адвокатів ОСОБА_12 , ОСОБА_8

представника потерпілого адвоката ОСОБА_13

ВСТАНОВИЛА:

оскарженим ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146 та ч. 2 ст. 187 Кримінального кодексу України та призначено йому покарання за ч. 2 ст. 146 КК України у вигляді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років; за ч.2 ст. 187 КК України у вигляді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років із конфіскацією майна.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 49, ч.5 ст.74 КК України звільнено ОСОБА_6 від призначеного покарання за ч. 2 ст. 146 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_9 за ст.ст. 187 ч. 2, 146 ч. 2 Кримінального кодексу України закрито на підставі п. 5 ч.1 ст. 284 КПК України у зв`язку із смертю обвинуваченого.

Вирішено питання речових доказів , арештованого майна, судових витрат та цивільних позовів.

Згідно вироку суду, близько 11 год. 00 хв. 28 листопада 2019 року особа, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, маючи у користуванні власний автомобіль марки «Toyota» моделі «Camry», д.н.з. НОМЕР_1 , здійснював надання послуг таксі, зокрема, перебував у вказаний час на території залізничного вокзалу у місті Львові. У вказаний час до особи, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, підійшли громадяни Таджикистану ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та їх двоє малолітніх дітей ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , які мали намір в туристичних цілях поїхати на відпочинок в гори Карпати. Особа, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, прийняла пропозицію надати послуги таксі вказаним громадянам за ціною чотириста доларів США. Громадяни Таджикистану погодились з ціною послуг перевезення і через деякий час на вказаному автомобілі поїхали в напрямку Закарпатської області. Рухаючись до Закарпатської області особа, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, зателефонувала своєму знайомому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , який проживає у смт. Великий Березний Закарпатської області. У ході телефонної розмови особа, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, повідомила ОСОБА_6 про те, що рухається до Закарпатської області, зокрема, у зв`язку із перевезенням п`яти громадян Таджикистану до Закарпатської області в туристичних цілях та повідомив, що вказані громадяни надають 400 доларів США за послуги таксі. Із зазначеної розмови ОСОБА_6 дізнався, що у вказаних громадян Таджикистану наявні готівкові кошти.

Після цього у ОСОБА_6 виник прямий умисел на вчинення незаконного позбавлення волі громадян Таджикистану та вчинення відносно них розбійного нападу за попередньою змовою групою осіб з корисливих мотивів. Цей злочин ОСОБА_6 вирішив вчинити за попередньою змовою з особою, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, ОСОБА_9 та іншими невстановленими органом досудового розслідування особами при наступних обставинах.

Так, ОСОБА_6 у ході зазначеної телефонної розмови, яка відбувалась з особою, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, дізнавшись про наявність у громадян Таджикистану, яких перевозить особа, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, з міста Львова до Закарпатської області, грошових коштів, діючи з прямим умислом, запропонував особі, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, довезти вказаних громадян до Великоберезнянського району, де ОСОБА_6 і особа, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, узгодили злочинний план, який полягав у відкритому, шляхом здійснення нападу, заволодінні готівковими коштами, які мали у власності громадяни Таджикистану, а також незаконного позбавлення волі останніх з метою вчинення психологічного тиску на них, щоб вони, побоюючись за власне життя, не звернулись до правоохоронних органів із заявою. Також ОСОБА_6 повідомив особі, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, про те, що до вчинення цих злочинів він залучить ОСОБА_9 та інших невстановлених стороною обвинувачення осіб.

Узгодивши вказаний злочинний план із ОСОБА_6 та визначивши місце доставки громадян Таджикистану, особа, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, рухалась у вказаному напрямку.

Цього ж дня близько 19 год. 00 хв. особа, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, перебуваючи на території Великоберезнянського району під час перевезення вказаних вище іноземців, вийняв із сховища, що знаходилось в автомобілі біля водія, пістолет «Ekol Lady CM 9mm» « НОМЕР_2 », направивши його на ОСОБА_14 та шляхом погрози його застосування, повідомив його, що всі вони повинні чітко виконувати його вказівки.

