ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 630/43/26 (1-кс/630/42/26) Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/818/177/26 Суддя доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

підозрюваного - ОСОБА_8 ,

захисника - адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні в м. Харкові в режимі відеоконференції апеляційні скарги захисника підозрюваного ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 на ухвалу слідчого судді Люботинського міського суду Харківської області від 16 січня 2026 року, якою задоволено клопотання слідчого про застосування відносно ОСОБА_8 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з визначенням розміру застави у кримінальному провадженні №0000030 від 15.01.2026, за ч.4 ст. 152 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

16.01.2026 року слідчий у кримінальному провадженні - начальник СВ ВП № 2 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області ОСОБА_11 звернувся до слідчого судді Люботинського міського суду Харківської області з клопотанням про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 у кримінальному провадженні № 0000030 від 15 січня 2026 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 152 КК України.

В обґрунтування клопотання прокурор посилався на обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_8 особливотяжкого злочину, передбаченого ч.4 ст. 152 КК України, яка підтверджується зібраними по кримінальному провадженні доказами.

Зазначив, що існує достатньо підстав вважати про наявність ризиків, передбачених пунктами 1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, саме:

- за злочин, який інкримінується ОСОБА_8 передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 15 років, а враховуючи. Що у разі визнання останнього винним йому може загрожувати реальний термін покарання, що може спонукати останнього переховуватись від органу досудового розслідування та/або суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності. Крім того, враховуючи вік підозрюваного він може безперешкодно покинути територію України з метою не притягнення його до кримінальної відповідальності;

- крім того, наявність ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст. 177 КПК України обґрунтовується характером та обставинами вчинення злочину ОСОБА_8 . Так підозрюваному відомі показання потерпілої, відомі показання свідків, із зазначенням їх місця проживання, контактних номерів телефону та які підтверджують факт вчинення ним вказаного кримінального правопорушення, тому у разі обрання більш м`якого запобіжного заходу, підозрюваний може здійснювати на них незаконний вплив з метою, щоб останні не надавали свідчень, які б підтверджували його причетність до вчинення вказаного злочину, або змінили раніше надані показання, враховуючи вимоги ст. 23 КПКУ країни;

- крім того вбачається ризик передбачений п.5 ч.1 ст. 177 КПК України, оскільки враховуючи характер та обставини правопорушення, яке інкримінується ОСОБА_8 , дані про особу підозрюваного, який ніде офіційно не працює, а відповідно і не має джерел для забезпечення нормальної життєдіяльності, що свідчить про те, що підозрюваний може переховуватись від органів досудового розслідування та суду, вчинити інше особливо тяжке кримінальне правопорушення, в тому числі з метою приховання інших епізодів злочинної діяльності, тому підозрюваний може, незважаючи на притягнення його до кримінальної відповідальності, вчинити новий злочин.

Прокурор вважав, що стосовно підозрюваного має бути обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки жоден з більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти вищезазначеним ризикам.

Ухвалою слідчого судді Чугуївського міського суду Харківської області від 16 січня 2026 року клопотанняпрокурора задоволено.

Обрано відносно підозрюваного ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в умовах Державної установи «Харківській слідчий ізолятор», стоком на 60 днів, тобто до 16 березня 2026 року включно. Також цією ухвалою визначено ОСОБА_8 розмір застави, у разі сплати якої на нього покладено певні процесуальні обов`язки, передбачені ч.5 ст. 194 КПК України.

В апеляційній скарзі захисник підозрюваного ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 просила скасувати зазначену ухвалу та постановити нову ухвалу, якою застосувати до підозрюваного більш м`який запобіжний захід.

В обґрунтування апеляційної скарги захисник зазначала, що підозра є необґрунтованою. Вважала, що ризики, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України є недоведеними. Також посилалась на недоведеність неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу стосовно підозрюваного ніж тримання під вартою.

Поряд з цим, з апеляційною скаргою звернувся прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_10 , який просив скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову, якою обрати стосовно підозрюваного запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави.

В обґрунтування апеляційної скарги прокурор посилався на фактичні обставини кримінального провадження, існування ризиків, передбачених п.п. 1,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України, відомості про особу підозрюваного та вважав, що альтернативний запобіжний захід не забезпечить сумлінну процесуальну поведінку підозрюваного.

