Житомирський апеляційний суд
Справа №296/9706/25 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/999/25
Категорія ст.422-1 КПК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2025 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали судового провадження №296/9706/25 в межах кримінального провадження №0000024 від 02.01.2025 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Корольовського районного суду м.Житомира від 11.11.2025,

в с т а н о в и в:

Зазначеною ухвалою частково задоволено клопотання прокурора про продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без визначення розміру застави, на 60 діб до 09.01.2026 (включно).

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду в частині не застосування застави, як незаконну, та постановити нову ухвалу, якою визначити розмір застави у вигляді 80 прожиткових мінімумів доходів для працездатних осіб, що становить, що становить 242 240 (двісті сорок дві тисячі двісті сорок) гривень та встановити для обвинуваченого такі обов`язки: носити електронний засіб контролю; прибувати до визначеної службової особи із встановленою періодичністю; повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи; утримуватися від спілкування з будь-якою особою, визначеною слідчим суддею, судом, або спілкуватися з нею із дотриманням умов, визначених слідчим суддею, судом; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну. При цьому, зазначає, що є хибним висновок суду, що відносно ОСОБА_8 не можливо обрати інший запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою без визначення застави. Вважає, що до обвинуваченого цілком можливим було б застосувати домашній арешт, не порушуючи норми КПК України, обрання ж тримання під вартою є занадто суворим запобіжним заходом, розходиться з практикою ЄСПЛ та практикою України. Звертає увагу, що до матеріалів клопотання стороною обвинувачення долучено ряд доказів, яким обвинувачення доводить саме обґрунтованість підозри, однак, зазначені матеріали не містять жодних доказів, окрім припущень органу досудового розслідування та показань потерпілого, що ОСОБА_8 має відношення до кримінальних правопорушень, що ставить під сумнів обґрунтованість підозри. Також, звертає увагу, що під час обшуку помешкання, зберігання речей жодних заборонених речовин та слідів вчинення злочинів не віднайдено. Наголошує, що обвинувачений ОСОБА_8 раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягався. Крім того, жодний ризик передбачений статтею 177 КПК України слідчим та прокурором не доведений. Так, обвинуваченому не має сенсу переховуватись від органів слідства так як він розуміє, що при переховуванні він сам собі нашкодить, що може в подальшому призвести до отримання санкції у вигляді позбавлення волі. Крім того, ОСОБА_8 , має міцні соціальні зв`язки, протягом тривалого часу не змінює місце проживання, на утриманні має цивільну дружину, яка потребує допомоги, виключно позитивно характеризується, є раніше не судимим, інші запобіжні заходи до нього раніше не застосовувалися, повідомлення про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення йому не оголошувались. Зазначає і те, що надання необхідної спеціалізованої медичної допомоги в умовах утримання під вартою можливе лише за кошти ув`язненого або його родичів, в той час коли поза СІЗО обвинувачений отримував медичну допомогу у медичних закладах комунальної власності безкоштовно.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисника ОСОБА_7 , який підтримав подану апеляційну скаргу, заперечення прокурора щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження, а також ухвалу суду в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з вимогами п.п.3 і 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

У відповідності до ч.1 ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Нормами ч.2 цієї статті визначено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

У відповідності до ч.3 ст.331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Статтею 177 КПК України визначено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до вимог ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Суд, при розгляді клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, згідно із ст.178 КПК України та зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість покарання, яке загрожує підозрюваній особі у разі визнання її винною у вчиненні кримінального правопорушення, та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

На переконання суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції, вирішуючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 , дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

У відповідності до виділених матеріалів судового провадження №» 296/9706/25, до Корольовськоґо районного суду м.Житомира надійшло кримінальне провадження №0000024 від 02.01.2025 за обвинуваченням, у тому числі, ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.146, ч.4 ст.186, ч.4 ст.189, ч.1 ст.304 КК України.

В ході підготовчого судового засідання у вказаному кримінальному провадженні, 11.11.2025 Корольовським районним судом м.Житомира, в порядку ст.331 КПК України, було розглянуто клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 .