Після цього особа, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, зупинив керований ним автомобіль, позаду якого одночасно зупинився автомобіль марки «Peugeot expert» з д.н.з. « НОМЕР_3 » під керуванням ОСОБА_9 , у якому також перебував ОСОБА_6 та інша невстановлена органом досудового розслідування особа. Після цього ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , особа, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, та інша невстановлена органом досудового розслідування особа, діючи за попередньою змовою групою осіб, з прямим умислом, з корисливим мотивом, погрожуючи предметом, схожим на пістолет, що є небезпечним для життя та здоров`я осіб, які зазнали нападу, шляхом примусу, витягнули за руки потерпілих громадян ОСОБА_19 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 з автомобіля марки «Toyota» моделі «Camry», демонструючи потерпілим пістолет, який останні сприйняли небезпечним для їхнього життя і здоров`я, відкрито заволоділи мобільним телефоном марки «Apple Iphone XS» вартістю 9 706 грн. 50 коп., який належав ОСОБА_14 , мобільний телефон марки «Samsung Galaxy Grand Prime Duos» вартістю 1200 грн., який належав ОСОБА_15 та мобільний телефон марки «Samsung S9» в чохлі «Marc О`Роlо», який належав ОСОБА_16 .

В той час двоє малолітніх ОСОБА_20 та ОСОБА_18 знаходились в салоні автомобіля та не бачили цих подій.

Після заволодіння майном ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , особа, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, та інша невстановлена на даний час органом досудового розслідування особа наділи на голови потерпілих поліетиленові пакети і з метою продовження злочинної діяльності примусили потерпілих рухатись у невідомому потерпілим напрямку. Після цього особа, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, виїхав з місця вчинення злочину у напрямку міста Києва.

У подальшому ОСОБА_6 , ОСОБА_9 та інші невстановлені органом досудового розслідування особи помістили громадян Таджикистану до підвального приміщення, яке знаходиться в АДРЕСА_3 та належить на праві приватної власності батьку ОСОБА_6 - ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , перебуваючи в якому, діючи за попередньою змовою групою осіб, з прямим умислом, з корисливим мотивом та метою, шляхом примусу, погрожуючи застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я осіб, які зазнали нападу, примусили потерпілих ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та їх двох малолітніх дітей ОСОБА_22 , ОСОБА_18 зняти власний одяг, після чого обшукали вказаний одяг і відкрито заволоділи грошовими коштами у розмірі 2 700 доларів США (відповідно до курсу НБУ становить 64 881 гривня 00 копійок), 1050 гривень, 700 російських рублів (відповідно до курсу НБУ 259 гривень 00 копійок), які належали ОСОБА_14 , 3 800 доларів США (відповідно до курсу НБУ 91 314 гривень 00 копійок), 500 російських рублів (відповідно до курсу НБУ 185 гривень 00 копійок), які належали ОСОБА_15 та ОСОБА_16 .

За таких обставин ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , особа, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, та інші невстановлені на даний час органом досудового розслідування особи заволоділи належним вказаним вище громадянам Таджикистану майном на загальну суму 168 595 грн. 50 коп.

Після заволодіння вказаним майном ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , особа, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, та інші невстановлені на даний час органом досудового розслідування особи, діючи з прямим умислом, за попередньою змовою групою осіб, реалізуючи попередньо узгоджений злочинний план щодо незаконного позбавлення волі п`яти осіб, у тому числі двох малолітніх, у спосіб, небезпечний для життя чи здоров`я потерпілих, що супроводжувалось заподіянням їм фізичних страждань, здійснюване протягом тривалого часу, продовжили незаконне позбавлення волі громадян ОСОБА_19 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та їх двох малолітніх дітей ОСОБА_17 і ОСОБА_18 , зокрема, шляхом надання їм усного розпорядження перебувати у заздалегідь підготовленому на це приміщенні, яке знаходиться в АДРЕСА_3 та належить на праві приватної власності батьку ОСОБА_6 - ОСОБА_21 , де вони не бажали перебувати та яке не могли вільно залишити, хоча бажали цього, оскільки це приміщення зачинялось металевими дверима, яке могло відкриватись лише ззовні, у якому відсутні інші двері та вікна, створили жорстокі умови утримання у місці позбавлення волі, що виразилось в утриманні осіб в умовах, які позбавляють їх просторової і часової орієнтації, в холодному та сирому приміщенні. У цьому приміщенні потерпілі ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та їх двоє малолітніх дітей ОСОБА_20 , ОСОБА_18 утримувались з 28.11.2019 по 30.11.2019.

Близько 19 годин 00 хвилин 30.11.2019 ОСОБА_6 , ОСОБА_9 та інші невстановлені органом досудового розслідування особи, одягнули потерпілому ОСОБА_14 поліетиленовий пакет на голову і після цього помістили останнього до автомобіля білого кольору марки «Peugeot expert» з д.н.з. « НОМЕР_3 », яким керував ОСОБА_9 , після чого перевезли до залізничного вокзалу, який знаходиться у місті Перечині, де мали намір відправити ОСОБА_23 до міста Києва потягом Ужгород- Київ Однак, перебуваючи на пероні залізничного вокзалу в місті Перечині, потерпілому ОСОБА_24 вдалось втекти, після чого останній звернувся до Перечинського ВП Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області.