Заслухавши доповідь судді, доводи підозрюваного ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_9 , які підтримали вимоги своєї апеляційної скарги та просила її задовольнити та заперечували щодо задоволення апеляційної скарги прокурора, а також доводи прокурорів, які заперечували щодо задоволення апеляційної скарги захисника та просили задовольнити апеляційну скаргу прокурора, дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що СВ ВП № 2 ХРУП №1 ГУНП в Харківській області здійснює досудове розслідування в межах кримінального провадження № 0000030 від 15.01.2026 за підозрою ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 152 КК України.

Вирішуючи питання про обрання виду запобіжного заходу стосовно ОСОБА_8 суд першої інстанції зазначив, що інші, більш м`які запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, не можуть забезпечити виконання підозрюваним процесуальних обов`язків і її належну поведінку, а також запобігти спробам переховування від органу досудового розслідування та суду, незаконного впливу на свідків та потерпілу та вчинення іншого злочину. Судом було встановлено обґрунтованість пред`явленої підозри ОСОБА_8 . Також слідчий суддя дійшов висновку про можливість визначення розміру застави, оскільки вчинення кримінального правопорушення, яке інкриміноване ОСОБА_8 , не супроводжувалось безумовним застосуванням насильства підозрюваним до потерпілої.

. Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь - яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно зі ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч.1 цієї статті.

Відповідно до положень статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним засобом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства. Згідно п. 48 рішення "Чеботарь проти Молдови" № 3561/06 від 13.11.2007 р. Європейський Суд з прав людини зазначив "Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності ст. 5, 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення ні в момент арешту, ні під час перебування заявника від вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, в кінцевому рахунку, пред`явленні обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання".(рішення у справі "Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства" від 30 серпня 1990 року, п.32, Series A, № 182 та Мюррей проти Сполученого Королівства" від 28 жовтня 1994 року, п.55, Series A, № 300-A).

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Слідчий суддя суду першої інстанції, перевіряючи законність та обґрунтованість клопотання про застосування щодо підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, у відповідності до вимог ст.ст.193,194 КПК України заслухав доводи учасників судового провадження, належним чином дослідив фактичні обставини, вказані у клопотанні слідчого, і дійшов вмотивованого висновку про необхідність обрання щодо підозрюваного виняткового виду запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки останній обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.152 КК України, а наявність обґрунтованої підозри підтверджується письмовими доказами, зібраними під час досудового розслідування.

КПК України не містить визначення терміну «обґрунтована підозра» і визначення змісту поняття «підозра» обумовлює необхідність врахування практики Європейського суду з прав людини з питань застосування кримінального процесуального законодавства (ч.1 ст. 9 КПК України).

Згідно з рішеннями ЄСПЛ у справах «Ilgar Mammadov v. Azerbaijan п. 88», «Erdagozv. Turkey п. 51», «Cebotari v. Moldova п. 48» «обґрунтована підозра» передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача у тому, що відповідна особа могла вчинити злочин. Крім того, Європейський Суд у своїй практиці неодноразово зазначав, що факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку чи висунення обвинувачення, зокрема у рішенні "Murray v. the United Kingdom".

При цьому факти, що підтверджують обґрунтовану підозру, не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок. Стандарт доказування «обґрунтована підозра» не передбачає, що уповноважені органи мають оперувати доказами, достатніми для пред`явлення обвинувачення чи ухвалення обвинувального вироку, що пов`язано з меншою мірою ймовірності, необхідною на ранніх етапах кримінального провадження для обмеження прав особи.

Перевіряючи доцільність обрання запобіжного заходу у виді тримання підозрюваного під вартою та наявність ризиків, передбачених п.п. 1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме, можливість ОСОБА_8 переховуватись від органу досудового розслідування та суду; незаконно впливати на свідків та потерпілу у цьому кримінальному провадженні або вчинити інше кримінальне правопорушення, колегія суддів вважає, що суд дійшов обґрунтованого висновку про їх наявність з огляду на конкретні обставини кримінального провадження та відомості про особу обвинуваченого.

Згідно відомостей, що є наявними в матеріалах судового провадження ОСОБА_8 підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.152 КК України, який є особливо тяжким, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі до 15 років, на що обґрунтовано послався суд першої інстанції у своєму рішенні.

