КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

представників ОСОБА_6 , ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 в інтересах власника майна ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2025 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 22.10.2025 задоволено клопотання прокурора відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_9 та накладено арешт на майно, із забороною користування, відчуження і розпорядження, яке було вилучено 15.10.2025 під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: мобільний телефон motorola edge 40 neo imei 1: НОМЕР_1 , imei 2: НОМЕР_2 , синього кольору в прозорому силіконовому чохлі, який поміщено до спец пакету №WAR1189660.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, представник ОСОБА_7 в інтересах власника майна ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просив поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора.

Апелянт вказував, що оскаржувана ухвала постановлена без виклику та участі власника майна та його представника, а її копію представник отримав лише 24.10.2025.

_____________________________________________________________________________

Справа № 759/24698/25 Слідчий суддя - ОСОБА_10

Апеляційне провадження № 11-сс/824/8654/2025 Суддя-доповідач - ОСОБА_1

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт посилався на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, а саме: порушення територіальної підсудності розгляду клопотання; пропуск прокурором 48-годинного строку на звернення з клопотанням; порушення права на захист, оскільки клопотання розглянуто без виклику власника тимчасово вилученого майна; порушення вимог ст. 132 КПК України та відсутність підстав для застосування арешту.

Апелянт зазначав, що орган досудового розслідування - ГУНП в Київській області розташоване за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, 15, що відноситься до територіальної юрисдикції Шевченківського районного суду міста Києва.

При цьому слідче управління ГУНП в Київській області не є окремою юридичною особою, а є структурним підрозділом і входить до складу Головного управління Національної поліції в Київській області.

На офіційному сайті вказана єдина адреса СУ ГУНП в Київській області: м. Київ, вул. Дегтярівська, 15-А, що також відноситься до Шевченківського району міста Києва.

Фактичне місцезнаходження структурного підрозділу органу досудового розслідування не є визначальним фактором для вирішення питання щодо місця розгляду слідчим суддею клопотань слідчого чи прокурора, оскільки територіальна підсудність визначається за місцем знаходження (реєстрації) відповідного державного органу, який є юридичною особою та в складі якого знаходиться слідчий підрозділ.

Крім того, місце проведення досудового розслідування визначено за місцем знаходження відділу розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУНП в Київській області за адресою: м. Київ, вул. Святошинська, 2-А, проте розслідуване кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 191 КК України, не відноситься до категорії особливо тяжких злочинів.

Також апелянт вказував на порушення прокурором встановленого 48-годинного строку на звернення до слідчого судді з клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна, оскільки майно було вилучено 15.10.2025 о 10 год. 12 хв., тоді як з клопотанням прокурор звернувся лише 17.10.2025 об 11 год. 50 хв. та не просив поновити строк на звернення з таким клопотанням.

Апелянт зазначав, що у доданих до клопотання матеріалах відсутні будь-які відомості, які б свідчили про те, що у процедурах закупівель, які проводило КНП «ББКЛ», були які-небудь порушення, а отже відсутні підстави для обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення.

Арешт тимчасово вилученого мобільного телефону не може забезпечити мету арешту, зокрема збереження речових доказів, оскільки сам телефон не має жодних ознак речового доказу.

При цьому, жодних ознак речового доказу, передбачених ст. 98 КПК України щодо мобільного телефону ОСОБА_8 не наведено у постанові слідчого про визнання речовим доказом, у клопотанні прокурора, у мотивувальній частині оскаржуваної ухвали, а також не вбачається таких ознак із доданих до клопотання матеріалів.

Крім того, вилучення даного мобільного телефону під час проведення обшуку здійснено незаконно, оскільки він безпосереднього не вказаний в ухвалі слідчого судді про дозвіл на проведення обшуку, не має жодних ознак майна, яке може бути тимчасово вилучено, а наявна у телефоні інформація підлягала копіюванню, з огляду на положення абз. 3-4 ч. 2 ст. 168, абз. 2-3 ч. 6 ст. 236 КПК України.

На думку апелянта, слідчий суддя безпідставно дійшов висновку про те, що зазначене майно може бути використано як доказ у кримінальному провадженні.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши доводи представників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 , які підтримали подану апеляційну скаргу, думку прокурора ОСОБА_5 , яка в режимі відеоконференцзв`язку заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог пункту 3 ч. 2 ст. 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Згідно абзацу 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Дослідженням матеріалів судового провадження встановлено, що клопотання прокурора про арешт майна розглянуто без повідомлення та у відсутності власника майна ОСОБА_8 або її представника.

Дані про направлення учасникам судового провадження копії оскаржуваної ухвали, у справі відсутні.

Як зазначив представник в апеляційній скарзі, копію оскаржуваної ухвали він отримав лише 24.10.2025, тоді як подано апеляційну скаргу 29.10.2025.

Ураховуючи, що матеріали справи не містять інших відомостей про обізнаність представника власника майна із мотивами прийнятого рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга подана в строк, передбачений абзацом 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, а відтак не убачає підстав для розгляду клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження.

Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, Слідчим управлінням Головного управління Національної поліції в Київській області розслідується кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000229 від 30.07.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що посадовими особами Комунального некомерційного підприємства Броварської міської ради «Броварська багатопрофільна лікарня» (далі - КНП, , юридична адреса: м. Київ, вул. Верховинна, буд. 69) започатковано протиправний механізм розкрадання та привласнення бюджетних коштів, що виділяються на закупівлю медичного обладнання, виробів медичного призначення, лікарських засобів.

У подальшому відповідальні співробітники суб`єктів господарської діяльності розробляють технічні завдання та медико-технічні вимоги для майбутніх закупівель, обмежуючи коло учасників, та передають їх посадовцям закупівельних організацій.

При цьому, представники суб`єктів господарської діяльності проводять консультування службових осіб КНП щодо деталей майбутніх договорів на поставку, зокрема узгоджують з ними вигідні для них строки поставки, консультують посадових осіб щодо юридичних аспектів проведення тендерної закупівлі, схиляють їх до штучного завищення очікуваної вартості закупівлі, що призводить до формування високих цін на медичне обладнання та створює хибне враження про економію.

Так, встановлено факт укладення низки договорів КНП «ББКЛ» з представниками суб`єктів господарської діяльності, а саме з: 1. ТОВ «Лабвіта» (, місце реєстрації: м. Київ, вул. Ломоносова, 75-А, прим. 123, фактична адреса: м. Київ, вул. Івана Дзюби, 7-Д) укладено договір від 01.03.2023 № 51(ідентифікатор закупівлі: UA-2023-02-10-008247-a), договір від 01.02.2024 № 38 (Ідентифікатор закупівлі: UA-2024-01-17-013823-a), договір від 21.02.2025 № 50 (Ідентифікатор закупівлі: UA-2025-02-04-002445-a);

2. ТОВ «ВІРО ТЕСТ» (, адреса реєстрації: м. Київ, вул. Харківське шосе, 56,кв. 77) укладено договір від 17.07.2023 № 224 (ідентифікатор закупівлі: UA-2023-06-27-007350-a), договір від 30.10.2023 № 335 (ідентифікатор закупівлі: UA-2023-10-12-002926-a), договір від 17.03.2025 № 87 (ідентифікатор закупівлі: UA-2025-02-24-007247-a);

3. ТОВ «МЕДЛІДЕР 24» (, адреса реєстрації: м. Київ, вул. Драгоманова, 3-А, кв. 82) укладено договір від 31.01.2024 № 37 (ідентифікатор закупівлі UA-2024-01-23-014605-a);

4. ФОП ОСОБА_11 (ІПН НОМЕР_3 ) укладено договір від 14.03.2023 № 68 (ідентифікатор закупівлі: UA-2023-02-24-005214-a).

Як зазначено в клопотанні, вказані договори на поставку медичного обладнання укладені з єдиним можливим представником, з яким попередньо досягнута домовленість з метою подальшого привласнення бюджетних коштів.

Як встановлено органом досудового розслідування, до вчинення вищевказаного кримінального правопорушення причетні ряд осіб згідно вказаного у клопотанні переліку, серед яких ОСОБА_8 - уповноважена особа ТОВ «ЛАБВІТА», яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва від 29.09.2025 надано дозвіл на проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно даних протоколу обшуку від 15.10.2025, цього ж дня проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 , під час якого було виявлено та вилучено мобільний телефон motorola edge 40 neo imei 1: НОМЕР_1 , imei 2: НОМЕР_2 , синього кольору в прозорому силіконовому чохлі, поміщено до спец пакету №WAR1189660.

Постановою старшого слідчого СУ ГУНП в Київській області від 15.10.2025 вилучене вищевказане майно визнано речовими доказами у кримінальному провадженні № 0000229 від 30.07.2025.

17.10.2025 прокурора відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_9 звернувся до слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва із клопотанням про накладення арешту на майно, вилучене 15.10.2025 під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: мобільний телефон motorola edge 40 neo imei 1: НОМЕР_1 , imei 2: НОМЕР_2 , синього кольору в прозорому силіконовому чохлі, який поміщено до спец пакету №WAR1189660.

Ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 22.10.2025 задоволено клопотання прокурора відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_9 та накладено арешт на майно, із забороною користування, відчуження і розпорядження, яке було вилучено 15.10.2025 під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: мобільний телефон motorola edge 40 neo imei 1: НОМЕР_1 , imei 2: НОМЕР_2 , синього кольору в прозорому силіконовому чохлі, який поміщено до спец пакету №WAR1189660.