Близько 22 години 00 хвилин 30.11.2019 ОСОБА_6 , ОСОБА_9 та інші невстановлені органом досудового розслідування особи, помістили ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та їх двох малолітніх дітей ОСОБА_17 і ОСОБА_18 до автомобіля марки «Peugeot» моделі «expert» з д.н.з. « НОМЕР_3 », яким керував ОСОБА_9 , після чого перевезли до залізничного вокзалу, станції «Кострино», де відправили останніх до міста Львів потягом №601 «Солотвино-Львів».

На вказаний вирок захисники обвинуваченого ОСОБА_6 адвокати ОСОБА_8 та ОСОБА_7 подали апеляційні скарги.

Адвокат обвинуваченого ОСОБА_6 ОСОБА_8 у апеляційній скарзі просить вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 14,02.2025 р. скасувати, а кримінальне провадження закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК України.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що підзахисний обвинувачується за ч. 2 ст. 146 та ч. 2 ст. 187 КК України. Водночас в обвинувальному акті немає посилання на докази у підтвердження вини обвинувачених, а тому суд не зміг пов`язати конкретну обставину з конкретним доказом.

Також з показань потерпілого ОСОБА_14 не вбачається, що він бачив обличчя обвинувачених і того, хто забирав в нього майно і кошти.

З показів потерпілого ОСОБА_16 не вбачається, що саме обвинувачені забирали в нього майно і кошти. В ході одночасних допитів потерпілого ОСОБА_16 та підозрюваних ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , потерпілого ОСОБА_14 , тобто згодом, після того, як побачили обвинувачених, обидва потерпілі показали, що саме ОСОБА_6 та ОСОБА_9 позбавили їх волі та відкрито заволоділи їх майном, але за якими ознаками їх впізнали, чітко не сказали.

Одночасно, неповнолітній потерпілий ОСОБА_20 з приводу даної події показав, що вони були закриті в підвалі два дні. Отже, потерпіла ОСОБА_25 не бачила, хто саме забрав її майно і кошти, а самі обвинувачені не були серед тих осіб, і пов`язаність цих осіб з обвинуваченими не вбачається з матеріалів справи.

Показання свідків ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 також не підтверджують беззаперечно вину обвинувачених.

Зазначає, що протокол про прийняття заяви ОСОБА_14 про кримінальне правопорушення від 01.12.2019, витяг з ЄРДР щодо реєстрації кримінального провадження за №0000485 з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення за ч.2ет.146 КК України не пов`язує обвинувачених з буд яким злочином і не доводить їх вину у інкримінованих злочинах.

Протокол пред`явлення особи до впізнання від 01.12.2019 року, згідно якого потерпілий ОСОБА_14 впізнав ОСОБА_9 як особу, яка під час утримання його у підвальному приміщенні, приносила йому їжу та відвезла його на залізничний вокзал в м, Перечин є недостовірним доказом, оскільки потерпілий не міг бачити обличчя ОСОБА_9 , конкретні ознаки зовнішності ОСОБА_9 , за якими перед впізнанням міг би його впізнати, не назвав. Ймовірно фото ОСОБА_9 працівники органу ДР показували цьому потерпілому перед впізнанням і можливо давали потерпілому певні поради і вказівки, щодо того, кого саме слід впізнати.

Вважає, щосуд першої інстанції не міг посилатися на вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.09.2020 у справі № 304/283/20, який набрав законної сили 25.01.2021 року, яким ОСОБА_27 засуджено на підставі угоди про визнання винуватості за вчинення розбійного нападу та незаконного позбавлення волі, вчинених за попередньою змовою групою осіб щодо потерпілих ОСОБА_14 , ОСОБА_16 ,, ОСОБА_15 , оскільки цим вироком не встановлено причетність обвинувачених ОСОБА_29 та ОСОБА_9 до вчинення будь-якого злочину. У справі № 304/283/20 докази не досліджувалися, а тому обставини описані у зазначеному вироку не є преюдиційними та достовірними.

