ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/787/26 Справа № 185/4559/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого, судді-доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у закритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2025 року у кримінальному провадженні № 0000295 стосовно

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Богуслав, Павлоградського району, Дніпропетровської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 155 Кримінального кодексу України (далі - КК),

за участю:

прокурора ОСОБА_9

захисника (в режимі відеоконференції) ОСОБА_7

ВСТАНОВИВ :

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2025 року ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 155 КК та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Цим вироком ОСОБА_8 визнаний винуватим за вчинення повнолітньою особою дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним проникненням в тіло особи, яка не досягла шістнадцятирічного віку, з використанням геніталій, за наступних обставин.

Повнолітній ОСОБА_8 , 1992 р.н., в період часу з 20.08.2023 року по червень 2024 року, перебуваючи за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_1 ,а також в приміщенні винайманих квартир у м. Павлограді Дніпропетровської області, більш точного місця під час розгляду справи встановити не виявилося можливим, діючи умисно, з метою порушення статевої недоторканості неповнолітньої ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , усвідомлюючи та розуміючи, що остання не досягла шістнадцятирічного віку, вчинив з останньою за добровільною згодою, з метою задоволення статевої пристрасті, дії сексуального характеру, пов`язані з вагінальним проникненням в тіло неповнолітньої потерпілої ОСОБА_10 з використанням геніталій без застосування фізичного, психологічного насилля, а також погроз застосування такого насильства.

В результаті статевих зносин між ОСОБА_8 та неповнолітньою ОСОБА_10 , остання завагітніла та 04.07.2024 року на восьмому тижні вагітності в умовах Дніпропетровської обласної дитячої лікарні «Дніпропетровської облради» в м.Дніпро їй було проведено хірургічне втручання у вигляді переривання вагітності ( аборт).

Короткий зміст вимог апеляційних скарг і узагальненні доводи осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду змінити з підстави неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, доповнити резолютивну частину вироку посиланням на ч. 7 ст. 72 КК України та зарахувати у строк покарання, строк домашнього арешту з 17.04.2025 до 08.08.2025 та з 22.10.2025 до дня набрання вироком чинності з розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту за один день позбавлення волі. Виключити з резолютивної частини вироку рішення про внесення інформацію про засудженого ОСОБА_8 до Єдиного реєстру осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи.

В обґрунтування апеляційних вимог прокурор вказує, що суд в порушення вимог ч. 7 ст. 72 КК України не зарахував обвинуваченому у строк покарання строк його перебування під домашнім арештом, який був застосований до нього в рамках даного кримінального провадження.

Крім того, 16 січня 2020 року набрав чинності Закон України від 19.12.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо впровадження Єдиного реєстру осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи, та посилення відповідальності за злочини, вчинені проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи», на виконання якого було створено відповідний Реєстр, для забезпечення збирання, зберігання, захисту обліку, пошуку, узагальнення даних про осіб, які вчинили злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи.

Водночас ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 155 КК стосовно потерпілої ОСОБА_10 , 2008 року народження, яка на момент його скоєння досягла 15-річного віку, тобто була неповнолітньою, а не малолітньою дитиною. У зв`язку з чим суд помилково прийняв рішення про включення інформації про обвинуваченого до вказаного реєстру.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду змінити в частині призначеного покарання та призначити обвинуваченому покарання за ч. 1 ст. 155 КК у виді обмеження волі строком на 1 рік зі звільненням від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК строком на 1 рік.

Захисник вказує, що обвинувачений повністю визнав свою вину та щиро розкаявся, активно сприяв органу досудового розслідування, дав правдиві показання які не змінював і в ході судового розгляду та шкодує про вчинене. Судово-психологічні експертизи не виявили тяжких психологічних наслідків для потерпілої, а судово-медична експертиза не встановила тілесних ушкоджень. При цьому законний представник потерпілої ОСОБА_11 знала про зустрічі обвинуваченого з потерпілою з початку 2023 року, попереджала його про вік доньки, але в той же час не вживала активних заходів для припинення стосунків, в суді зазначивши, що вона дозволила зустрічатися з обвинуваченим до 18 років. Судом не враховано, що потерпіла ОСОБА_10 ініціювала зустрічі, і статеві зносини відбувалися за взаємною згодою, що підтверджується показаннями, наданими через психолога під час досудового розслідування. Майнова шкода не заподіяна, цивільний позов не заявлений. Обвинувачений раніше не судимий, має позитивні характеристики, середньо-спеціальну освіту, офіційно не працюючий, має обов?язки перед сім?єю.

