УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2026 року

м. Київ

справа № 296/8996/24

провадження № 51-4709 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_4 на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 13 жовтня 2025 року в кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002729 по обвинуваченню

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Бартуха Романівського району Житомирської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

встановив:

За вироком Корольовського районного суду м. Житомира від 24 березня 2025 року ОСОБА_5 визнано винуватим у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки. На підставі статей 75, 76 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком на 3 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1, ст. 76 КК України. Вирішено питання щодо цивільного позову та речових доказів.

Відповідно до обставин, детально наведених у вироку суду, ІНФОРМАЦІЯ_2 близько 19:20 год, водій ОСОБА_5 , керуючи технічно справним вантажним сміттєвозом DAF CF 75.250, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався ним заднім ходом прибудинковою територією поблизу буд. № 32 по вул. Вітрука зі сторони вул. Івана Огієнка в напрямку буд. № 30 у м. Житомирі та, у порушення вимог пунктів 2.3.б), 10.1, 10.9 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 (далі - ПДР України), проявив безпечність і неуважність до дорожньої обстановки та її змін, перед початком руху не переконався чи це буде безпечним і не створить перешкод іншим учасникам дорожнього руху, під час руху заднім ходом не переконався, що він не створює небезпеки іншим учасникам руху, для забезпечення безпеки руху не звернувся за допомогою до інших осіб, у результаті чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_6 , яка рухалась по прибудинковій території поблизу буд. № 32 по вул. Вітрука.

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_6 отримала тілесні ушкодження, які є смертельними й знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з її смертю.

Житомирський апеляційний суд ухвалою від 13 жовтня 2025 року апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_7 задовільнив частково. Вирок Корольовського районного суду м. Житомира від 24 березня 2025 року в частині вирішення цивільного позову скасував та призначив новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. У решті вирок залишив без змін.

У касаційній скарзі потерпіла, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду.

На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги зазначає, що суд апеляційної інстанції безпідставно погодився із місцевим судом про наявність пом`якшуючих обставин у виді щирого каяття ОСОБА_5 та активного сприяння ним розкриттю злочину. Наголошує, що в ході досудового розслідування та судового розгляду останній не вибачився перед нею, не відшкодував завдану шкоду та намагався перекласти вину на загиблу ОСОБА_6 . Вказує, що суди, звільняючи ОСОБА_5 від призначеного покарання, не достатньо врахували та не надали належної оцінки низці обставин, а саме: смерть людини настала внаслідок грубого порушення правил дорожнього руху, повна відсутність реального каяття та добровільного відшкодування шкоди; тяжкі та тривалі наслідки для потерпілої. Вважає, що участь у бойових діях та позитивні характеристики не звільняють особу від обов`язку нести реальну кримінальну відповідальність. Ухвала апеляційного суду є не вмотивованою та не відповідає вимогам статей 370, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України).

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Висновки суду першої інстанції щодо визнання винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та правильності кваліфікації його дій в касаційному порядку не оспорюються.

Оцінюючи обґрунтованість доводів касаційної скарги потерпілої в частині призначеного ОСОБА_5 покарання, які є аналогічними доводам апеляційної скарги представника потерпілої, та яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду, Суд враховує наступне.

Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

За змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані в сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Питання призначення покарання та звільнення від його відбування визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид та розмір покарання і ухвалити рішення.

Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

У постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції, який при призначенні ОСОБА_5 покарання врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України є тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, одружений, є учасником бойових дій, з листопада 2015 року по травень 2017 року приймав участь в антитерористичній операції, офіційно працює водієм 3 класу спецтехніки у КП «Автотранспортне підприємство 0628» Житомирської міської ради, на час вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння не перебував.

Крім того, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, місцевий суд урахував наявність обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання, у виді щирого каяття, активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а також не встановив обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання.

Також, судами враховано досудову доповідь, відповідно до якої у ОСОБА_5 низький рівень ризику ймовірності вчинення повторного кримінального правопорушення та низький рівень ризику небезпеки для суспільства, а тому орган пробації вважав, що його виправлення можливе без позбавлення або обмеження волі.

Крім цього, суд апеляційної інстанції у своєму рішенні дійшов слушного висновку про те, що думка потерпілої, яка втратила близьку людину через необережні дії обвинуваченого, непоправні наслідки від злочину є важливими обставинами, які повинні враховуватися при призначенні покарання. Разом з тим, Суд зауважує, що думка потерпілої не є вирішальною. До того ж, обставини, які характеризують обвинуваченого, його критичне ставлення до скоєного дали суду підстави для висновку про можливість його виправлення без застосування реального покарання у виді позбавлення волі.

Тож, суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що місцевий суд вірно призначив ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі, яке відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом та розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів. Крім того, висновки суду про можливість виправлення ОСОБА_5 без ізоляції від суспільства шляхом звільнення від відбування покарання з випробуванням є обґрунтованими та узгоджуються з вимогами ст. 75 КК України.

Щодо доводів касаційної скарги потерпілої про те, що суди дійшли хибного висновку про наявність пом`якшуючих обставин у виді щирого каяття ОСОБА_5 та активного сприяння розкриттю злочину

Колегія суддів звертає увагу, що системний аналіз кримінального закону свідчить про те, що щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу, як до внесення відомостей до ЄРКП (наприклад, при з`явленні із зізнанням), так і після їх внесення, на досудовому розслідуванні або під час розгляду справи у суді. Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, які б свідчили про справжність, щирість каяття.

Під активним сприянням розкриттю злочину розуміють дії винної особи, спрямовані на надання органам досудового розслідування і суду допомоги у з`ясуванні дійсних обставин справи, які ще не були відомі цим органам.

Як вбачається із оскаржуваних судових рішень, обвинувачений ОСОБА_5 у суді першої інстанції вину в пред`явленому йому обвинуваченні визнав у повному обсязі, підтвердив обставини вчинення кримінального правопорушення, викладені в обвинувальному акті, та погодився з правовою кваліфікацією своїх дій, а також у повному обсязі визнав заявлений потерпілою цивільний позов щодо відшкодування матеріальної шкоди.

Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив посилання й доводи, викладені представником потерпілої в апеляційній скарзі та, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку суду першої інстанції в частині призначеного покарання, вмотивовано відмовив у їх задоволенні, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.

Тож, доводи потерпілої в цій частині є необґрунтованими.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується також і з висновком суду апеляційної інстанції, що рішення місцевого суду про звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням прийнято судом з дотриманням вимог закону України про кримінальну відповідальність, а дані про особу обвинуваченого свідчать про можливість його виправлення без реального відбування покарання.

У зв`язку з тим, що в касаційній скарзі потерпілої відсутнє достатнє обґрунтування неможливості застосування ст. 75 КК України до засудженого, Суд вважає, що призначене покарання із звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК України, не порушує загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, та не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування.

У той же час касаційна скарга не містить конкретного обґрунтування невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, які перешкодили чи могли перешкодити суду апеляційної інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення ст. 414 КПК України, а відтак й необхідності скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.

Ухвала апеляційного суду є належно вмотивованою та обґрунтованою і за змістом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Отже, оскільки з касаційної скарги потерпілої не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілої ОСОБА_4 на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 13 жовтня 2025 року стосовно ОСОБА_5 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3