Також вважає, що суд невірно розподілив судові витрати та вирішив долю арештованого майна, зокрема конфіскував 10 000 грн. грошових коштів в дохід держави, оскільки ці кошти належать батькам ОСОБА_30 , а не йому.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просить вирок Мукачівського міськрайонного суду від 14.02.2025 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_9 скасувати та закрити кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_6 та ОСОБА_9 у вчиненні ними кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146 та ч. 2 ст. 187 Кримінального кодексу України, за недоведеністю обвинувачення.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що аналізуючи всі докази в сукупності з наведеними вище обставинами, виходячи з позиції Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав, що наявність "обгрунтованої підозри" у вчинені правопорушення передбачає "наявність фактів або інформації, які б могли переконати об"єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла-таки вчинити злочин", сторона захисту приходить до висновку, що обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_9 у вчинені злочину передбачених ч. 2 ст. 187 КК України та ч. 2 ст. 146 КК України слід виправдати, оскільки органом обвинувачення не доведено, що обвинувачені вчинили дані кримінальні правопорушення.

Під час досудового слідства допитані в якості обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , які у вчинені інкримінованих кримінальних правопорушень свою вину не визнали та від дачі показань в силу ст. 63 Конституції України відмовилися.

В ході судового слідства ОСОБА_6 дав показання, що йому відомо з цього приводу та повідомив суд, що до вчинення даного злочину - не причетний і даний злочин - не вичняв. Не встановлено, яким чином потерпілі ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , ОСОБА_31 та їх двоє малолітніх дітей ОСОБА_32 та ОСОБА_33 потрапили в приміщення по АДРЕСА_3 , яке знаходиться в центрі міста та біля якого знаходиться п`ятиповерховий будинок в якому проживають люди. Ні один свідок, органом досудового розслідування не встановлений, який прямо вказав би про те, що дані особи якимось чином потрапили в дане житлове приміщення та до цього причетні ОСОБА_6 та ОСОБА_9 .

Органом досудового розслідування сформульовано обвинувачення особам ОСОБА_6 та ОСОБА_9 некоректно, яке не підтверджено жодними належними і допустимими доказами, а зміст такого є лише припущеннями.

Захист неодноразово наполягав на тому, що протокол огляду місця події слід визнати неналежним та недопустимим доказом, що в дійсності мало місце повторний обшук домогосподарства в приміщення по АДРЕСА_4 , с.м.т. В.Березний.

Адвокат ОСОБА_7 в інтересах законного представника обвинуваченого ОСОБА_9 ОСОБА_10 в апеляційній скарзі просить вирок Мукачівського міськрайонного суду від 14.02.2025 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_9 скасувати та закрити кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_6 та ОСОБА_9 у вчиненні ними кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146 та ч. 2 ст. 187 Кримінального кодексу України, за недоведеністю обвинувачення.

Мотиви викладає аналогічні до мотивів поданої ним скарги в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , просить врахувати, що вина обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_9 у вчинені злочинів, передбачених ч. 2 ст. 187 КК України та ч. 2 ст. 146 КК України, не доведена та їх слід виправдати. Органом досудового розслідування сформульовано обвинувачення особам ОСОБА_6 та ОСОБА_9 є необґрунтованим та не підтверджене жодними належними і допустимими доказами, а зміст такого є лише припущеннями.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , захисників адвокатів ОСОБА_12 та ОСОБА_8 на підтримку апеляційних скарг, виступ прокурора ОСОБА_11 та представника потерпілого адвоката ОСОБА_13 , які заперечили проти апеляційних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що дані вимоги закону судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку щодо ОСОБА_6 ОСОБА_9 дотримано.

У відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно положень ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Статтею 22 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів, засобами, передбаченими цим кодексом.

Обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 КПК України, тобто винуватості обвинуваченого, форми вини, мотиву і мети вчинення кримінального правопорушення, виду і розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, у відповідності до положень ч.1 ст.92 КПК України, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим кодексом випадках, на потерпілого.

Статтею 85 КПК України визначено, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Згідно вимог ч.1 ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожен доказ з точки зору його належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оцінка доказів з точки зору їх достовірності та достатності для висновків є перш за все завданням суду першої інстанції. Апеляційний суд має перевірити, чи керувався суд першої інстанції під час оцінки доказів принципами, закладеними Конституцією та кримінальним процесуальним законом, а також чи достатньо мотивовані рішення судів про прийняття або відхилення тих чи інших доказів, чи є ці мотиви логічними і чи приймалися судами всі важливі фактори, необхідні для оцінки окремого доказу чи їх сукупності.

Згідно з вимогами ст. 91 КПК доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на позицію, Європейського суду з прав людини, який неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Як убачається із матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції належно, повно та всебічно дослідив усі, зібрані по справі докази. Відтак, колегія суддів не вбачає необхідності у повторному дослідженні доказів у справі, оскільки такі були предметом дослідження судом першої інстанції без будь-яких процесуальних порушень.

