КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/1285/2026 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою власників майна ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 11 листопада 2025 року про арешт майна,

за участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

представник власників майна ОСОБА_9 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 11 листопада 2025 року задоволено клопотання старшого прокурора групи прокурорів у кримінальному провадженні - прокурора другого відділу управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях органів безпеки Департаменту нагляду за додержанням законів органами безпеки Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 у кримінальному провадженні №0000983 від 21.10.2024 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 - 2 КК України, про арешт майна.

Накладено арешт на майно, яке вилучене 14.10.2025 року під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме, на: мобільний телефон Samsung Galaxy М52 IMEI: НОМЕР_1 , ноутбук Acer S/N: VXH9EEV0139080A3CF7600, блокнот кольоровий з чорновими записами, ноутбук Asus KN2F-VX3020, предмети схожі на грошові кошти у сумі 76 600 (сімдесят шість тисяч шістсот) доларів США, що належать ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не погоджуючись з прийнятим рішенням слідчого судді, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 подали апеляційну скаргу, у якій просять поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 11.11.2025 року та постановити нову ухвалу, якою у вказаній справі відмовити прокурору Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 у задоволенні клопотання про арешт майна повністю.

На обґрунтування апеляційної скарги апелянти посилаються на те, що вони подружжя ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , є громадянами України, пенсіонерами, які наразі вимушені жити у окупації.

Зазначають, що ОСОБА_13 , майже все своє життя працював, а більшість років праці віддав на блага Держави на посаді бортрадиста повітряного судна та за час служби заробив достатньо грошей, оскільки зарплата у нього була велика, тобто їхня родина Сидорових заможна, та завдяки чому вони прийняли рішення виїхати із-під окупації - з міста Мелітополь Запорізької області до сина - у місто Київ, для чого його передали йому на зберігання до приїзду частину своїх заощаджень.

Наразі апелянти дізналися про свавілля та упередженість з боку правоохоронних органів досудового розслідування та суду, який не розібравшись у фактах, обставинах кримінального провадження, тобто поверхнево, не всебічно та не об`єктивно прийняв ухвалу суду, яка є незаконною.

Скаржники вказують, що 14 жовтня 2025 року в квартирі їхнього сина - ОСОБА_10 слідчими СУ СБ України було проведено обшук, в ході якого було вилучено, як його майно, так і майно, яке належить їм - його батькам, зокрема їхні грошові кошти, в розмірі 76 600,00 доларів США (сімдесят шість тисяч шістсот доларів США 00 центів).

Зауважують на тому, що в ході обшуку помешкання ОСОБА_6 , останній наголошував, що грошові кошти в розмірі 76 600,00 доларів США належать його батькам, але цього слідчий не вніс до протоколу, що є процесуальним порушенням з боку посадової особи органів досудового розслідування.

Скаржники посилаються на те, що гроші лежали у їх сина на зберіганні навіть не прихованими у спеціальних місцях чи місцях, не призначених для зберігання грошей, тобто не були спеціально сховані від правоохоронних органів, бо є законними коштами, чесно заробленими.

При цьому ОСОБА_6 прямо вказав слідчому, що це гроші, а саме 76 600,00 доларів США, й що вони належать саме його батькам.

Жодним законом чи підзаконним актом, чи фінансовими інструкціями щодо фінансово - грошових операцій не передбачено поняття: «предмети схожі на грошові кошти у сумі 76 600,00 доларів США», але слідчим саме так вказано у протоколі, що також вказує на порушення норм процесуального права та упередженість посадової особи правоохоронних органів досудового розслідування.

Також зазначають, що слідчий суддя не звернула увагу та не надала жодної правової оцінки наступному: кримінальне провадження № 0000983 за ознаками ч. 1 ст. 111-2 КК України порушено ще від 21.10.2024 року, на час розгляду клопотання прокурора про накладення арешту йшов другий рік; на час розгляду клопотання прокурора про накладення арешту з моменту вилучення грошових коштів минув майже календарний місяць, за який можливо було б щонайменше достеменно встановити, що вилучені наші грошові кошти, саме є грошовими коштами, а не предметами, схожими на грошові кошти; слідчим суддею не надана правова оцінка тому, що належні скаржникам грошові кошти не можуть бути речовими доказами по справі за ознаками ч. 1 ст. 111-2 КК України; слідчий суддя навіть не встановила статусу сина апелянтів у згаданій справі, а він у справі має статус свідка; жодній особі станом на зараз не оголошено про підозру у вчиненні кримінального злочину; у досудовому провадженні фігурує якась сума грошових коштів, яка становить розмір 837 498,28 Євро ( не доларів, не 76 600,00 доларів США); прокурором не доведено та не підтверджено жодним допустимим, достатнім та належним доказом, що вилучені грошові кошти в розмірі 76 600,00 доларів США мають відношення до злочину та мають причинно-наслідковий зв`язок зі скоєнням кримінального правопорушення за ознаками ч. 1 ст. 111-2 КК України - жодного доказу, жодного законного обґрунтування слідчому судді не надано; слідчий суддя не звернув увагу, що досудове провадження порушено по факту та другий рік розслідується на припущеннях.

