ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2026 року

м. Хмельницький

Справа № 686/4427/25

Провадження № 11-кп/820/219/26

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю секретаря с/з ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - ОСОБА_6 на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 січня 2026 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.348 КК України, у кримінальному провадженні № 0001337, внесеному до ЄРДР 14.09.2024 року -

в с т а н о в и л а:

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 січня 2026 року за результатами розгляду клопотання прокурора Хмельницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_7 , обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст.348 КК України, продовжено строк тримання під вартою до 23 березня 2026 року включно.

Мотивуючи своєрішення суд послався на наявність ризиків, які визначені у ст.177 КПК України, та продовжують існувати, такі як можливість переховування від суду, перешкоджання кримінальному провадженню та вчинення іншого кримінального правопорушення, а також тяжкості інкримінованого кримінального правопорушення та особи обвинуваченого. Окрім того, суд врахував обсяг пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, проведених у кримінальному провадженні процесуальних (слідчих) дій, обсяг доказів, які не досліджені судом, а також клопотання захисника про відкладення судового засідання, у зв`язку з чим прийшов до висновку про необхідність продовження обвинуваченому строку тримання під вартою на період судового розгляду.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

На рішення суду захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 січня 2025 року,постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання прокурора відмовити.

Стверджує, що ризики, передбачені ст.177 КПК України, що стали підставою для продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не підтверджені жодними доказами. Зокрема, жодних дій які б свідчили про вплив чи навіть намір впливати на свідків та потерпілих обвинувачений ОСОБА_7 з 14 вересня 2024 року і по сьогоднішній день не вчиняв. Окрім того, у судовому засіданні 22.04.2025 року були допитані всі свідки, а 23.01.2026 року - також потерпілі, які при в суді не вказували, що протягом періоду як досудового розслідування, так і судового розгляду з боку обвинуваченого на них чинився будь-який тиск.

Сторона захисту звертає увагу суду на те, що дане клопотання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 за змістом, у частині обґрунтування підстав для його задоволення, є ідентичним клопотанням які подавалися прокурором під час досудового розслідування щодо продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Однак, всупереч вимогам ст.199 ч.3 п.1 КПК України, у ньому не викладено обставини, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися. Захист посилається на те, що прокурором, всупереч вимогам процесуального закону, на час розгляду клопотання не зазначено будь-яких мотивів неможливості застосування до підозрюваного більш м`якого запобіжного заходу.

На думку сторони захисту, враховуючи відомості про особу обвинуваченого, який захищав Україну під час війни, враховуючи наявність у нього родини, постійного місця проживання, його майновий та сімейний стан, відсутність судимості ці обставини дають підстави для застосування до нього на час судового розгляду запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту із носінням електронного засобу.

Зазначає також, що судом було порушено право на захист, оскільки стороною обвинувачення не було вручено обвинуваченому ОСОБА_7 клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу. Водночас у судовому засіданні для ознайомлення з його змістом було надано лише десять хвилин, після чого розгляд справи було продовжено.

Узагальнені позиції учасників апеляційного перегляду провадження.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 підтримали подану апеляційну скаргу, прокурор ОСОБА_5 заперечив проти її задоволення.

Заслухавши суддю - доповідача, учасників апеляційного перегляду провадження, вивчивши матеріали провадження та апеляційні доводи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисту задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Мотиви суду з посиланням на норми кримінального та процесуального закону.

Приймаючи рішення про поновлення строку захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - ОСОБА_6 на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, колегія суддів вважає, що він підлягає поновленню з причин наведених в апеляційній скарзі.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Окрім того, стаття 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику суду.

Відповідно до ст.29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як на підставах та у порядку, встановлених законом. Крім того, відповідно до ст.9 ч.1 Конституції України, ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовується в порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).

З наведеного виходить, що рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

ЄСПЛ наголосив, що пунктом 3 статті 5 Конвенції гарантовані загальні принципи щодо права на судовий розгляд протягом розумного строку або звільнення під час провадження. Зокрема, ЄСПЛ послався на практику застосування статті 5 Конвенції у рішення «Кудла проти Польщі» та «МакКей проти Сполученого Королівства». У вказаних рішеннях ЄСПЛ констатував, що основною метою статті 5 Конвенції є запобігання свавільному або необґрунтованому позбавленню свободи. Безперервне тримання під вартою є виправданим лише за умови, якщо у справі наявний значний суспільний інтерес, який переважає принцип поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд, за клопотанням прокурора, зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

При розгляді апеляційної скарги колегія суддів перевіряє дотримання судом першої інстанції вимог ст.177, 183, 184, 197, 199 КПК України і бере до уваги сукупність усіх чинників і обставин, передбачених зазначеними нормами кримінального процесуального закону.

Конвенцією покладається обов`язок вжити заходи до забезпечення прав людини, яка тримається під вартою.Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Свершов проти України» тяжкість злочину, в якому обґрунтовано підозрюється особа, має суттєве значення, однак не може бути єдиною підставою для тримання особи під вартою.

Виходячи зі змісту ст.177 ч.2 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Перевіркою наданих до апеляційного суду матеріалів встановлено, що зазначені вимоги закону судом першої інстанції дотримано в повному обсязі. Колегія суддів вважає достатньо обґрунтованими мотиви суду, викладені в ухвалі про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу в виді тримання під вартою на час судового розгляду.

Приймаючи рішення про продовження строку тримання під вартою суд в повній мірі врахував, те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст.348 КК України, який є умисним, особливо тяжким злочином, санкція якого передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 9 до 15 років або довічне позбавлення волі. Закінчити судовий розгляд кримінального провадження до закінчення строку дії попередньої ухвали суду про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою неможливо. Виходячи із пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення та враховуючи підвищену суспільну небезпечність інкримінованого йому злочину, існує реальний ризик, що знаючи, яке кримінальне покарання йому загрожує, знаходячись на волі, останній може переховуватися від суду, перешкоджати кримінальному провадженню та вчинити інше кримінальне правопорушення.

