У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

представника потерпілих ОСОБА_8 (в режимі ВКЗ)

потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

ОСОБА_11 (в режимі ВКЗ)

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за №0000058 за апеляційними скаргами прокурора відділу Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_5 та представника потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 - адвоката ОСОБА_8 , на вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 грудня 2022 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 грудня 2022 року ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України визнано невинуватим та виправдано у зв`язку із відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Ухвалено цивільний позов ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 про стягнення з ОСОБА_6 27 190 грн. майнової шкоди, 300 000 грн моральної шкоди та 54 000 грн витрат на правову допомогу, залишити без розгляду.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

Прокурор ОСОБА_5 просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки з позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави витрати на залучення експертів в сумі 5 393,52 грн.

Повторно дослідити докази: протокол огляду місця ДТП з додатками, висновок судово-медичної експертизи №512 від 20.03.2020; висновок автотехнічної експертизи №20-426 від 06.04.2020; висновок транспортно-трасологічної експертизи №20-427 від 08.04.2020; протоколи слідчих експериментів з ОСОБА_6 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ; висновок експертизи щодо механізму виникнення та розвитку ДТП №20-478 від 22.04.2020.

Представник потерпілих - адвокат ОСОБА_8 , просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 27 190 грн майнової шкоди, 300 000 грн моральної шкоди та 81 000 грн витрат на правову допомогу.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.

Прокурор ОСОБА_5 вважає, що вирок суду, яким ОСОБА_6 визнаний невинуватим та виправданий є незаконним і таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неповноти судового розгляду та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.

Зазначила, що суд першої інстанції безпідставно вказує, що наявними доказами не підтверджено порушення ОСОБА_6 вимог п.п. 2.3 «б», 12.3 ПДР. На думку прокурора, незастосування водієм ОСОБА_6 гальмування, що передбаченого ПДР, як спосіб реагування на зміну дорожньої обстановки у вигляді пішохода на дорозі, вказує на наявність у його діях порушення 2.3 «б» ПДР.

Зазначила, що висновок суду першої інстанції про відсутність порушення п. 12.4. ПДР та визначення швидкості керованого обвинуваченим автомобіля - не більше 60 км/год, зроблений винятково на підставі показань обвинуваченого нібито про рух у «зеленій хвилі», та свідків захисту про те, що автомобіль рухався не швидко.

Разом з тим, як зазначає прокурор, терміну «зелена хвиля» пунктом 1.10 ПДР не передбачено, а тому застосоване судом поняття в контексті опису обставин ДТП є неправильним.

Крім того, у вироку не аргументовано, на підставі яких технічних параметрів суд першої інстанції вирахував швидкість автомобіля в 60 км/год. та суд фактично констатує наявність в діях ОСОБА_6 порушення вимог п. 12.3 ПДР, оскільки вказаним пунктом Правил передбачено, що швидкість транспортного засобу у населеному пункті не може перевищувати 50 км/год.

Надаючи оцінку висновку експерта щодо механізму виникнення та розвитку ДТП №20-478 від 22.04.2020, яким встановлено наявність прямого причинного зв`язку між порушенням водієм ОСОБА_6 п.п. 12.3. 12.4 ПДР та настанням ДТП, а також неспроможність його версії розвитку події, повідомленої під час слідчого експерименту, суд безпідставно послався на те, що експерт вийшов за межі повноважень та самостійно визначив предмет дослідження. В той час як, на думку суду, питання відповідності дій водія ПДР мав вирішити виключно слідчий.

Апелянт зазначив, що постановою слідчого від 10.04.2020 призначено автотехнічну експертизу по дослідженню механізму і обставин розвитку ДТП. Відповідно до п. 1.1.3. розділу II Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 № 53/5, основним завданням автотехнічної експертизи є установлення відповідності дій водія транспортного засобу у даній дорожній ситуації технічним вимогам ПДР, наявності у водія технічної можливості запобігти пригоді з моменту виникнення небезпеки, відповідності з технічної точки зору дій водія вимогам ПДР, а також встановлення причинно-наслідкового зв`язку між діями водія та ДТП.