Суд першої інстанції визнав щире каяття обвинуваченого як пом?якшуючу обставину, але не врахував інші: як відсутність обтяжуючих обставин, добровільний характер дій, співпрацю зі слідством, позитивні характеристики та відсутність судимостей.

Матеріали справи підтверджують, що дії були вчинені без умислу на заподіяння шкоди: потерпіла не досягла 16 років лише на момент початку стосунків, що свідчить про відсутність злого умислу, а лише про необачність у стосунках.

Не дивлячись на те, що навіть сторона обвинувачення в судових дебатах просила суд призначити ОСОБА_8 покарання у вигляді обмеження волі, призначене судом першої інстанції покарання у вигляді позбавлення волі на 3 роки є надмірно суворим, не відповідає принципам індивідуалізації та гуманізму покарання.

Захисник, посилаючись на судову практику Верховного Суду щодо можливості застосування ст. 75 КК в аналогічних справах, вважає, що обвинуваченому можливо пом`якшити покарання та звільнити від його відбування з випробуванням.

Позиції учасників судового провадження.

В судовому засіданні прокурор підтримав апеляційну скаргу прокурора та з підстав, викладених в ній, просила її задовольнити, та заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, посилаючись на її безпідставність.

В судовому засіданні захисник в режимі відеоконференції підтримав подану ним апеляційну скаргу та з підстав, викладених в ній, просив її задовольнити, а також частково підтримав апеляційну скаргу прокурора.

Обвинувачений та законний представник неповнолітньої потерпілої в судове засідання не з`явилися, про місце, дату та час повідомлені належним чином, заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи не подавали, враховуючи положення ч. 4 ст. 405 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) їх неявка не перешкоджає проведенню апеляційного розгляду.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку суду та кваліфікація його дій за ч. 1 ст. 155 КК не оскаржуються сторонами в апеляційних скаргах, тому відповідно до ст. 404 КПК апеляційним судом не переглядаються.

Перевіривши доводи апеляційної скарги захисника про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок суворості, можливість звільнення від покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, апеляційний суд дійшов висновку, що вони є безпідставними, а вирок суду в цій частині є законним, обґрунтованим та ухвалений у відповідності до зазначених вище вимог закону, які суд першої інстанції виконав належним чином та мотивував прийняте рішення, з огляду на наступне.

Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Домірність покарання за злочин є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

З матеріалів кримінального провадження слідує, що обираючи ОСОБА_8 вид і розмір покарання, суд першої інстанції дав належну оцінку ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, виходячи не лише з визначених у ст. 12 КК формальних критеріїв, а й з особливостей конкретного кримінального правопорушення.

При визначенні обвинуваченому виду та розміру покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, який відноситься до категорії нетяжких злочинів, а також дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, вину визнав повністю, що визнано судом як обставина, яка пом`якшує покарання, та відсутність обставин, які його обтяжують.

Водночас апеляційний суд, як і суд першої інстанції, також зважає і на обставини вчиненого кримінального правопорушення проти статевої недоторканості неповнолітньої дитини, його наслідки, які призвели до хірургічного втручання та переривання вагітності у неповнолітньої потерпілої, яка не досягла шістнадцятирічного віку.

При цьому апеляційний суд враховує також і думку потерпілої сторони, яка наполягала на призначенні суворого покарання у виді позбавлення волі, а також, те, що обвинувачений, хоча і визнав свою вину, однак не вчиняв жодних дій, спрямованих на відшкодування завданої шкоди, зокрема понесених витрат внаслідок хірургічного втручання, переривання вагітності та надання будь-якої допомоги неповнолітній потерпілій.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції в повній мірі врахував тяжкість кримінального правопорушення, обставини, при яких воно було вчинено, особу обвинуваченого, наявність обставин, яка пом`якшує покарання та відсутність обставин, що його обтяжують, та обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для застосування ст. 75 КК, а покарання у виді реального позбавлення волі в межах санкції, передбаченої ч. 1 ст. 155 КК є необхідним та достатнім для перевиховання обвинуваченого і попередження вчинення нових злочинів.

З такими висновками суду першої інстанції, які ґрунтуються на вимогах закону, погоджується і суд апеляційної інстанції. Будь-яких даних, які б істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого злочину та давали б підстави для застосування положень ст. 75 КК у кримінальному провадженні не встановлено.