Крім цього, на думку скаржників, вилучені слідчим грошові кошти в розмірі 76 600,00 доларів США, які належать саме їм та вилучені у їх сина, повинні бути повернуті власнику (власникам), оскільки арештовані незаконно, необгрунтовано та безпідставно.

Посилаються і на те, що слідчий та прокурор не довели, ані факти, ані законні підстави для того, щоб накласти арешт на їхні грошові кошти, а слідчий суддя не переконався у дійсності інформації, яка міститься у матеріалах досудового розслідування, що й призвело до ухвалення незаконного рішення суду.

Тобто взагалі не встановлено судом для чого арештовувати грошові кошти в розмірі 76 600,00 доларів США, які задачі вони (кошти) можуть виконати у подальшому, які сліди мають чи не мають на собі, чи взагалі мають якийсь причинно - наслідковий зв`язок із ст. 111-2 КК України та грошима скаржників.

Всі вище перелічені факти та обставини вказують на: неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

В обгрунтування клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження апелянти вказують, що про оскаржувану ухвалу дізнались від свого сина 24 листопада 2025 року.

В судове засідання апелянти ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання їх повідомлено у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути дану справу за їх відсутності, що не суперечить положенням ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, представника ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_9 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, прокурора ОСОБА_8 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно абзацу 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КПК України пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 113 КПК України, будь-яка процесуальна дія під час кримінального провадження має бути виконана без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідним положенням цього Кодексу.

Строк апеляційного оскарження може бути поновлений, якщо причини його пропуску є поважними.

До поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження належать об`єктивні обставини, що перешкодили поданню апеляційної скарги у визначені законом строки.

Як зазначено у поданій апеляційній скарзі та з матеріалів справи вбачається, що апелянти не приймали участь у розгляді клопотання прокурора про арешт майна та дізнались про оскаржувану ухвалу 24.11.2025 року, та звернулись із скаргою 01.12.2025 року.

З врахуванням наведеного, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи скарги про поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 11 листопада 2025 року, відтак пропущений апелянтами процесуальний строк підлягає поновленню.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, Головним слідчим управлінням Служби безпеки України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000983 від 21.10.2024, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України.

21 жовтня 2025 року старший прокурор групи прокурорів у кримінальному провадженні - прокурор другого відділу управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях органів безпеки Департаменту нагляду за додержанням законів органами безпеки Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 звернувся до слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва з клопотанням у кримінальному провадженні №0000983 від 21.10.2024 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 - 2 КК України, про арешт майна.

Клопотання обґрунтоване з посиланням на те, що під час досудового розслідування встановлено факт передачі матеріальних активів ПрАТ «Роменський Завод «Тракторозапчастина» () представникам російської федерації та окупаційної адміністрації в період 2022-2024 років в обхід санкцій та постанови Кабміну «Про заборону вивезення товарів з України на митну територію російської федерації».

Зокрема, встановлено, що власник ПрАТ «РЗТ» ОСОБА_14 разом із іншими посадовими особами української компанії-виробника, розробили механізм передачі матеріальних ресурсів представникам держави-агресора під виглядом торгівельних операцій з турецьким підприємством «Irson Kimyevi Urunler Ve Makine Ekipmanlari Ticaret Limited Sirketi» для подальшого їх направлення до російської федерації.

Так, згідно з відомостями Державної митної служби України (податкові накладні та рахунки - фактури), ПрАТ «РЗТ» у період з 29.08.2022 по 29.11.2023 експортувало на адресу турецької фірми «Irson Kimyevi Urunler Ve Makine Ekipmanlari Ticaret Limited Sirketi» товарів на загальну суму 837 498,28 євро.

Разом з тим, згідно з відомостями, які отримано під час проведення огляду сайту https://en.nbd.ltd, на якому розміщено дані щодо світової торгівлі та митних операцій між юридичними особами, встановлено, що від імені «Irson Kimyevi Urunler Ve Makine Ekipmanlari Ticaret Limited Sirketi» здійснено поставку товарів, вироблених ПрАТ «РЗТ», у період з 06.10.2022 по 04.01.2024 року на адресу низки російських підприємств.

Також, згідно з даними Державної податкової служби України (єдиний реєстр податкових накладних), ПрАТ «РЗТ», до введення санкцій та заборони вивезення товарів з України на митну територію російської федерації 24.02.2022, здійснювали продаж своєї продукції до рф за прямими маршрутами. У свою чергу, турецьке підприємство «Irson Kimyevi Urunler Ve Makine Ekipmanlari Ticaret Limited Sirketi» з`явилося в контрагентах ПрАТ «РЗТ» лише після повномасштабного вторгнення рф на територію України.

Враховуючи викладене і той факт, що власник ПрАТ «РЗТ» ОСОБА_14 був засновником російського ООО «Агро Бизнес», а вийшов зі складу засновників лише номіально, «Irson Kimyevi Urunler Ve Makine Ekipmanlari Ticaret Limited Sirketi» використано як транзитне підприємство для передачі продукції ПрАТ «РЗТ» представникам російської федерації та окупаційної адміністрації держави агресора.

Таким чином, аналіз даної інформації свідчить про наявність в діях засновників та посадових осіб ПрАТ «РЗТ» ознак вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України, що виражене у допомозі державі-агресору, шляхом передачі матеріальних ресурсів представникам держави агресора з метою завдання шкоди Україні.

У подальшому, встановлено ряд громадян України, з числа штатних працівників ПрАТ «РЗТ», які причетні до діяльності протиправного механізму, а саме: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , який не є штатним працівником ПрАТ «РЗТ», проте фактично виконує функції менеджера з продажу продукції заводу за кордон, в тому числі, до рф. До обов`язків вказаної особи входить комунікація та ведення переговорів з контрагентами із рф; підготовка та супровід договорів із контрагентами з рф; виставлення рахунків та контроль оплат контрагентами з рф.

У подальшому, 14.10.2025 року на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 30.09.2025 року проведено обшук у житловому приміщенні, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що використовує ОСОБА_6 .

За результатами даного обшуку виявлено та вилучено мобільний телефон Samsung Galaxy М52 IMEI: НОМЕР_1 , ноутбук Acer S/N: VXH9EEV0139080A3CF7600, блокнот кольоровий з чорновими записами, ноутбук Asus KN2F-VX3020, предмети, схожі на грошові кошти у сумі 76 600 (сімдесят шість тисяч шістсот) доларів США.

Під час зазначеного обшуку встановлено, що вказані предмети містять відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час даного кримінального провадження, зокрема, листування ОСОБА_6 від імені ПрАТ «РЗТ» з представниками ТОВ «Агробізнес» (рф) щодо постачання товарів у період 2024 року, фінансово-господарські документи ТОВ «Агробізнес» (рф) та інші відомості, що мають значення для кримінального провадження.

У свою чергу, під час обшуку встановлено, що виявлені грошові кошти у ОСОБА_6 мають ознаки того, що вони набуті внаслідок вчинення даного кримінального правопорушення. Крім того, під час обшуку ОСОБА_6 не надав документального підтвердження про походження вказаних коштів.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Враховуючи викладене, у кримінальному провадженні виникла необхідність у накладенні арешту на вказані речі, як на речові докази.

Прокурор у клопотанні посилався на те, що 14.10.2025 року постановою слідчого у даному кримінальному провадженні зазначене майно, яке виявлено та вилучено в ході вказаного обшуку, визнано речовими доказами по кримінальному провадженню, оскільки воно є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, а також містить сліди вчинення протиправної діяльності та відомості, що можуть бути використані як доказ факту та обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Аналізуючи матеріали кримінального провадження в органу досудового розслідування є підстави вважати, що належне ОСОБА_6 майно, може бути відчужене, приховане або знищене, що не дасть можливість встановити його фактичну належність під час вирішення справи по суті в суді.

Крім того, враховуючи, що вказані предмети можуть зберігати на собі сліди вчинення кримінального правопорушення в електронній формі, на даному етапі досудового розслідування виникає необхідність у встановленні обставин, пов`язаних з використанням зазначених вище речей як носіїв інформації та виявленні інформації, що на них міститься (СМС повідомлення, контакти, документи, фото та відео файли тощо, інше).