На думку апеляційного суду клопотання прокурора є відповідним вимогам ст.199 КПК України, подано у визначений цією статтею строк, містить всі визначені кримінальним процесуальним кодексом відповідні відомості та обставини, які враховуються при продовженні міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Вирішуючи клопотання прокурора, суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновку про існування процесуальних ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які не зменшилися й виправдовують тримання під вартою обвинуваченого.

В свою чергу, сторона захисту була відповідно ознайомлена з цим клопотанням, безпосередньо в судовому засіданні заперечувала про задоволення цього клопотання, просила застосувати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, наводивши відповідні доводи на спростування позиції прокурора, тощо. Істотних порушень вимог КПК України в цій частині не встановлено.

Вирішуючи зазначене клопотання прокурора, після відповідного обговорення в судовому засіданні між всіма учасниками провадження, при цьому, потерпілий ОСОБА_9 підтримав клопотання прокурора, суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та навів у своїй ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне судове рішення, зазначивши мотиви в існування процесуальних ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які виправдовують продовження тримання під вартою обвинуваченого.

Під час розгляду клопотання прокурора, судом першої інстанції належно досліджені доводи обвинуваченого та його захисника викладені останніми безпосередньо в судовому засіданні про зміну запобіжного заходу, тощо, цим доводам дана відповідна оцінка та належний аналіз.

В свою чергу, кримінальне провадження знаходиться на стадії судового розгляду, метою якого відповідно до глави 28 КПК України є встановлення поза розумним сумнівом факту винуватості або невинуватості особи у зазначеному прокурором в обвинувальному акті кримінальному правопорушенні за наслідками безпосереднього дослідження і оцінки доказів судом, а тому з огляду на цю стадію кримінального провадження для вирішення питання продовження строку запобіжного заходу відсутня необхідність оцінки зібраних у справі доказів на підтвердження чи спростування обґрунтованості обвинувачення, а встановлення на даному етапі обґрунтованості обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень відноситься до виключної компетенції суду першої інстанції при постановленні вироку.

В даному випадку, апеляційне посилання захисника на необґрунтованість обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні ним інкримінованих кримінальних правопорушень, оскільки на підтвердження підозри органом обвинувачення не надано доказів винності, апеляційним судом визнається безпідставним, таким, що об`єктивно не спростовує (у тому числі й обґрунтованості обвинувачення) підстав продовження міри запобіжного заходу у даному провадженні та є явно неспроможним та виходить за межі апеляційного розгляду на даному етапі розгляду провадження в суді першої інстанції, оскільки під час розгляду провадження в суді першої інстанції в апеляційному порядку оскаржується лише продовження строку тримання під вартою.

При цьому, на зазначеній стадії кримінального провадження підлягають оцінці судом характер, тяжкість та наслідки кримінального правопорушення, а також наявність та/або продовження існування наведених прокурором ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

В даному випадку, твердження адвоката про недоведеність обставин, які виправдовують необхідність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою його підзахисного, та можливість застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, на думку апеляційного суду, є непереконливими.

Перевіряючи доцільність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого під вартою та наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про їх наявність з огляду на конкретні обставини кримінального провадження та дані про особу обвинуваченого з огляду на наступне.

Так, на думку апеляційного суду, наведені прокурором підстави для продовження строку тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та вмотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу, на даний час не втратили свою актуальність та не змінилися.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Апеляційний суд звертає увагу, що ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій.

При цьому, КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується саме з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

При цьому, апеляційний суд також враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за особливо тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, апеляційний суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання (в разі засудження), передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів, може вдатися до відповідних дій.

В свою чергу, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні 4-х кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.146, ч.4 ст.186, ч.4 ст.189, ч.1 ст.304 КК України, тобто, у вчиненні тяжких та особливо тяжкого правопорушення, санкція останнього, передбачає покарання виключно у виді позбавленням волі від 7 до 12 років з конфіскацією майна (ч.4 ст.189 КК).