Враховуючи, що дії ОСОБА_8 , за вчинення яких повідомлено підозру, зазіхають на здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпеку людини, що відповідно до ст.3 Конституції України є найвищою соціальною цінністю в Україні, а також, враховуючи відомості про особу обвинуваченого, який не одружений, офіційно не працевлаштований, що свідчить про відсутність офіційного джерела доходу. Крім того усвідомлюючи можливість отримання покарання у вигляді позбавлення волі на значний термін, є ймовірність того, що він може переховуватись від органу досудового розслідування та суду; також існує ризик незаконного впливу на свідків та потерпілу у цьому кримінальному провадженні, з метою зміни ними свідчень, для подальшого уникнення кримінальної відповідальності за вчинення вказаних злочинів, оскільки підозрюваний обізнаний про їх місце проживання.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Колегія суддів враховує, що Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». У справі «Летельє проти Франції» вказано, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним, та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням фактичних обставин вчинення дій, згідно обвинувачення, які інкримінуються підозрюваному ОСОБА_12 , колегія суддів вважає, що у цьому судовому провадженні є наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства, зокрема, здоров`я, честі і гідності, недоторканності і безпеки людини, що відповідно до ст.3 Конституції України є найвищою соціальною цінністю в Україні.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Зазначене вказує на неможливість в цьому конкретному випадку застосування до обвинуваченого іншого більш м`якого запобіжного заходу.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків та потерпілої, слід враховувати встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками та потерпілими, у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, статті 95, 224 КПК).

Ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій.

При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

За таких обставин доводи сторони захисту про відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не ґрунтуються на наявних матеріалах провадження.

Доводи захисника щодо відсутності ризиків, передбачених ст.177 КПК України свідчать про необґрунтованість вимоги апеляційної скарги про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, оскільки обрання будь-якого запобіжного заходу без встановлення ризиків є процесуально незаконним. За таких обставин колегія суддів позбавлена процесуальної можливості задовольнити вимоги апеляційної скарги, а доводи захисника ґрунтуються суто на його суб`єктивних оціночних судженнях.

Колегією суддів взято до уваги особу підозрюваного, а саме, що він, раніше не судимий, одружений, пенсіонер, має місця реєстрації та проживання, проте зазначені обставини, не спростовують та не мінімізують наявних ризиків, запобігти яким в цьому випадку може лише застосування такого виняткового запобіжного заходу як тримання під вартою. Крім того, зазначені обставини існували і на час вчинення дій, згідно підозри, а тому, вони не утворюють жодних фактичних запобіжників, які унеможливлюють при обранні обвинуваченому моделі поведінки, щодо дотримання процесуальних обов`язків, а відтак не здатні перешкодити вчинити йому дії, передбачені п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КК України.Отже, доводи апеляційної скарги захисника щодо необґрунтованості ухвали суду є безпідставними, оскільки судом першої інстанції було належним чином перевірено та досліджено докази, надані слідчим та стороною захисту, враховані докази, які вказують на обґрунтованість підозри, а також відомості, які характеризують особу підозрюваного. При цьому, висновки слідчого судді належним чином мотивовані та наведені обґрунтовані підстави для застосування до підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки у провадженні існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають усталеній практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками слідчого судді та вважає, що застосування до ОСОБА_8 іншого, більш м`якого виду запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, не буде достатнім для запобігання ризикам, передбаченим п.п. 1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді щодо визначення розміру застави та вважає, що 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є пропорційним, виходячи з ризиків, які доведені прокурором та встановлені нормами п.2 ч.5 ст. 182 КПК України, тобто буде достатнім для забезпечення виконання ОСОБА_8 як підозрюваним, покладених на нього процесуальних обов`язків, таким, що забезпечить виконання завдань кримінального провадження.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала слідчого судді суду першої інстанції, відповідно до вимог статті 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування, та обрання на цьому етапі досудового розслідування підозрюваному іншого запобіжного заходу, колегія суддів - не вбачає.

Крім того, належить роз`яснити що захисник не позбавлений процесуальної можливості повторно звернутись до суду з клопотанням про зміну запобіжного заходу під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 376, 392, 393, 404, 405, ст.407 ч.3 п.1, ст. ст. 418, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_9 та прокурора ОСОБА_10 - залишити без задоволення.

Ухвалу Люботинського міського суду Харківської області від 16 січня 2026 року- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий -

Судді :