Дані докази є належними, допустимими та такими, що не суперечать один одному, а доводять винуватість ОСОБА_6 та ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146 та ч. 2 ст. 187 КК України.

У відповідності до вимог ст. 225 КПК України, у виняткових випадках, пов`язаних із необхідністю отримання показань під час досудового розслідування, якщо через існування небезпеки для життя і здоров`я особи, її тяжкої хвороби, наявності інших обставин, що можуть унеможливити її допит в суді або вплинути на повноту чи достовірність показань, сторона кримінального провадження, представник юридичної особи, стосовно якої здійснюється провадження, мають право звернутися до слідчого судді із клопотанням провести допит такої особи в судовому засіданні, в тому числі одночасний допит двох чи більше вже допитаних осіб. У цьому випадку допит здійснюється у судовому засіданні в місці розташування суду або перебування хворої особи в присутності сторін кримінального провадження з дотриманням правил проведення допиту під час судового розгляду.

У порядку, визначеному цієї статтею, може бути допитаний свідок, потерпілий, а також особа, стосовно якої уповноваженим органом прийнято рішення про обмін як військовополоненого.

При ухваленні судового рішення за результатами судового розгляду кримінального провадження суд може не врахувати докази, отримані в порядку, передбаченому цією статтею, лише навівши мотиви такого рішення.

Так, допитаний в ході досудового розслідування в порядку ст. 225 КПК України потерпілий ОСОБА_14 показав, що він разом з своїм другом ОСОБА_16 , дружиною друга та двома дітьми, 24 листопада 2019 року прибули з Таджикистану з туристичною метою до Києва, де пробули один день, переночували в готелі «Irish Hotel» та на наступний день автобусом направились до Львова. У Львові зупинились в хостелі «Етно», гуляли та відвідували ресторани. Розпитавши про інші туристичні місця, які можна відвідати, та отримавши рекомендації відвідати Карпати, 28 листопада 2019 року вони направились до залізничного вокзалу м.Львова. На вокзалі підійшли до декількох таксистів, серед яких обрали одного, який добре розмовляв російською мовою, мав хорошу машину та повідомив, що сам відпочивав у Карпатах та знає цю місцевість. Домовившись з водієм, що він довезе їх до Карпат, де вони залишаться на один день, та потім відвезе їх назад за 400 доларів, вони сіли у автомобіль та направились до аеропорту м.Львова, де на парковці його родич передав йому грошові кошти в сумі 2700 доларів США. З аеропорту вони відразу направились в Карпати. По дорозі їх зупинили поліцейські через перевищення водієм швидкості руху. Дорогою водій часто з`їжджав з основної дороги та їхав через села, де була дорога поганої якості. Через деякий час водій потягнувся до панелі біля коробки передач, звідки витягнув пістолет та сказав їм робити те, що він скаже, що було сприйняте ним як реальна загроза його життю. В цей час до їх автомобіля під`їхав білий бус «Пежо», з якого вийшли три чоловіки, які були в масках. Водій буса витягнув його з автомобіля, забрав з кишені телефон та надягнув на голову пакет. В подальшому їх, разом з ОСОБА_16 , дружиною друга та двома дітьми, пішки довели до підвалу, де зняли весь одяг, забрали грошові кошти та незаконно утримували два дня. Через два дня його забрали з підвалу та на тому ж білому бусі довезли до вокзалу. В автомобілі він побачив червоне одіяло та запам`ятав, що на значку автомобіля «Peugeot» були відсутні дві останні букви. На вокзалі вони сказали йому, що вибіжить чоловік і він має побігти за ним, всі документи в нього. Побачивши людину, яка біжить в сторону поїзда, він побіг за ним. Після того як ця особа віддала провіднику його документи, він забрав їх у провідника та до потягу не сів.

Допитаний в порядку ст. 225 КПК України потерпілий ОСОБА_16 показав, що 24 листопада 2019 року він разом з дружиною, двома дітьми та другом ОСОБА_14 приїхали до України, а саме в м. Київ, де пробули один день та переночували в готелі. Після цього вони на автобусі доїхали до м. Львова, де пробули три дні. На третій день перебування у Львові, 28 листопада 2019 року, вони прийшли до залізничного вокзалу, де познайомились з таксистом, з яким домовились про транспортування їх до Карпат та назад за 400 доларів. Через деякий час вони на автомобілі «Toyota Camry» під керуванням водія, з яким мали домовленість направились в Карпати, заїхавши перед цим до аеропорту м.Львова, де родич його друга ОСОБА_14 передав йому грошові кошти. Протягом поїздки водій один раз був зупинений працівниками поліції за перевищення швидкості. Окрім цього, водій часто з`їжджав з головної дороги та знову повертався на головну дорогу. Проїхавши ще близько чотирьох годин, водій зупинився перед підйомом та почав щось шукати під коробкою передач в автомобілі, звідки витягнув пістолет та сказав їм робити те, що він скаже та не робити ніяких лишніх рухів. Після цього до автомобіля, в якому вони перебували, під`їхав інший автомобіль, з якого вийшли троє чоловік в масках. Спочатку з автомобіля витягнули його друга ОСОБА_14 , потім інший чоловік витягнув його, жінку та дітей. Після цього ці чоловіки забрали їх телефони та наділи всім, крім дітей, на голову поліетиленові пакети, та повели їх пішки у невідомому їм напрямку. Після 15-20 хв. руху вони дійшли до підвалу, всередині якого з них зняли пакети, змусили зняти одяг, забрали грошові кошти та залишили в нижній білизні. В підвалі їх незаконно утримували два дні. Через два дні з підвалу забрали його друга ОСОБА_14 . Через дві години після цього з підвалу забрали його з дружиною та дітьми, посадили у багажне відділення білого фургону та довезли до вокзалу, де віддали паспорти та сказали очікувати близько години в автомобілі. Після прибуття потягу їм сказали йти за ще одним чоловіком, який вже стояв біля провідниці та про щось з нею говорив. Нічого не говоривши, вони зайшли в потяг, де він від провідниці дізнався, що поїзд прямує до Львова. Приїхавши до Львова близько шостої години ранку, вони зупинились у хостелі. Дочекавшись відкриття магазинів він придбав новий телефон, подзвонив мамі ОСОБА_14 , яка повідомила, що їх розшукують та сказала залишатись в хостелі. Через деякий час в хостел прибули працівники поліції та забрали їх.

В ході одночасних допитів потерпілого ОСОБА_16 та підозрюваних ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , потерпілого ОСОБА_14 , обидва потерпілі показали, що саме ОСОБА_6 та ОСОБА_9 позбавили їх волі та відкрито заволоділи їх майном.

Потерпіла ОСОБА_15 допитана під час досудового розслідування в порядку ст. 225 КПК України, показала що 23.11.2019 вона з своїм чоловіком, дітьми та другом чоловіка ОСОБА_34 виїхала з Таджикистану та через росію прибула до України з туристичною метою. Спочатку вони приїхали до Києва, потім до Львова, де пробули близько трьох днів. Після цього поїхали зі Львова на таксі, проте куди саме вона не знала, оскільки ці питання вирішував її чоловік. Під час поїздки автомобіль зупиняли працівники поліції за перевищення швидкості таксистом. В подальшому водій таксі їхав дуже швидко, з`їжджав з траси через об`їзди, через деякий час витягнув пістолет, що був між сидіннями, та сказав їм робити те, що він скаже. Після цього до автомобіля на білому фургоні приїхали ще 3 або 4 чоловіка. Також повідомила, що вона на досудовому розслідування впізнала цей фургон під час відповідної слідчої дії. Вказані чоловіки забрали її телефон, гроші, рюкзак з її особистими речами та повели їх дорогою пішки до підвалу, де забрали їх одяг, давши натомість інший, та незаконно утримували. Протримавши в підвалі близько двох днів, вказані особи спочатку забрали з підвалу ОСОБА_35 , а через декілька годин забрали її з чоловіком та дітьми та на білому фургоні довезли до залізничного вокзалу. Їхавши у цьому автомобілі вона звернула увагу на кросівки та червону ковдру, які вона впізнала під час досудового розслідування. На вокзалі вони пробули близько однієї години, в той час як чоловіки, які їх привезли, перебували в машині. Дочекавшись прибуття потягу їх посадили у вагон.

Неповнолітній потерпілий ОСОБА_20 з приводу даної події показав, що вони були закриті в підвалі два дні.

Неповнолітній потерпілий ОСОБА_18 за даним фактом показав, що більшість часу незаконного їх утримання в підвалі він спав та обставин не пам`ятає.

На переконання колегії суддів показання потерпілих, допитаних в порядку ст. 225 КПК України, правомірно враховані судом першої інстанції при ухваленні судового рішення, при цьому підстав для їх не врахування немає. Показання отримані в порядку, передбаченому цією кримінальним процесуальним законом, підстав їх не брати до уваги немає.

Вина обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованих їм досудовим розслідуванням злочинах стверджується письмовими та речовими доказами, які були належно, повно та детально досліджені судом першої інстанції.