Крім того, слід врахувати і фактичні обставини інкриміновані обвинуваченому, у тому числі, й те, що вчинення одного з правопорушень супроводжувалось заподіянням фізичних страждань потерпілому, інше пов`язане із погрозою застосування насильства, за попередньою змовою групою осіб, вчинене в умовах воєнного стану, активну роль обвинуваченого в злочинних діях, як і значну суспільну небезпечність вчиненого. Вище наведене, об`єктивно підсилює зазначений процесуальний ризик.

З огляду на це останній під тяжкістю можливого покарання об`єктивно може вчиняти спроби переховування від суду.

Наведені обставини дають достатні підстави стверджувати про наявність ризику переховування обвинуваченого ОСОБА_8 від суду, який на момент розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою судом першої інстанції та апеляційним судом не зменшився та продовжує існувати.

Крім того, суд апеляційної інстанції також погоджується з висновками суду про наявність ризику незаконного впливу на потерпілих, свідків в даному провадженні. Так, при встановленні наявності вказаного ризику, апеляційний суд враховує, що кримінальне провадження надійшло до суду першої інстанції на новий судовий розгляд після скасування вироку судом апеляційної інстанції, фактично розгляд кримінального провадження по суті не розпочато, потерпілі та свідки не допитані, при тому, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав від учасників процесу під час судового засідання.

Також, з огляду на системність, послідовність та активну роль у інкримінованих злочинних діях обвинуваченого, слід дійти висновку, про існування процесуального ризику вчинення інших правопорушень.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі Амбрушкевич проти Польщі).

Апеляційний суд звертає увагу на те, що, вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції відповідно до ст.178 КПК України, врахував інкриміновані фактичні обставини цього кримінального провадження, його характер, тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому ОСОБА_8 у разі визнання його винним, дані про його особу, тяжкість злочинів, взяв також до уваги наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшились, а тому дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність процесуальної необхідності застосування менш суворого виду запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі.

Матеріали провадження не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою та стороною захисту в судовому засіданні апеляційного суду не доведені.

Посилання захисника на те, що обвинувачений має міцні соціальні зв`язки (не підтверджено матеріалами провадження), має місце реєстрації та проживання, має на утриманні цивільну дружину (не підтверджено належними доказами), виключно позитивно характеризується, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, як і гарантування обвинуваченого належного дотримання процесуальних обов`язків, не достатньо доводять по-за розумним сумнівом дотримання обвинуваченим відповідної сталої процесуальної поведінки.

Апеляційний суд приймає до уваги, що жодних розумних гарантій добросовісної поведінки ОСОБА_8 на вказаній стадії кримінального процесу, а ні суду першої інстанції, а ні апеляційному суду надано не було.

За таких обставин суд апеляційної інстанції визнає безпідставними доводи захисника обвинуваченого про те, що суд не обґрунтував неможливість застосування до останнього більш м`якого запобіжного заходу, та недоведеністю ризиків зазначених в клопотанні прокурора.

На думку апеляційного суду гарантування обвинуваченим належного дотримання процесуальних обов`язків в разі застосування більш м`якого запобіжного заходу, не достатньо доводять по-за розумним сумнівом дотримання ним відповідної сталої процесуальної поведінки.

Враховуючи доведеність прокурором ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України та неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, судом на даному етапі не встановлено та стороною захисту не доведено.

В свою чергу, за встановлених підстав та обставин, передбачених ст.ст.177 та 178 КПК України, зважаючи на положення п.1 ч.4 ст.183 КПК України (щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування), апеляційний суд погоджується з висновком суду про відсутність об`єктивних підстав для визначення в даному випадку відповідного розміру застави у цьому кримінальному провадженні.

Таким чином, всі викладені апеляційні доводи були об`єктом дослідження судом першої інстанції при продовженні обвинуваченому строку дії запобіжного заходу і ним надана належна оцінка. Жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційної скарги на зміну запобіжного заходу не встановлено.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_10 під час апеляційного розгляду не встановлено.

Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.404, 407, 422-1 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Корольовського районного суду м.Житомира від 11.11.2025, якою продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 до 09.01.2026 (включно), без визначення розміру застави, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді :