ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 336/595/18

провадження № 51-4069 км 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_6 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 вересня 2021 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 28 липня 2025 року у кримінальному провадженні, дані про яке внесені до ЄРДР за № 0000244 за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Енергодар Запорізької області, жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Короткий зміст ухвалених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 вересня 2021 року ОСОБА_7 визнано невинуватим та виправдано у зв`язку з недоведеністю, що в його діянні є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК.

Згідно обвинувального акта ОСОБА_7 обвинувачувався тому, що він, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, 23 січня 2018 року приблизно о 11:17, діючи повторно, з метою власного збагачення, перебуваючи на дев`ятому поверсі п`ятого під`їзду будинку № 32, що на просп. Моторобудівників у м. Запоріжжі, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, за допомогою канцелярського ножа намагався таємно викрасти кабель DeLargoUTP cat 5e24*2*05 CCA довжиною 19 метрів вартістю 195,32 грн, який належить ТОВ «Флагман Телеком Сервіс» ().

Однак, ОСОБА_7 не виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення свого злочинного умислу до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки його дії були виявлені працівниками ТОВ «Флагман Телеком Сервіс», які прибули на місце після повідомлення диспетчера про спрацювання сигналізації.

Органом досудового розслідування дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК, як незакінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинений повторно.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 28 липня 2025 року апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_8 з доповненнями заступника керівника Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_9 залишено без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 вересня 2021 року - без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_8 , посилаючись на істотні порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Обґрунтовуючи свої вимоги, зауважує, що суд першої інстанції не врахував докази, які підтверджують винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому дій, зокрема, показання представника потерпілого ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , не надав належної оцінки протоколу огляду місця події від 23 січня 2018 року, протоколу тимчасово вилученого майна від 23 січня 2018 року, протоколу огляду предмета від 26 січня 2018 року, та довідці ТОВ «Флагман Телеком Сервіс» на підтвердження вартості викраденого кабелю.

Крім того, вказує, що після передання кримінального провадження у провадження іншому судді у порушення вимог ст. 319 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) без з`ясування думки сторін провадження судовий розгляд не було розпочато з початку, а у вироку взагалі не відображено показання свідка ОСОБА_14 , допитаного попереднім складом суду.

Вважає, що допущених місцевим судом порушень не усунув і суд апеляційної інстанції, та залишаючи виправдувальний вирок без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення, в повному обсязі не врахував доводів апеляційної скарги, та, порушуючи вимоги ст. 419 КПК, не надав на них вичерпної відповіді, у підсумку ухвалив невмотивоване та необґрунтоване рішення.

Від інших учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу прокурора не надходило.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 підтримав касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 , просив оскаржувані судові рішення скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Інші учасники були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, у судове засідання не з`явилися, клопотань про відкладення касаційного розгляду до Суду не надходило.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

У касаційній скарзі прокурор вказує про те, що суд першої інстанції не врахував докази, які підтверджують винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому дій. Вважає, що вказане призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та безпідставного виправдування ОСОБА_7 .

Стверджує, що, порушуючи вимоги статей 23, 404, 419 КПК, апеляційний суд в повному обсязі не врахував доводи апеляційної скарги сторони обвинувачення й ухвалив невмотивоване та необґрунтоване рішення.

Проте колегія суддів не може погодитися з такими доводами прокурора з огляду на таке.

Так, у ст. 62 Конституції України закріплено принцип, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно зі ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Крім того, положення ст. 17 КПК передбачають, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи.

Відповідно до ст. 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст. 91 КПК доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК випадках, на потерпілого.

У ст. 94 КПК зазначено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Тобто, внутрішнє переконання суду при оцінці доказів повинне ґрунтуватись на об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності. При цьому не повинна мати місце наперед визначена упередженість при оцінці доказів, впевненість у винності особи, діям якої дається оцінка, безпідставне, необґрунтоване відкидання доказів, які свідчать про невинуватість особи.

Статтею 373 КПК встановлено, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.

Таким чином обвинувальний вирок може бути ухвалений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Стандарт доведення винуватості поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Тобто, дотримуючись засад змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК, сторона обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

З огляду на встановлені обставини та досліджені докази під час ухвалення вироку, місцевий суд дійшов висновку про недоведеність винуватості ОСОБА_7 у незакінченому замаху на таємне викрадення чужого майна.

До таких висновків місцевий суд дійшов на підставі того, що показання представника потерпілого ОСОБА_10 , який не був на місці події, не містять обвинувальних фактів, показання ж допитаних під час судового розгляду свідків суперечать один одному. Так, свідок ОСОБА_12 вказав, що кабель був порізаний на шматки, у щитовій кабелю не було, свідок ОСОБА_13 вказала, що бачила обрізаний кабель, який висів на другому поверсі, свідок ОСОБА_11 повідомив, що на другому поверсі у щитовій та на вищому поверсі були надрізи кабелю, частина довжиною два метри була витягнута зі щитової.

До того ж, на підставі дослідження та аналізу наданих стороною обвинувачення доказів, місцевий суд у вироку вказав, що у матеріалах кримінального провадження містяться суттєві розбіжності стосовно предмету злочину.

Зокрема, як вбачається зі змісту вироку, у протоколі огляду місця події від 23 січня 2018 року слідчим вказано, що виявлений у будинку кабель має маркування САТ 5е UTP 25PR24AWG, проте зі змісту обвинувачення вбачається, що ОСОБА_7 інкриміновано замах на таємне викрадення кабелю з іншим маркуванням, а саме DeLagroUTP cat 5e24*2*05 CCA довжиною 19 м.

Крім того, як зазначає суд, матеріали справи не містять відомостей, у який спосіб зафіксовано таку довжину кабелю, та чи здійснювалися його заміри на місці події.

Поряд з цим, у документі ТОВ «Флагман Телеком Сервіс», на який прокурор посилається як на підтвердження вартості майна, яке є предметом злочину, вказано балансову вартість кабелю також із маркуванням DeLagroUTP cat 5e24*2*05 CCA довжиною 19 м, що не узгоджується із відомостями, які були зафіксовані слідчим безпосередньо під час огляду місця події.

А тому суд першої інстанції у вироку зазначив, що за наявності вказаних протиріч суду не було надано належних та допустимих доказів, які б могли підтверджувати розмір завданої кримінальним правопорушенням шкоди. З цих підстав (за відсутності речового доказу відповідного маркування та довжини) суд першої інстанції під час розгляду кримінального провадження відмовив у задоволенні клопотання прокурора про призначення товарознавчої експертизи.

На підставі вказаних обставини у їх сукупності місцевий суд дійшов висновку про те, що під час розгляду кримінального провадження не встановлені достатні докази для доведення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК та вичерпані можливості отримання їх судом.

Так, згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За результатом касаційної перевірки колегією суддів не встановлено обставин, які б ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків суду першої щодо недоведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому дій оскільки, з огляду на вимоги статей 370, 374 КПК, такі висновки ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, передбачених ст. 91 КПК, а також ґрунтуються на оцінці доказів у відповідності до положень ст. 94 КПК, безпосередньо досліджених під час судового розгляду, зміст яких (висновків) детально наведено у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень.

Тобто, у відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК у вироку судом належним чином викладено формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення, та положення закону, якими керувався суд.

З огляду на викладене, доводи прокурора про те, що суд першої інстанції не врахував докази, які підтверджують винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому дій, колегія суддів вважає такими, що не знайшли свого підтвердження під час касаційного розгляду.

Більше того, колегія суддів звертає увагу, що зазначені доводи прокурора стосовно неправильної оцінки наданих доказів, з огляду на вимоги ст. 433 КПК, не можуть бути предметом касаційного розгляду, враховуючи, що суд касаційної інстанції позбавлений можливості здійснювати власну оцінку здобутих доказів. В аспекті процесуальних повноважень суду касаційної інстанції, який є судом права, а не факту, під час касаційного розгляду суд має оперувати тими фактичними обставинами та доказовою базою, які встановлені судами попередніх інстанцій, та зобов`язаний перевіряти правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права.

Що стосується доводів прокурора про порушення судом положень ст. 319 КПК, то колегія суддів вважає такі доводи непереконливими.

Мотивуючи такі доводи, прокурор стверджує, що після передання кримінального провадження іншому складу суду, не з`ясувавши думки сторін у справі, судовий розгляд не було розпочато з початку.

Водночас, перевіркою матеріалів кримінального провадження в порядку підготовки до касаційного розгляду та прослуховуванням звукозапису судового засідання встановлено, що після визначення у межах цього кримінального провадження іншого складу суду, у судовому засіданні 13 листопада 2019 року головуючим оголошено про здійснення судового розгляду з початку, роз`яснено учасникам судового розгляду право відводу складу суду, вручено пам`ятки та роз`яснено права та обов`язки, прокурором оголошено обвинувальний акт, головуючим встановлено анкетні дані обвинуваченого, з`ясовано, чи зрозуміло йому суть обвинувачення. Після чого, як обвинувачений ОСОБА_7 зазначив, що вину не визнає, та з огляду на вимоги ст. 63 Конституції України скористався своїм правом не давати показання по суті пред`явленого обвинувачення, судом встановлено порядок дослідження доказів у справі, та з метою виклику представника потерпілого та свідків у судовому засіданні оголошено перерву.

Таким чином, враховуючи, що після заміни складу суду судовий розгляд розпочатий з початку, а головуючим виконано вимоги статей 342-349 КПК, колегія суддів не вбачає порушень вимог ст. 319 КПК, про що наголошує прокурор у своїй касаційній скарзі.

Крім того, з огляду на викладене колегія суддів не бере до уваги й доводи прокурора про те, що у вироку не відображено показання свідка ОСОБА_14 , допитаного попереднім складом суду.

Оскільки розгляд кримінального провадження судом першої інстанції у новому складі здійснений з початку, а вказаний свідок не допитувався у зв`язку з відмовою прокурора від його допиту (звукозапис судового засідання від 11 червня 2020 року), а тому, враховуючи вимоги ст. 23 КПК, суд обґрунтовано не послався на показання цього свідка, які він не сприймав безпосередньо.

Серед іншого у касаційній скарзі прокурор вказує про те, що, залишаючи виправдувальний вирок без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення, апеляційний суд в повному обсязі не врахував доводів апеляційної скарги, та, порушуючи вимоги ст. 419 КПК, не надав на них вичерпної відповіді.

Перевіряючи зазначені доводи колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Так, не погоджуючись з вироком місцевого суду, сторона обвинувачення звернулася до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, у якій ставила питання про скасування виправдувального вироку і постановлення нового вироку, яким просила визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні інкримінованих йому дій, та призначити йому покарання у межах санкції ч. 2 ст. 185 КК.

Проте, переглядаючи вирок місцевого суду та перевіряючи його на відповідність вимогам закону, апеляційний суд, з урахуванням доводів апеляційної скарги прокурора, погодився з висновками суду першої інстанції стосовно недоведеності винуватості ОСОБА_7 , у зв`язку з чим не встановив підстав для задоволення апеляційних вимог сторони обвинувачення.

Здійснюючи касаційну перевірку оскаржуваної ухвали суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення апеляційного суду є таким, що відповідає положенням матеріального та процесуального законодавства.

Так, судове рішення є актом реалізації судової влади. Якість судового рішення - це один із основних критеріїв ефективності правосуддя. Судове рішення високої якості - це рішення, яке досягає правильного результату - наскільки це дозволяють надані судді матеріали - у справедливий, швидкий, зрозумілий та недвозначний спосіб. Оцінка якості кожного рішення повинна здійснюватися тільки через використання права оскарження, установленого законом.

Ухвала апеляційного суду - це рішення вищого суду стосовно законності й обґрунтованості вироку, ухвали, що перевіряються в апеляційному порядку. Вона повинна відповідати тим же вимогам, що і вирок суду першої інстанції, тобто бути законною, обґрунтованою і вмотивованою.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Крім того, суд апеляційної інстанції має перевірити рішення суду першої інстанції з точки зору його законності й обґрунтованості, що передбачає оцінку його відповідності нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам справи, а також дослідженим у судовому засіданні доказам.

Положеннями ч. 2 ст. 418, ст. 419 КПК встановлено, що судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу. Ухвала суду апеляційної інстанції, окрім іншого, має містити короткий зміст доводів особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, а також викладаються докази, що спростовують її доводи.

Як визначено абзацами п`ятим та шостим п. 2 ч. 1 ст. 419 КПК у мотивувальній частині ухвали апеляційного суду має бути зазначено встановлені судом апеляційної інстанції обставини з посиланням на докази, а також мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 419 КПК при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Недотримання наведених положень є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке тягне за собою скасування судового рішення.

Водночас, на переконання колегії суддів, під час розгляду в апеляційному порядку кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 апеляційний суд дотримався вказаних вимог закону.

Відповідно до мотивувальної частини ухвали, постановляючи рішення у цьому кримінальному провадженні за результатами судового розгляду в порядку апеляційної процедури, суд апеляційної інстанції вказав на правильність висновків місцевого суду та відсутність порушень під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.

Зокрема вбачається, що письмові докази, позиція виправданого, показання свідків, а також встановлені місцевим судом обставини, були предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанції, їм надано відповідну правову оцінку, що відображено в оскаржуваній ухвалі.

При цьому апеляційний суд не встановив порушень процесуального законодавства під час збирання, дослідження та оцінки наведених місцевим судом доказів, як і не встановив підстав для визнання таких доказів недопустимими.

Отже, суд апеляційної інстанції перевірив і погодився з висновком місцевого суду щодо недоведеності обвинувачення через відсутність доказів винуватості ОСОБА_7 , та, залишаючи без задоволення апеляційну скаргу з доповненнями сторони обвинувачення, належним чином проаналізував та спростував всі вказані у ній доводи.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів не погоджується з доводами про те, що суд апеляційної інстанції не надав вичерпної відповіді на доводи апеляційної скарги прокурора.

Під час дослідження матеріалів кримінального провадження встановлено, що апеляційний суд, дотримуючись вимог статей 404, 405, 407, 412-414 КПК, переглянув вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_7 за апеляційною скаргою з доповненнями сторони обвинувачення, перевірив зазначені в них доводи, проаналізував їх, дав на всі доводи відповіді, зазначивши у вироку обґрунтування своїх висновків.

Отже, ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою, вмотивованою та відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК, а тому не вбачається підстав для її скасування чи зміни.

Оскільки істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, не встановлено, колегія суддів уважає за необхідне касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду - без зміни.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 вересня 2021 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 28 липня 2025 року - без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3