Колегія суддів також враховує, що в провадженні суду першої інстанції справа за обвинуваченням ОСОБА_7 перебуває на стадії судового розгляду, у справі не з`ясовані всі обставини, встановлені під час кримінального провадження, не перевірено їх доказами, тому ризик перешкоджання кримінальному провадженню з боку обвинуваченого існує.

Приймаючи рішення за апеляційними доводами захисту про обрання обвинуваченому більш м`якого запобіжного заходу у виді домашнього арешту, суд вважає такі не обґрунтованими та виходить також з того, що ОСОБА_7 висунуте обвинувачення у вчиненні тяжкого умисного злочину, виходячи з якого він вчинив злочин перебуваючи військовослужбовцем з застосуванням вогнепальної зброї, з посяганням на життя поліцейських, має навики ведення військових дій. Всі наведені обставини в сукупності, відомості про особу обвинуваченого ОСОБА_7 дають суду підстави вважати, що він, перебуваючи на волі, може продовжити кримінально спрямовані дії, відповідно такий ризик, передбачений ст. 177 КПК України, також слід вважати обґрунтованим. Отже, потреба в тимчасовому обмеженні права на особисту свободу обвинуваченого, шляхом продовження йому запобіжного заходу у виді тримання під вартою на час судового розгляду, є виправданою, такою, що у даному випадку відповідає інтересам суспільства.

Твердження захисту в частині відомостей які характеризують особу обвинуваченого, наявності у нього постійного місця проживання, родини, легального джерела доходу, відсутність у нього судимості наведених висновків суду не спростовують, і не дають підстав для прийняття іншого процесуального рішення та обрання обвинуваченому більш м`якого запобіжного заходу.

Колегія суддів вважає, що судом враховані дані про особу обвинуваченого, обсяг обвинувачення та суспільну небезпечність інкримінованого йому злочину, всі ризики, встановлені під час обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, які з огляду на вказане не зменшилися та продовжують існувати.

Апеляційний суд вважає, що у суді першої інстанції, так і в апеляційній інстанції прокурор довів, що застосування стосовно ОСОБА_7 більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою, не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України. Враховуючи наведене, доводи сторони захисту, викладені в апеляційній скарзі щодо відсутності ризиків, передбачених ст.177 КПК України, в його поведінці, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки судом першої інстанції при вирішенні питання продовження дії запобіжного заходу були повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою чи продовження строку його дії.

Суд першої інстанції, врахувавши всі ризики та обставини, визначені ст. 178 КПК України, в їх сукупності, прийшов до обґрунтованого висновку, що лише найсуворіший запобіжний захід у вигляді тримання під вартою зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, з чим погоджується апеляційний суд.

Колегія суддів не аналізує ризик впливу на свідків на потерпілих з боку обвинуваченого ОСОБА_7 , оскільки прокурор в клопотанні не посилався на такий ризик, відповідно оскаржувана ухвала суду першої інстанції таких висновків не містить.

Апеляційні твердження захисту про те, що прокурор не дотримався положень ст. 184 ч.2 КПК України в частині порушення трьохгодинного строку вручення обвинуваченому ОСОБА_7 клопотання про продовження строку тримання під вартою, на думку колегії суддів, не впливають загалом на обґрунтованість судового рішення. Наведене захистом процесуальне порушення вимог ст. 184 ч.2 КПК України не є підставою для скасування чи зміні ухвали суду про продовження ОСОБА_7 строку тримання під вартою. Колегія суддів виходить з того, що обвинувачений ОСОБА_7 на час апеляційного розгляду мав достатньо часу для ознайомлення з клопотанням прокурора, що підтвердив під час апеляційного перегляду провадження, має захисника, який ефективно здійснює захист його інтересів в суді, сторона захисту скористалася своїм правом на апеляційне оскарження та перегляд судового рішення, прийнятого судом в порядку ст. 331 КПК України. Враховуючи наведені обставини, порушення кримінально - процесуального закону в частині несвоєчасного вручення обвинуваченому клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, колегія суддів вважає усунутими, такими що не тягнуть за собою порушення права ОСОБА_7 на захист.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів. Також у своїх рішеннях суд зазначав, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу. Розглядаючи можливість застосування до обвинуваченого будь-якого альтернативного запобіжного заходу, колегія суддів зазначає, що наразі «достатніми» та «належними» підставами тримання обвинуваченого під вартою є не лише очікування суду, а дотримання балансу між можливими наслідками його звільнення та безпекою суспільства, яке вимагає ізоляції осіб, які з встановленою вірогідністю здатні завдати істотної шкоди правам та свободам інших осіб, що в даному випадку, повністю виправдовує подальше утримання обвинуваченого під вартою.

За таких обставин, проаналізувавши доводи сторін, колегія суддів приходить до висновку, що тяжкість обвинувачення, дані про особу обвинуваченого, обумовлюють доцільність продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою та виправдовують обмеження його особистої свободи на певний час.

З огляду на наведене ухвала суду є законною, обґрунтованою та вмотивованою, відповідає вимогам ст.370, 372 КПК України, практиці ЄСПЛ, а тому підстав для її скасування чи зміни, за вимогами апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає. Порушень судом вимог кримінального процесуального закону, які б були підставою для скасування чи зміни ухвали суду не встановлено.

Керуючись ст.ст.177, 178, 183, 404, 422-1 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 січня 2026 року, якою строк тримання під вартою ОСОБА_7 продовжено до 23 березня 2026 року включно, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3