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Предметом апеляційного оскарження є ухвала слідчого судді, яка переглядається, виходячи з тих обставин кримінального провадження, які існували на день її постановлення.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання прокурора про накладення арешту на мобільний телефон, вилучений в ході проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_8 , за адресою: АДРЕСА_1 з тих підстав, що прокурором та наданими матеріалами доведено, що вилучений під час обшуку мобільний телефон може зберігати на собі сліди вчинення кримінального правопорушення або містити інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, які мають значення для кримінального провадження, відповідає ознакам речових доказів, передбаченим ст. 98 КПК України, а тому наявна необхідність у застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою збереження речових доказів.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке прокурор просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання та накладення арешту на вилучене майно, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що вказане майно може бути пошкоджене, втрачене, знищене, відчужене чи передане.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя наклав арешт на вилучене майно з дотриманням вимог закону, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Викладені в апеляційній скарзі доводи про невідповідність вилученого майна ознакам речових доказів, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки встановлені органом досудового розслідування фактичні обставини у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що вказане майно може містити на собі відомості, які мають значення для кримінального провадження та можуть бути використані як доказ факту та обставин вчинення кримінального правопорушення, що згідно ч. 3 ст. 170 КПК України дає підстави для їх арешту як речового доказу з метою його збереження.

Доводи апелянта про те, що наявна у виявленому мобільному телефоні підлягала копіюванню, без його вилучення, не є самостійною підставою для відмови в накладенні арешту на таке майно, оскільки необхідність фіксації інформації, яка міститься на мобільному телефоні, відновлення вже видаленої інформації обумовлює подальше його утримання з метою проведення досліджень, у тому числі, за необхідності, шляхом застосування відповідного програмного забезпечення та комп`ютерного обладнання, залучення осіб (спеціалістів, експертів), які володіють спеціальними технічними знаннями.

З огляду на положення КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого ч. 1 ст. 170 КПК України.

Крім того, накладення арешту на майно не є припиненням права власності на нього або позбавленням таких прав, а носить тимчасовий характер застосування цього заходу забезпечення кримінального провадження, тому відповідні обмеження є розумними і співмірними з огляду на завдання кримінального провадження.

Посилання апелянта на те, матеріали клопотання не містять відомостей, які б свідчили про те, що у процедурах закупівель, які проводило КНП «ББКЛ», були які-небудь порушення, а отже відсутні підстави для обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення.

На даному етапі провадження слідчий не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності події та складу кримінального правопорушення в діянні, правильності кваліфікації дій та винуватості особи в його вчиненні, а також оцінка належності та допустимості доказів вирішуються судом під час ухваленні вироку, тобто на стадії судового провадження.

На даному етапі досудового розслідування сукупність долучених до клопотання матеріалів є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна ОСОБА_8 .

Крім того, досудове розслідування у даному кримінальному провадженні триває, органом досудового розслідування здійснюється збирання доказів та встановлення усіх обставин кримінального правопорушення, у тому числі осіб, причетних до його вчинення.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Під час апеляційного розгляду не знайшло свого підтвердження посилання апелянта на те, що клопотання прокурора подане та розглянуто слідчим суддею з порушенням правил територіальної підсудності.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 132 КПК України, клопотання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження на підставі ухвали слідчого судді подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування, якщо інше не передбачено пунктом 2 цієї частини.

У відповідності до п. а) ч. 1 ст. 38 КПК України органами досудового розслідування (органами, що здійснюють дізнання і досудове слідство) є, серед іншого, слідчі підрозділи органів Національної поліції.

Як убачається із матеріалів судового провадження, постановою заступника начальника СУ ГУНП в Київській області ОСОБА_12 від 14.10.2025 визначено слідчу групу для здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000229, та місцем проведення досудового розслідування постановлено вважати місцезнаходження відділу розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУНП за адресою: м. Київ, вул. Святошинська, 2А, що віднесено до Святошинського району міста Києва.

З наведеного убачається, що подане клопотання прокурора відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_9 підлягає розгляду Святошинським районним судом міста Києва, а тому доводи апелянта у цій частині не грунтуються на вимогах закону.

При цьому, доводи апелянта про здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000229 відділом розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУНП з порушенням правил підслідності, з посиланням на те, що кримінальне правопорушення за ч. 4 ст. 191 КК України не відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, фактично зведені до оцінки допустимості зібраних у справі доказі, що не є предметом розгляду апеляційного суду на даній стадії досудового розслідування.

З урахуванням положень ч. 7 ст. 236, ч. 5 ст. 171 КПК України, відсутність мобільного телефону у переліку, щодо якого прямо було надано дозвіл на відшукання в ухвалі слідчого судді про дозвіл на обшук за адресою: АДРЕСА_1 , не є перешкодою для тимчасового вилучення такого майна та звернення у подальшому з клопотанням про арешт такого майна, а тому доводи апеляційної скарги у цій частині є безпідставними.

Посилання на недотримання прокурором вимог абзацу 2 ч. 5 ст. 171 КПК України щодо строку на звернення із клопотанням про арешт майна, не є безумовною підставою для скасування правильної по суті ухвали слідчого судді.

Колегією суддів не встановлено недотримання прокурором вимог ст.ст. 171, 172 КПК України при зверненні із клопотанням про арешт майна, які б слугували підставою для відмови у його задоволенні.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Ураховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 376, 395, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 в інтересах власника майна ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2025 року, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ ___________ ___________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3