КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/5839/2025 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

01 грудня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2025 року,-

за участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2025 року, серед іншого клопотання сторони обвинувачення задоволено, продовжено стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 діб, до 11.12.2025 включно, без визначення розміру застави.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , суд першої інстанції з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення та громадянства обвинуваченого, дійшов висновку, що ОСОБА_7 може залишити територію України з метою уникнути кримінальної відповідальності, може вчинити інші кримінальні правопорушення у зв`язку з тим, що дії обвинуваченого спрямовані проти громадської безпеки за фінансову винагороду. Також судом зазначено, що ризик незаконно впливати на свідків у даному кримінальному провадженні на даний час не втратив свою актуальність, оскільки свідки судом ще не допитані.

Отже, суд дійшов висновку, що характер вчинених обвинуваченим дій та наявні ризики виправдовують застосування запобіжного заходу саме такого виду, оскільки існує ймовірність порушення важливого суспільного інтересу у вигляді протидії правосуддю шляхом переховування від суду, вчинення іншого кримінального правопорушення.

Також суд встановив, що застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого та не буде запобігати ризикам переховування від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення.

Оскільки дане кримінальне правопорушення вчинено під час дії воєнного стану щодо злочинів, передбачених ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 263 КК України, суд, керуючись правилами абз. 3 ч. 4 ст. 183 КПК України, не вбачав правових підстав для визначення розміру застави.

Не погоджуючись з рішенням суду, захисник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Подільськогорайонного суду м. Києва від 13 жовтня 2025 рокув частині продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , як необґрунтовану. Змінити ухвалу та заходи забезпечення кримінального провадження щодо ОСОБА_7 з тримання під вартою на більш м`який - домашній арешт або заставу.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, захисник зазначає, що клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу не в повній мірі відповідало вимогам кримінального процесуального закону, оскільки прокурор не надав суду докази обставин, на які він посилається.

Захист вважає, що факт перебування ОСОБА_7 в широко відомих громадських місцях, інформація про які масово розповсюджена в рекламі та в соціальних мережах (саме на відео з цих місця, як на доказ, посилається прокурор), не може бути підставою для обвинувачення його у підготовці терористичного акту та утримання ОСОБА_7 під вартою упродовж 15 і більше місяців.

На думку захисту є очевидним, що ризики, які стали підставою застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, які враховані при його обранні та продовжені, перестали існувати. Так, як зазначає апелянт, суд вважає, що обвинувачений може переховуватися від суду, при цьому судом не враховані та обставина, що ОСОБА_7 проживає в Україні близько 20 років, має сім`ю - дружину та трьох малолітніх дітей, навчався у двох ВУЗах України, має спеціальність, постійне житло, а також певний період часу мав захист держави Україна від неправомірних посягань органів влади рф, яким він переслідується, відданий інтересам лише України, з якою пов`язує своє майбутнє, не має закордонного паспорта, інших документів для переховування, а тому доводи в цій частині, на думку апелянта, є надуманими і не відповідають реальним обставинам кримінального провадження.

Щодо тверджень, що ОСОБА_7 може знищити, сховати або спотворити будь-яку з речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального провадження, впливати на свідків, апелянт зазначає, що за 12 місяців досудового розслідування органом слідства не встановлено та не допитано невідомих свідків, а усі вилучені і досліджені речі та документи, які мають будь-яке значення для встановлення обставин кримінального провадження, знаходяться у сторони обвинувачення. Відповідно, знищити їх, спотворити або сховати ОСОБА_7 не має абсолютно ніякої можливості, а тому, як вказує апелянт, таке твердження не може бути належною підставою продовження тримання обвинуваченого під вартою, оскільки воно не відповідає вимогам ст. 28, ч. 2 ст. 9 КПК України щодо розумних строків та законності розслідування, відповідальність за які покладається на органи досудового розслідування.

Надуманими та недостовірними, на думку апелянта, є й доводи прокурора та суду про те, що ОСОБА_7 може вчинити інше кримінальне правопорушення або перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, так як вони не знайшли жодного підтвердження.

Таким чином, апелянт наголошує, що для тримання ОСОБА_7 під вартою у сторони обвинувачення відсутні підстави стверджувати про наявність ризиків, які обвинувачений може здійснити, та про те, що вони не зменшилися.

Крім того, апелянт вказує, що аналізуючи норму ч. 4 ст. 183 КПК України, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст. ст. 177, 178 цього Кодексу, належить дійти висновку, що суд має права не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого ст. 258 КК України, втім не зобов`язаний, що означає відсутність прямої заборони визначити та застосовувати розмір застави.

Також апелянт звертає увагу, що при продовженні запобіжного заходу, відповідно до ст. 178 КПК України, крім відсутності вагомих наявних доказів про вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, а також за відсутності ризиків, суд мав врахувати його вік та стан здоров`я, міцність соціальних зв`язків в місці його постійного проживання, його репутацію, позитивну характеристику.

Таким чином, сторона захисту стверджує, що прокурор не довів, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти викладеним ним ризикам.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу з підстав наведених у ній, думку прокурора, який просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість ухвали суду, вивчивши надані судом першої інстанції матеріали провадження, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ч.3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, в провадженні Подільського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження № 0000658 від 20.07.2024 за обвинуваченням ОСОБА_7 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 14, ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 263 КК України.