Необхідність арешту майна, в даному випадку, зумовлюється обґрунтованою підозрою вважати, що незастосування цього заходу зумовить труднощі, чи перешкоджатиме встановленню істини та всіх обставин кримінального правопорушення, що відповідно до ст. 91 КПК України є обов`язком слідчого та прокурора, внаслідок того, що таке майно може бути приховане, відчужене, чи реалізоване, а також зумовить втрату його економічного потенціалу у випадку його відчуження.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 11 листопада 2025 року задоволено клопотання старшого прокурора групи прокурорів у кримінальному провадженні - прокурора другого відділу управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях органів безпеки Департаменту нагляду за додержанням законів органами безпеки Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 у кримінальному провадженні №0000983 від 21.10.2024 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України, про арешт майна.

Накладено арешт на майно, яке вилучене 14.10.2025 року під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме, на: мобільний телефон Samsung Galaxy М52 IMEI: НОМЕР_1 , ноутбук Acer S/N: VXH9EEV0139080A3CF7600, блокнот кольоровий з чорновими записами, ноутбук Asus KN2F-VX3020, предмети, схожі на грошові кошти у сумі 76 600 (сімдесят шість тисяч шістсот) доларів США, що належать ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Задовольняючи дане клопотання, подане в межах кримінального провадження №0000983від 21.10.2024 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 Кримінального кодексу України, слідчий суддя виходив з наявності передбачених ст. 170 КПК України підстав для накладення арешту на вказане майно, з метою його збереження як речових доказів у вказаному кримінальному провадженні.

З таким рішенням слідчого судді колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою, зокрема, і збереження речових доказів.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

У відповідності до ч. 10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладено у встановленому цим КПК порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Приймаючи рішення, слідчий суддя місцевого суду зазначених вимог закону дотримався.

Так, задовольняючи дане клопотання, слідчий суддя прийшов до висновку про наявність підстав, передбачених ст. 170 КПК України, для накладення арешту на: мобільний телефон Samsung Galaxy М52 IMEI: НОМЕР_1 , ноутбук Acer S/N: VXH9EEV0139080A3CF7600, блокнот кольоровий з чорновими записами, ноутбук Asus KN2F-VX3020, предмети, схожі на грошові кошти у сумі 76 600 (сімдесят шість тисяч шістсот) доларів США, оскільки вказане майно в даному кримінальному провадженні відповідає критеріям, визначеним в ст. 98 КПК України та визнане речовими доказами постановою слідчого Головного слідчого управління Служби безпеки України ОСОБА_15 від 14.10.2025 року у даному кримінальному провадженні.

При винесенні ухвали судом, у відповідності до вимог ст. 173 КПК України, були враховані наведені в клопотанні прокурора правові підстави для арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а тому слідчим суддею обґрунтовано задоволено клопотання прокурора про арешт майна, з урахуванням наявних для цього підстав, передбачених ст. 170 КПК України.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, з тих підстав, що воно у встановленому законом порядку визнано речовим доказом в рамках вказаного кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

На думку колегії суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, перевірив співрозмірність втручання у права особи з потребами кримінального провадження.

Статтею 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Тому, з огляду на положення ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто його власник, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

З огляду на наведене та враховуючи, що судом першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, а також встановлено мету арешту майна відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, а саме збереження речових доказів, та враховано, що для ефективного розслідування орган досудового розслідування має потребу у збереженні цього майна до встановлення фактичних обставин вчинення злочину, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на майно.

Крім того, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою запобігання зникненню майна, що може перешкодити кримінальному провадженню, а слідчий суддя, в свою чергу, не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України, не може бути арештованим майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Колегія суддів також звертає увагу, що арешт майна з підстав передбачених ч. 2 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу власника майна з можливістю арешту такого майна.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, всупереч доводів апеляційної скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , у відповідності до вимог ст.ст. 132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, з метою забезпечення його збереження, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням унеможливлення настання наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до втрати доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізації мету досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбачені ч. 1 ст. 170 КПК України.

Твердження апелянтів та їх представника - адвоката ОСОБА_9 про непричетність сина скаржників - ОСОБА_10 до кримінального правопорушення, яке розслідується у даному кримінальному провадженні, та про те, що він не набув статусу підозрюваного у даному кримінальному провадженні, не є підставою для скасування ухвали слідчого судді, оскільки у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Встановлені прокурором фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого припущення про те, що вилучене майно, зокрема кошти, можуть бути набутими кримінально протиправним шляхом, а інформація, яка міститься на ноутбуках, мобільному телефоні, у блокноті, може бути використана як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а тому зазначене майно відповідає ознакам, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 170 КПК України дає підстави для його арешту як речового доказу з метою збереження.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23 жовтня 1994 року суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діянні, правильності кваліфікації дій та винуватості особи в його вчиненні, а також оцінка належності та допустимості доказів вирішуються судом під час ухваленні вироку, тобто на стадії судового провадження.

З урахуванням наведеного, доводи апелянтів про відсутність будь-яких об`єктивних доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та про те, що кримінальне провадження порушене по факту та розслідується другий рік на припущеннях, є передчасними та такими, що не є предметом оцінки слідчого судді під час розгляду клопотання про арешт майна.

Колегія суддів також звертає увагу, що арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу власника майна з можливістю арешту такого майна.

Слід зауважити і на тому, що досудове розслідування у кримінальному провадженні триває, а органом досудового розслідування здійснюється збирання доказів та встановлення усіх обставин кримінального правопорушення, у тому числі усіх причетних до вказаного кримінального правопорушення осіб.

Сукупність долучених до клопотання слідчого матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Твердження апелянтів про те, що арештоване майно не відповідає критеріям ст. 98 КПК України та не має відношення до кримінального правопорушення, є безпідставними, так як встановлені прокурором фактичні обставини кримінальних правопорушень у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого припущення, що тимчасово вилучене майно, зокрема кошти, могли бути набуті кримінально протиправним шляхом, а ноутбуки, мобільний телефон та блокнот могли зберегли на собі сліди кримінального правопорушення та містити інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а отже відповідають ознакам, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 170 КПК України дає підстави для його арешту як речового доказу з метою збереження.

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи адвоката ОСОБА_9 про те, що постанова від 14.10.2025 року про визнання майна речовими доказами носить формальний характер, так як вказана постанова слідчого, а також клопотання прокурора про арешт майна, з посиланням на встановлені у кримінальному провадженні фактичні обставини кримінального правопорушення, всупереч твердженням представника власника майна, містять відповідні мотиви та підстави на обґрунтування висновку про відповідність такого майна ознакам речових доказів, визначеним ст. 98 КПК України, зокрема, посилання на те, що зазначене майно було набуте кримінально - протиправним шляхом та зберегло на собі сліди кримінального правопорушення, що встановлюються під час кримінального провадження.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали ретельно перевірялися, проте не знайшли свого підтвердження, оскільки рішення слідчого судді ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, дослідженими судом.

На переконання колегії суддів необґрунтованими є і посилання скаржників на те, що вилучені кошти є їх - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , особистою власністю, та ними правомірно набуті, оскільки на даному етапі досудового розслідування такі посилання не є безумовною підставою для відмови у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна, оскільки досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000983 від 21.10.2024 року триває, органом досудового розслідування здійснюється збирання доказів та встановлення усіх обставин кримінального правопорушення, а тому накладення арешту на грошові кошти, які відповідають критеріям речових доказів, відповідає меті, визначеній ч. 2 ст. 170 КПК України, а саме збереження речових доказів.

При цьому, достатніх та беззаперечних доказів на підтвердження належності арештованих коштів саме ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до апеляційної скарги не додано та матеріали справи не містять.

Таким чином, до встановлення усіх фактичних обставин даного кримінального провадження, накладення арешту на вилучене при обшуку майно відповідає вимогам закону та прав апелянтів не порушує.

Посилання скаржників на процесуальні порушення, допущені слідчим при проведенні обшуку та при складанні протоколу обшуку, до уваги колегією суддів не приймаються, позаяк оцінка законності та правомірності дій органів досудового розслідування не є предметом розгляду апеляційного суду при розгляді клопотання про накладення арешту на майно.

Не спростовують висновків слідчого судді і доводи апеляційної скарги про неспівмірність обмеження прав власника майна завданням кримінального провадження, оскільки на переконання колегії суддів, слідчий суддя при вирішенні питання про накладення арешту на майно, дійшов обґрунтованого висновку про те, що в даному випадку обмеження права власності є розумним і співмірним завданням кримінального провадження, з огляду на встановлені обставини даного кримінального провадження, зважаючи на те, що на час прийняття рішення вони вимагали вжиття такого методу державного регулювання, як накладення арешту на вищезазначене майно.

Інші доводи апеляційної скарги, на які посилаються апелянти, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, не встановлено та не вбачаються такі і зі змісту апеляційної скарги.

При цьому колегія суддів враховує і те, що у відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду

п о с т а н о в и л а:

Поновити ОСОБА_6 та ОСОБА_7 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 11 листопада 2025 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 11 листопада 2025 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3