Показання обвинуваченого ОСОБА_6 колегія суддів сприймає критично та розцінює їх як форму захисту і бажання уникнути кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень та вважає , що участь обвинувачених у вчиненому розбійному нападі та незаконному позбавленні волі доведеною показаннями потерпілих, свідків, доказами, дослідженими в суді першої інстанції.

Доводи сторони захисту про те, що обвинувачення ОСОБА_6 та ОСОБА_9 не підтверджені жодними належними і допустимими доказами суд оцінює критично, так як в ході судового розгляду не встановлено допущення істотних порушень прав та свобод обвинувачених під час досудового розслідування. Посилання сторони захисту на те, що обвинувачені не скоїли кримінального правопорушення зводяться до того, що сторона захисту оцінює і тлумачить докази на свій лад, вибірково, спотворюючи їх зміст та відоособлено від інших доказів, ігноруючи всю їх сукупність та системність. Всі незначні порушення вимог КПК, на які посилається сторона захисту та обвинувачений, з урахуванням здобутих у справі доказів не є тими істотними порушеннями, які б в цілому вплинули на правильність висновків суду щодо доведеності винуватості обвинувачених.

Посилання захисника ОСОБА_12 на неодноразові звернення адвоката ОСОБА_8 під час досудового розслідування зі скаргами на бездіяльність та рішення слідчого з посиланням на ухвали слідчого судді Перечинського районного суду від 03.12.2019 року про задоволення заяви адвоката ОСОБА_8 про відвід слідчого СВ Перечинського відділення Ужгородського відділу ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_36 та від 05 березня 2020 року щодо задоволення повторної заяви адвоката ОСОБА_8 про відвід слідчого СВ Перечинського відділення Ужгородського відділу ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_36 суд відхиляє, зважаючи на наступне. Надана захисником копія ухвали від 03.12.2019 не відповідає оригіналу, наявному в матеріалах справи, винесена за результатами розгляду клопотання слідчого ОСОБА_36 про надання дозволу на проведення огляду будинку ОСОБА_9 та не стосується заявленого відводу слідчому. Заява адвоката ОСОБА_8 про відвід слідчого СВ Перечинського відділення Ужгородського відділу ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_36 була задоволена ухвалою слідчого судді Перечинського районного суду від 05 березня 2020 року, тобто після проведення більшості слідчих дій. Таким чином, стороною захисту не було доведено, що дії слідчого суттєво вплинули на об`єктивність розслідування, а відтак у суду немає підстав вважати, що докази здобуті незаконним шляхом.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність вини обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України - нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчиненого за попередньою змовою групою осіб та у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 146 КК України - незаконному позбавленні волі, вчиненому щодо малолітніх та більше двох осіб, за попередньою змовою групою осіб, способом, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, що супроводжувалося заподіянням йому фізичних страждань, із застосуванням зброї, здійснюване протягом тривалого часу.

Щодо призначеного судом першої інстанції обвинуваченим покарання, то слід зазначити наступне.

Згідно зі ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Крім того, призначене особі покарання має бути необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.

У відповідності до позиції, висловленої у постанові Верховного суду від 17 жовтня 2019 року у справі № № 205/7091/16-к (№ 51 - 1532 км 19), поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд першої інстанції належним чином врахував конкретні обставини справи, наслідки вчиненого кримінального правопорушення, характер та ступінь участі обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих обставин, дані про особу обвинуваченого, який позитивно характеризується за місцем проживання, та дійшов вірного висновку щодо необхідності призначення покарання ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 146 та за ч.2 ст.187 КК України у виді позбавлення волі в межах санкцій зазначених статей з конфіскацією майна, що є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним кримінальних правопорушень, оскільки забезпечить у сукупності з іншими складовими покарання найбільший виховний ефект покарання.

Враховуючи позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 15 листопада 2023 року справа N641/1067/23, суд першої інстанції дійшов вірного переконання, що необхідною і достатньою мірою покарання для перевиховання обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів може бути покарання у виді позбавлення волі, оскільки його виправлення та попередження скоєння ним нових злочинів можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

Згідно ч.5 ст. 74 КК України, особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 КК України.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею нетяжкого злочину і до дня набранням вироком законної сили минуло п`ять років.

Вчинений ОСОБА_6 злочин, передбачений ч. 2 ст. 146 КК України, відноситься до нетяжких злочинів, за який передбачене покарання у виді обмеження волі на строк до п`яти років або позбавлення волі на той самий строк. Оскільки ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 146 КК України, 28.11.2019 року, то з дня вчинення такого минуло більше п`яти років, а тому на підставі ст. 49 КК України суд першої інстанції вірно звільнив ОСОБА_6 від призначеного покарання за ч. 2 ст. 146 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , виданого Перечинським відділом ДРАЦС в Ужгородському району Закарпатської області, актовий запис №357, ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . За заявою дружини померлого обвинуваченого ОСОБА_9 ОСОБА_10 здійснювався судовий розгляд щодо останнього з метою реабілітації особи померлого.