Прокурором заявлено клопотання про продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів без визначення застави.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, судом першої інстанції при розгляді питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримано та враховано всі обставини, за яких таке продовження можливе.

Так, при розгляді питання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, суд першої інстанції належним чином дослідив всі обставини, які мають значення при вирішенні даного питання та правильно встановив, що характер висунутого обвинувачення у вчиненні, в тому числі кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України, відноситься до категорії особливо тяжкого злочину, і за яке, згідно санкції ч. 2 ст. 258 КК України, передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до дванадцяти років у сукупності з даними щодо особи ОСОБА_7 , який на території України має постійне місце проживання та стійкі соціальні зв`язки (дружина та троє дітей), поряд з цим не має офіційного місця працевлаштування та будь-яких джерел доходів, є громадянином РФ, має родичів за кордоном, дає достатні підстави вважати, що з метою уникнення кримінальної відповідальності, обвинувачений ОСОБА_7 може переховуватися від суду, а також з огляду на обвинувачення проти громадської безпеки за фінансову винагороду в період дії воєнного стану, що, свідчить про особливу небезпеку кримінального правопорушення, може вчинити інше кримінальне правопорушення, такі ризики не зменшились і виправдовують подальше його тримання під вартою.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Що стосується посилань захисника на наявність у ОСОБА_7 міцних соціальних зв`язків, а саме сім`ї - дружити та трьох малолітніх дітей, здобутої освіти на території України, постійного житла, то колегія суддів зауважує, що, зважаючи на обсяг обвинувачення, конкретні обставини кримінального правопорушення, які інкриміновано обвинуваченому, наведені захисником обставини, не є достатніми стримуючими факторами та не можуть свідчити про наявність таких соціальних зв`язків, які б в сукупності з усіма врахованими судом першої інстанції обставинами, зменшували встановлені в ході судового розгляду провадження ризики, передбачені ст. 177 КПК України

Те, що, обвинувачений тривалий час проживає в Україні та певний період мав захист держави України, а також не має закордонного паспорту, неспроможне слугувати підтвердженням його належної процесуальної поведінки у кримінальному провадженні, яке наразі триває, а також жодним чином не дає достатніх підстав вважати, що обвинувачений ОСОБА_7 під загрозою можливого застосування покарання, не зможе здійснити дії, передбачені п.1, 5 ч.1 ст. 177 КПК України.

Що стосується ризику, передбаченого п. 3 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме можливості обвинуваченого ОСОБА_7 впливати на свідків у даному кримінальному провадженні, то на переконання колегії суддів, з урахуванням конкретних обставин кримінального правопорушення, яке інкриміноване обвинуваченому, на даному етапі провадження, яке перебуває на стадії підготовчого судового засідання, докази сторони обвинувачення ще не досліджувались, існують достатні підстави вважати, що обвинувачений з метою мінімізації негативних наслідків для себе може впливати на недопитаних судом свідків у даному кримінальному провадженні.

Посилання в апеляційній скарзі захисника на те, що наведені в клопотанні прокурора ризики не підтверджені доказами, колегія суддів вважає неспроможними, адже при вирішенні питання про обрання та продовження запобіжного заходу дається оцінка сукупності обставин, які можуть свідчити про існування чи відсутність саме ризиків (можливості) вчинення дій, а не факту конкретного їх вчинення.Клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 відповідає вимогам ст. 184 КПК України та містить всі необхідні відомості, передбачені зазначеною нормою закону, які судом було перевірено та надано належну оцінку, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Щодо доводів захисника про відсутність ризику знищити, сховати або спотворити будь-яку з речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, то колегією суддів вони не перевіряється, оскільки такий ризик, згідно із оскаржуваною ухвалою, не було встановлено судом першої інстанції.

Посилання захисника на необґрунтованість обвинувачення, докази у кримінальному провадженні та фактичні обставини справи, колегія суддів до уваги не бере, оскільки це є предметом судового розгляду суду першої інстанції та наступної їх оцінки, тоді як під час розгляду питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого обставини кримінального правопорушення не досліджуються та оцінка доказам не надається.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції об`єктивно встановлено існування обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_7 , під вартою, оскільки прокурором доведено продовження існування ризиків, передбачених п.1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, які на час розгляду питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою жодним чином не зменшились і в сукупності з даними про його особу підтверджують на даному етапі провадження, потребу в подальшому триманні під вартою. З огляду на викладене, підстав вважати, що інші, менш суворі запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, колегія суддів не вбачає. Таким чином, доводи апеляційної скарги захисника про недоведеність та відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає безпідставними.

Щодо посилань захисника на можливість визначення його підзахисному розміру застави, то колегія суддів зауважує, що суд першої інстанції, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 КПК України, а також вимоги ч.4 ст. 183 КПК України, яка передбачає дискреційні повноваження щодо визначення альтернативного запобіжного заходу у виді застави, щодо злочину, передбаченого ст. 258 КК України, в даному випадку, обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для визначення ОСОБА_7 застави, як альтернативного запобіжного заходу, що не спростовано доводами апеляційної скарги.

Будь - яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегія суддів, не вбачає.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення альтернативного запобіжного заходу у виді застави, має забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2025 року в частині продовження стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 діб, до 11.12.2025 включно, без визначення розміру застави - залишити без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________ _____________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4