Доводи захисту про відсутність умислу на заподіяння шкоди потерпілій, добровільність дій самої потерпілої та її ініціативність у зустрічах з обвинуваченим, що, на думку захисту, свідчать лише про його необачність у стосунках, є неспроможними та жодним чином не виправдовують дії обвинуваченого та не зменшують ступінь його вини. З огляду на вік неповнолітньої потерпілої, яка, будучи школяркою в 15 років не могла в повній мірі бути обізнаною про дорослі стосунки з чоловіком та інтимне статеве життя, надавати оцінку своїм почуттям, в той час як обвинувачений в силу свого віку, повністю усвідомлюючи свої дії та те, що потерпіла не досягла шістнадцятирічного віку, вчинив стосовно неї дії сексуального характеру, пов`язані з вагінальним проникненням, внаслідок чого вона завагітніла та була вимушена погодитися на хірургічне втручання для переривання вагітності, щоб продовжити навчання і ці обставини не могли не вплинути на загальний стан та почуття дитини.

Статтею 414 КПК як одну з підстав для зміни вироку визначено невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Так, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини Кримінального кодексу, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

На переконання апеляційного суду, всупереч твердженням захисника в апеляційній скарзі, всі обставини, які впливають на вид і розмір покарання враховані місцевим судом належним чином, тому призначене ОСОБА_8 покарання відповідає принципам законності, невідворотності та співмірності, і є достатнім для досягнення цілей покарання, у зв`язку з чим відповідні доводи захисту є неспроможними та не можуть бути задоволеними.

Перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, апеляційний суд вважає їх такими, що ґрунтуються на положеннях закону.

За вимогами ч. 7 ст. 72 КК домашній арешт зараховується судом у строк покарання за правилами, передбаченими в частині першій цієї статті, виходячи з такого їх співвідношення - три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження під час досудового розслідування ухвалою слідчого судді Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 17.04.2025 стосовно ОСОБА_8 був застосований запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту строком до 10 червня 20205 року, який в подальшому ухвалою суду був продовженим до 08 серпня 2025 року.

Вироком суду від 22.10.2025 стосовно обвинуваченого був застосований запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту до набрання вироком чинності.

Водночас суд першої інстанції не зарахував відповідно до ч. 7 ст. 72 КК строк перебування ОСОБА_8 під цілодобовим домашнім арештом з розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту за один день позбавлення волі за період з 17 квітня 2025 року по 08 серпня 2025 року включно, з 22 жовтня 2025 року по день набрання вироку законної сили, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме не застосування закону, який підлягав застосуванню, внаслідок чого вирок суду підлягає зміні.

Крім того, 16 січня 2020 року набрав чинності Закон України від 19.12.2019 Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо впровадження Єдиного реєстру осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи, та посилення відповідальності за злочини, вчинені проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи, на виконання якого було створено відповідний Реєстр, для забезпечення збирання, зберігання, захисту обліку, пошуку, узагальнення даних про осіб, які вчинили злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи.

Також вищевказаним Законом були внесені зміни до п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК, відповідно до яких у резолютивній частині вироку зазначаються, зокрема рішення про включення інформації про обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи до Єдиного реєстру осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи.

Вироком суду ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 155 КК України, а саме вчинення повнолітньою особою дій сексуального характеру, пов?язаного із вагінальним проникненням в тіло особи, яка не досягла шістнадцятирічного віку, з використанням геніталій.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про громадянство України» дитина - особа віком до 18 років.

Пунктами 11, 12 статті 3 КПК визначено, що малолітня особа - дитина до досягнення нею чотирнадцяти років, а неповнолітня особа - малолітня особа, а також дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 155 КК стосовно потерпілої ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та на момент вчинення злочину досягла 15-річного віку, тобто була неповнолітньою, а не малолітньою особою.

Таким чином, суд помилково при ухваленні вироку прийняв рішення щодо внесення інформації про обвинуваченого до Єдиного реєстру осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи, що підлягає виключенню з резолютивної частини вироку.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 408 КПК суд апеляційної інстанції змінює вирок в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.

За змістом п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно з вимогами п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги захисника та обґрунтованість доводів апеляційної скарги прокурора, тому її слід задовольнити, а вирок суду першої інстанції змінити.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 408 КПК, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_6 задовольнити.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2025 року стосовно ОСОБА_8 , обвинуваченого за ч. 1 ст. 155 Кримінального кодексу України змінити.

Виключити з резолютивної частини вироку рішення щодо внесення інформації про обвинуваченого ОСОБА_8 до Єдиного реєстру осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи.

На підставі частини 7 статті 72 Кримінального кодексу України зарахувати у строк покарання строк перебування ОСОБА_8 під цілодобовим домашнім арештом з розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту за один день позбавлення волі з 17 квітня 2025 року по 08 серпня 2025 року включно, з 22 жовтня 2025 року по 22 січня 2026 року включно.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4