Враховуючи доведеність вини ОСОБА_9 за ч.2 ст.146, ч. 2 ст. 187 КК України, останнього визнано винуватим у вчиненні зазначених кримінальних правопорушень та закрито кримінальне провадження щодо нього у зв`язку зі смертю, із чим погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Представником потерпілих - адвокатом ОСОБА_13 заявлено цивільні позови в інтересах потерпілого ОСОБА_16 про стягнення з обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_9 майнової шкоди у розмірі 37597 грн. 50 коп. та моральної шкоди у розмірі 100000 грн.; в інтересах потерпілого ОСОБА_14 про стягнення з обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_9 майнової шкоди у розмірі 37597 грн. 50 коп. та моральної шкоди у розмірі 100000 грн.; в інтересах потерпілої ОСОБА_15 та її малолітніх дітей ОСОБА_17 , ОСОБА_17 про стягнення з обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_9 майнової шкоди у розмірі 37597 грн. 50 коп. та моральної шкоди у розмірі 200000 грн.

Згідно ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно вимог ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до положень, викладених впункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна» при розгляді кримінальної справи суд зобов`язаний на основі всебічного, повного й об`єктивного дослідження обставин справи з`ясувати характер і розмір матеріальної шкоди, заподіяної злочином, наявність причинного зв`язку між вчиненим і шкодою, що настала, роль і ступінь участі кожного з підсудних в її заподіянні, а також, чи відшкодовано її повністю або частково до судового розгляду справи, і у вироку дати належну оцінку зазначеним обставинам.

Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

З поданих 28.10.2020 адвокатом ОСОБА_13 цивільних позовів вбачається, що він просить стягнути з обвинувачених на користь потерпілих по 37597 грн. 50 коп. майнової шкоди у рівних частках, що суперечить пред`явленому органом досудового розслідування обвинуваченню, оскільки сума, викраденого у потерпілих ОСОБА_16 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 різна. Таким чином, оскільки представник потерпілих не довів ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження та обґрунтування суми відшкодування матеріальних збитків в рівних частках між потерпілими, у задоволенні цивільних позовів в частині стягнення матеріальної шкоди слід відмовити.

Оцінюючи завдану потерпілим ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та неповнолітнім ОСОБА_37 , ОСОБА_38 моральну шкоду, було враховано характер та обсяг моральних та душевних страждань, яких зазнали потерпілі, їх глибину, що відобразилось на їх самопочутті, призвело до негативних змін у їх житті, неможливості повноцінно вести звичний спосіб життя, змусило докладати додаткових зусиль до нормалізації свого життя, почуття образи та приниження гідності з боку обвинуваченого ОСОБА_6 у вигляді незаконного позбавлення волі та пограбування.

Виходячи із засад розумності і справедливості суд вважає, що сума у розмірі 84000 грн. буде необхідним, достатнім і співмірним розміром компенсації немайнових витрат потерпілому ОСОБА_16 та ОСОБА_14 . Окрім цього, враховуючи, що потерпіла ОСОБА_15 є законним представником неповнолітніх потерпілих ОСОБА_22 та ОСОБА_18 , яким неправомірними діями ОСОБА_6 також була завдана моральна шкода, суд першої інстанції визначив суму у розмірі 164 000 гривень необхідною, достатньою і співмірною для компенсації їх немайнових втрат, із чим погоджується колегія суддів.

Також суд першої інстанції у відповідності до положень ст. 100 КПК України вірно вирішив долю речових доказів. Жодних підтверджень того, що 10 000 грн. грошових коштів, які конфісковано в дохід держави, належать батькам ОСОБА_30 , а не обвинуваченому, стороною захисту не надано.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 , захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 та адвоката ОСОБА_7 в інтересах законного представника обвинуваченого ОСОБА_9 ОСОБА_10 не підлягають задоволенню, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування норм кримінального закону, що могли б бути підставами для скасування вироку суду першої інстанції, не встановлено, вирок суду першої інстанції є законним, вмотивованим та обґрунтованим, а тому його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 409 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 лютого 2025 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_9 залишити без змін, а апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 , захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 та адвоката ОСОБА_7 в інтересах законного представника обвинуваченого ОСОБА_9 ОСОБА_10 без задоволення.

Касаційна скарга на рішення суду може бути подана до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4