Саме керуючись вказаною нормою та користуючись орієнтованим переліком питань, запропонованим цими ж рекомендаціями, слідчим були сформульовані питання, поставлені перед експертом. Експерт, проводячи дослідження поставлених перед ним питань, діяв відповідно до Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань; підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень.

Проте, прокурор вважає, що замість надання оцінки висновку експерта №20-478 у сукупності з іншими доказами, суд вийшов за межі компетенції, вказуючи, як експерту належало проводити дослідження. Так, суд першої інстанції стверджує, що експертом не здійснювалось обрахування моменту появи небезпеки для водія, з урахуванням особливостей дорожньої обстановки, наявність освітлення проїзної частини та рівномірність такого освітлення, початку руху пішохода з тротуару на проїзну частину, темпу, траєкторії та швидкості руху пішохода, можливість виявлення пішохода на проїзній частині (з урахуванням темного одягу потерпілої, відсутність світло відбиваючих елементів, перебуванням у стані сильного алкогольного сп`яніння). На думку суду, експерту не були надані повні вихідні дані, а тому його висновок ґрунтується на загальних положеннях п.12.3 ПДР.

Такі твердження, на думку прокурора, не відповідають матеріалам кримінального провадження та вимогам законодавства. Зазначає, що встановлення моменту небезпеки не є завданням експерта, а є вихідними даними, які встановлюються не в ході експертизи, а під час інших слідчих дій, зокрема слідчого експерименту.

Вказала, що на дослідження експерту надані результати слідчого експерименту з водієм ОСОБА_6 , під час якого зафіксована його версія обставин ДТП. Зазначене вказує на об`єктивність слідчого, який при призначенні експертизи врахував всі наявні відомості, а також й ті дані, що отримані за участю водія та з його слів, у тому числі щодо освітлення, моменту виявлення пішохода тощо. При цьому дані щодо алкогольного сп`яніння пішохода (на що вказує суд) взагалі не можуть бути вихідними даними та предметом експертного дослідження. Зазначила, що експерт, якому було доручено проведення експертизи, не заявляв клопотання про надання додаткових матеріалів та вчинення інших дій, пов`язаних із проведенням експертизи. Отже, для надання відповідей на поставлені перед ним питання вихідних даних йому вистачало. Крім того, експерт окремо дослідів спроможність з технічної точки зору версії водія, та вказав, що вона не відповідає зафіксованому протоколом огляду місця пригоди розташуванню уламків, осипу скла, а також характеру тілесних ушкоджень, механізму їх утворення. Проте даний факт суд залишив поза увагою.

На думку прокурора, суд першої інстанції безпідставно стверджує, що висновок експерта встановлює лише можливий варіант розвитку подій, що потребував додаткової слідчої оцінки, чого слідчим нібито не було зроблено. Проте, слідчим надана оцінка здобутим доказам, які в сукупності підтверджують наявність у діях водія ОСОБА_6 ознак злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, що й стало підставою для повідомлення про підозру і складання обвинувального акта.

При цьому, стороною захисту, як на досудовому розслідування, так й під час судового розгляду, будь-яких клопотань про проведення слідчих дій з учасниками кримінального провадження, призначення додаткових або повторних експертиз, не подавалось.

Крім того, прокурор наголошує, що допит свідків захисту ОСОБА_14 та ОСОБА_15 проводився судом з порушенням вимог ст. 329 КПК України, оскільки приймаючи участь у судовому засіданні, у режимі відеоконференції, під час дачі показань зазначені свідки знаходились не на місці, призначеному для свідків, а поруч з обвинуваченим та його захисником, які підказували їм відповіді на поставлені прокурором запитання, що чутно на аудіозапису засідання.

Натомість суд, всупереч вимогам ч. 3 ст. 352 КПК України, при очевидності порушення правил допиту, не забезпечив контролю за ходом допиту свідків, що ставить під сумнів об`єктивність їх показань.

Також вказала, що у вироку суд першої інстанції безпідставно стверджує, що свідок ОСОБА_16 перебував у стані сп`яніння та висловлює припущення, що й свідок ОСОБА_13 , можливо, перебував у стані сп`яніння, чим обґрунтує критичне ставлення до їх показань, наданих під час проведених з ними слідчих експериментів.

Проте, вказуючи на нетверезість ОСОБА_17 , суд посилається лише на показання обвинуваченого, які не можуть бути достатньою підставою для такого висновку при відсутності інших об`єктивних підтверджень. А припущення стосовно ОСОБА_13 взагалі зроблено без будь-яких підстав.

При цьому звертає на себе той факт, що наявність сп`яніння у свідків обвинувачення суд визнає беззаперечною навіть без об`єктивних підтверджень, а тверезість свідків захисту ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які допізна спільно відпочивали у нічному клубі, під сумнів не ставить.

Вказала, що всупереч вимогам ст. 94 КПК України, судом першої інстанції не надано оцінку доказам в їх сукупності.

Зокрема, більшу частину доказів сторони обвинувачення (протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 16.02.2020 зі схемою та фототаблицею до нього; висновок №512 від 20.03.2020 судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_18 ; висновок №20-426 від 06.04.2020 з дослідження технічного стану автомобіля «Daewoo lanos» з додатком; висновок №20-427 від 08.04.2020 транспортно-трасологічної експертизи з додатком), суд вважав такими, що не мають самостійного доказового значення.

В той же час, саме у своїй сукупності ці докази, на думку прокурора, підтверджують справний стан автомобіля, а відтак можливість водія керувати ним з відомою ефективністю та завчасно застосовувати технічні прийоми, у тому числі гальмування при зміні дорожньої обстановки. Саме з цих доказів вбачається, що водій цього не зробив, оскільки у протоколі огляду місця ДТП та схемі відсутні сліди гальмування. Місце та розвиток контактування з пішоходом, визначене транспортно-трасологічною експертизою, спростовує показання обвинуваченого щодо вказаних обставин.

На переконання апелянта, жодний доказ сторони обвинувачення стороною захисту не спростовано. Проте, судом не взято до уваги докази сторони обвинувачення, не обґрунтовано, чому прийнято до уваги докази сторони захисту, а висновки суду, зазначені у вироку, містять істотні суперечності, що відповідно до п.п. 2-4 ч. 1 ст. 411 КПК України, вказує на їх невідповідність фактичним обставинам кримінального провадження.

Зазначила, що протиправними діями обвинуваченого людину позбавлено життя, що є найвищою соціальною цінністю. Водночас дані, що стосуються особи правопорушника (раніше до відповідальності не притягувався, на обліку нарколога не перебуває), відсутність як пом`якшуючих, так і обтяжуючих обставин, вказують на можливість призначення мінімального покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК України.

Крім того, потерпілими заявлено цивільні позови про відшкодування майнової та моральної шкоди, що відповідно до сі. 128 КПК України є їх процесуальним правом. Залишення його без розгляду внаслідок винесення необґрунтованого виправдувального вироку порушує їх права на відшкодування шкоди, заподіяної злочином.

Тому прокурор вважає, що допущені судом першої інстанції істотні порушення процесуального закону, що полягають у поверховій оцінці доказів, відсутності оцінки доказів у їх сукупності, що призвело до помилки в оцінці фактичних обставин правопорушення, з огляду на положення п. 5 ч. 2 ст. 396, ч. 3 ст. 404 КПК України.

Адвокат ОСОБА_8 - представник потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , вважає вирок суду таким, що підлягає скасуванню, у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, допущеними істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме необґрунтованим виправданням за ч. 2 ст. 286 КК України.

Зазначає, що судом повністю відхилено всі докази сторони обвинувачення, без надання їм відповідної правової оцінки з належним обґрунтуванням своєї позиції.

Зазначив, що висновок експерта №20-478 від 22.04.2020 автотехнічної експертизи з дослідження обставин і механізму ДТП суд першої інстанції безпідставно визнав необґрунтованим та таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає інші обґрунтовані сумніви в його правильності. При цьому, суд першої інстанції не провів повторну, додаткову чи комплексну експертизу, і навіть не допитав у судовому засіданні судового експерта. Будь-яких клопотань, з цього приводу не надходило і від сторони захисту.

Судом першої інстанції повністю взято до уваги лише показання свідків сторони захисту, які у ході досудового розслідування надавали зовсім інші показання.

Також апелянт зазначив, що оскаржуваний вирок проголошений 28.12.2022, проте надісланий у ЄДРСР 27.12.2028, що є порушенням норм процесуального права.

На обґрунтування позиції щодо мотивів про призначення покарання апелянт зазначив, що наслідком вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення стало позбавлення життя особи (молодої дівчини ОСОБА_18 , якій у день вчинення злочину виповнилося 21 рік). Вчинене ОСОБА_6 кримінальне правопорушення є тяжким злочином, з суб`єктивної сторони вчинене у формі необережності, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до 3 років або без такого.

Просить врахувати, що ОСОБА_6 одружений, працюючий, раніше не судимий, характеризується позитивно, але вину у вчиненому злочині не визнав, у вчиненому не розкаявся, у ході розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції поводив себе зухвало, не допомагав та не відшкодовував збитків потерпілим.

На обґрунтування позиції про стягнення майнової та моральної шкоди, апелянт зазначив, що смерть доньки та сестри позивачів, яка була їх найближчою і найдорожчою людиною, неможливо нічим замінити, що призвело до постійного душевного болю і страждань, що потягло за собою порушення нормального життя, яке неможливо відновити. У зв`язку з чим розумний і справедливий розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди потерпілі вважають 300 000 грн.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за наступних обставин.

16 лютого 2020 року приблизно о 03:10 год. ОСОБА_6 , керуючи технічно справним транспортним засобом марки «Daewoo lanos» р.н. НОМЕР_1 , рухався в м. Миколаєві по освітленій міським електроосвітленням проїзній частині просп. Центрального, зі сторони вул. Соборної у напрямку вул. 3 Слобідської, яка має три смуги в одному напрямку, в крайній лівій смузі відносно напрямку свого руху, з перевищенням дозволеної в населеному пункті швидкості - 90 км/год.

Рухаючись у вказаному напрямку, в районі зупинки громадського транспорту «Садова», що розташовується по пр. Центральному зі сторони вул. Соборної у напрямку вул. 3 Слобідської, водій ОСОБА_6 порушив вимоги п.п. 2.3 "б", 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху України (надалі ПДР України), а саме: проявив неуважність до дорожньої обстановки та особливостей її змін, не звернув увагу на те, що в цей час проїзну частину пр. Центрального справа наліво по ходу руху автомобіля у невстановленому для пішохідного переходу місці зі сторони зупинки громадського транспорту «Садова» у темпі швидкого кроку перетинала пішохід ОСОБА_18 , не вжив заходів до своєчасного зменшення швидкості свого транспортного засобу аж до повної його зупинки, хоча об`єктивно міг і зобов`язаний був це зробити, в результаті чого допустив наїзд на вказаного вище пішохода, яка від отриманих тілесних ушкоджень померла в кареті швидкої медичної допомоги по дорозі у лікарню.

Як підсумовується в обвинувальному акті, в діях ОСОБА_6 вбачаються невідповідності вимогам п.п. 2.3 "б", 12.3, 12.4 ПДР України, порушення яких знаходиться у прямому причинному зв`язку із виникненням ДТП та її наслідками, а тому ці його дії кваліфіковано стороною обвинувачення за ч. 2 ст. 286 КК України, а саме як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілої ОСОБА_18 .

Виправдовуючи ОСОБА_6 , суд першої інстанції зазначив, що стороною обвинувачення стверджується, що в діях ОСОБА_6 вбачаються невідповідності вимогам п.п. 2.3 "б", 12.3, 12.4 ПДР України, порушення яких знаходиться у прямому причинному зв`язку із виникненням ДТП та її наслідками, а тому ці його дії кваліфіковано стороною обвинувачення за ч. 2 ст. 286 КК України, а саме як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілої ОСОБА_18 .

Таким чином, як зазначив суд першої інстанції, предметом судового розгляду є встановлення діяння (дії або бездіяльності) ОСОБА_6 у вигляді недотримання вимог ПДР України; обстановки настання ДТП; суспільно-небезпечних наслідків у вигляді загибелі потерпілої ОСОБА_18 ; причинного зв`язку між суспільно небезпечним діянням у вигляді порушень вимог ПДР України та суспільно небезпечним наслідком у вигляді загибелі ОСОБА_18 .

Суд першої інстанції дійшов висновку, що надані стороною обвинувачення докази у вигляді протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 16.02.2020 зі схемою та фототаблицею до нього; медичного висновку №232 від 16.02.2020 Миколаївського обласного наркологічного диспансеру щодо результатів огляду ОСОБА_6 на стан сп`яніння; висновку експерта №512 від 20.03.2020 судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_18 ; висновку експерта №20-426 від 06.04.2020 з дослідження технічного стану автомобіля "Daewoo lanos" реєстраційний номер НОМЕР_1 з фототаблицею; висновку експерта №20-427 від 08.04.2020 транспортно-трасологічної експертизи з фототаблицею до нього - лише підтверджують обстановку події, причетність учасників до події та наслідки події у вигляді загибелі пішохода. Однак жодним чином не мають самостійного доказового значення на підтвердження суспільно-небезпечного діяння з боку водія ОСОБА_6 у вигляді порушень вимог п.п. 2.3 "б", 12.3, 12.4 ПДР України.

Також в ході судового розгляду не встановлено будь-яких доказів порушення ОСОБА_6 п. 2.3 "б" ПДР України, а саме того, що останній був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою та її змінами, відволікався від керування транспортним засобом. Навпаки, в ході судового розгляду ОСОБА_6 пояснив, що перебував у тверезому стані та об`єктивно оцінював дорожню обстановку та її зміни; під час руху в транспортному засобі увімкнув ближнє світло фар; постійно їхав в одній смузі та не маневрував, у зв`язку з чим належним чином слідкував за керуванням транспортним засобом; в салоні авто музика не грала та з пасажирами практично не було спілкування. Наведені пояснення підтвердили в суді свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 .

На підставі викладеного, оскільки в ході судового розгляду наявними доказами не підтверджено порушення водієм ОСОБА_6 вимог п.п. 2.3 "б", 12.3, 12.4 ПДР України, що унеможливлює встановлення причинно-наслідкового зв`язку із настанням ДТП, суд першої інстанції дійшов висновку, що в його діях відсутня об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. За такого, ОСОБА_6 виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку із відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор ОСОБА_5 представник потерпілих ОСОБА_8 потерпілі ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , підтримали апеляційні скарги, просили їх задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 заперечували проти задоволення апеляційних скарг.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, повторно дослідивши письмові докази, вивчивши матеріали кримінального провадження, проаналізувавши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд встановив таке.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при ухваленні вироку, і положення закону, яким він керувався.

Згідно вимогам ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як передбачено п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку зазначаються, у разі визнання особи виправданою формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Стаття 94 КПК України передбачає, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Між тим, суд першої інстанції не дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_6 .

Колегія суддів вважає, що висновки суду про те, що наявними доказами не підтверджено порушення водієм ОСОБА_6 вимог п. п. 2.3 "б", 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху України, що унеможливлює встановлення причинно-наслідкового зв`язку із настанням ДТП, таким чином в його діях відсутня об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, є передчасними, з огляду на таке.

В обґрунтування своїх висновків, суд першої інстанції послався на показання обвинуваченого ОСОБА_6 в суді, який вину не визнав, та пояснив, що 15.02.2020 разом із друзями - подружжям ОСОБА_19 , перебував у розважальному закладі "Шторм", де алкогольні напої не вживали. Приблизно о 02:00 год. вирішили їхати додому на автомобілі "Daewoо Lanos", належного ОСОБА_6 , разом із ОСОБА_15 .

Стверджував, що керуючи автомобілем, він рухався по пр. Центральному у середній смузі із швидкістю 50 км/год. На світлофорах увесь час його руху по пр. Центральному потрапляв на зелений сигнал, тому швидкість була сталою. Приблизно о 03:00 год., наближаючись до перехрестя з вул. Садовою, на світлофорі йому був увімкнений також зелений сигнал, отже, він продовжив рух далі із незмінною швидкістю, перетинаючи перехрестя.

Пояснив, що перетнувши перехрестя, приблизно за 10-12 м до зупинки громадського транспорту "Садова", він помітив нечіткий силует людини, яка вибігла з тротуарної частини зупинки на проїзну частину та швидко переміщувалась по проїзній смузі, в напрямку перетину траєкторії руху автомобіля та вже встигла пробігти близько 4 м проїзної частини. Уникаючи зіткнення, він одразу почав пригальмовувати шляхом натискання та відпускання педалі гальм та зміщуватись ліворуч, у зв`язку з чим та враховуючи невелику швидкість руху транспортного засобу, сліди гальмування на проїзній частині не залишились. Однак стався наїзд, в ході якого потерпіла вдарилася об центральну передню частину авто.

Під час судового розгляду суд першої інстанції допитав свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які перебували в якості пасажирів в салоні автомобіля під керуванням ОСОБА_6 , показання яких суд першої інстанції поклав в основу виправдувального вироку, зазначивши, що показання цих свідків «явно можуть трактуватися на користь водія ОСОБА_6 »

Так, свідок ОСОБА_14 пояснив, що разом з ОСОБА_6 він відпочивав у клубі "Шторм" по вул. Садовій в м. Миколаєві, алкогольні напої вони не вживали. Близько 02:30-02:40 вони поїхали додому разом з його дружиною та з ОСОБА_15 на автомобілі "Daewo Lanos" під керуванням ОСОБА_6 . В салоні перебувало 4 особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_14 , його дружина та ОСОБА_15 . При цьому, він, ОСОБА_14 , сидів на задньому сидінні.

Коли автомобіль рухався по пр. Центральному зі сторони вул. Соборної в напрямку вул. 3 Слобідської, в середній смузі, не швидко, на думку свідка, близько 50 км/год, по ходу руху смугу руху автомобіль не змінював. Проїзна частина освітлювалась міським освітленням, горіли лампи на стовпах. Проїхавши близько 10-15 м після пішохідного переходу, ОСОБА_14 помітив силует людини, одягненої у темний одяг, яка перебігала проїзну частину справа наліво відносно напрямку руху автомобіля, після чого відбувся удар. Після наїзду ОСОБА_6 зупинив свій автомобіль та усі вийшли із салону та викликали швидку медичну допомогу і поліцію. Також на місці ДТП перебував чоловік потерпілої, який сказав, що жінка сама вибігла на проїзну частину, а ОСОБА_6 не винуватий. Окрім того ОСОБА_14 додав, що слідчий експеримент за його участю не проводився.

Свідок ОСОБА_15 надав суду аналогічні показання. Пояснив, що за кермом автомобіля "Daewo Lanos" був ОСОБА_6 , а він ( ОСОБА_15 ) сидів на задньому сидінні ліворуч. На передньому пасажирському сиділа ОСОБА_20 - дружина ОСОБА_21 . Їхали спочатку по вул. Садовій, потім по вул. Нікольській, а в подальшому виїхали на пр. Центральний. Продовжили рух по пр. Центральному в середній смузі, їхали не швидко - не більше 50 км/год. Під час руху в автомобілі було увімкнене ближнє світло фар, в салоні музика не грала, пасажири спілкувалися мало, ОСОБА_15 дивився в лобове скло, спостерігаючи за дорожньою обстановкою. По ходу їх руху усі світлофори працювали. Попереду в попутному напрямку інших транспортних засобів не було. Коли перетнули перехрестя з вул. Садовою на зелений сигнал світлофору, ОСОБА_15 помітив, як з бордюру з`явився силует людини, який швидко перебігав проїзну частину з права на ліво та по діагоналі (з кутом наближення в напрямку авто) відносно руху автомобіля та перетинаючи траєкторію руху т/з. Силует людини був погано видимий, він помітив цей силует буквально за мить до зіткнення.

Водій ОСОБА_6 намагався уникнути зіткнення, для чого прийняв ліворуч і почав гальмувати, однак особа дуже раптово з`явилась на проїзній частині та перебігала її, що на думку ОСОБА_15 стало причиною наїзду. Після наїзду, ОСОБА_6 зменшив швидкість та зупинився. На передній частині автомобіля були механічні пошкодження у вигляді розбитого капоту, фари та стойки. Слідчий експеримент за його участі не проводився.

Як слідує з мотивувальної частини оскаржуваного вироку, в основу виправдувального вироку покладено саме пояснення обвинуваченого та свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , а також дані протоколу слідчого експерименту від 31.03.2020 за участю ОСОБА_6 , в ході якого експериментальним шляхом визначено, що ОСОБА_6 в момент коли вперше побачив пішохода, керував автомобілем "Daewoo lanos" та автомобіль розташовувався по пр. Центральному зі сторони вул. Соборної в напрямку вул. 3-ї Слобідської з правим боковим інтервалом 3,8 м від передньої правої осі та 3,75 м від задньої правої осі до правого краю проїзної частини пр. Центрального та на відстані 31,3 м від задньої осі до перехрестя з вул. Садовою (відстань від переднього зрізу автомобіля до пішохода склала 14,8 м), а пішохід в цей час знаходилась на відстані 0,5 м до правого краю проїзної частини пр. Центрального та на відстані 49,6 м до перехрестя з вул. Садовою; місце наїзду автомобілем "Daewoo lanos" на пішохода розташовується на проїзній частині на відстані 4,8 м до правого краю проїзної частини пр. Центрального та на відстані 49,6 м до перехрестя з вул. Садовою; швидкість статистичного автомобіля "Daewoo lanos" відповідає експериментальному заїзду та складає 50 км/год.; пішохода на відстані 14,8 м від переднього зрізу автомобіля до пішохода по прямій видно, встановлення подальшої відстані (конкретної видимості пішохода) та темпу руху пішохода ОСОБА_6 відмовився, так як не розумів суті цих дій; місце розташування тіла пішохода після ДТП головою в напрямку вул. Садової, а ногами у напрямку вул. 3 Слобідської, при цьому боковий інтервал від голови до правого краю проїзної частини пр. Центрального складає 8,1 м та від ніг до правого краю проїзної частини пр. Центрального 7,5 м (т.1, а. с. 166-174).

Як слідує з мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції також врахував наступні докази:

- протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 16.02.2020 зі схемою та фототаблицею до нього, в ході якого оглянуто ділянку проїзної частини пр. Центрального неподалік від перехрест пр. Центрального та вул.Садової, зафіксовано дорожню обстановку, розмітку, наявність світлофорних об`єктів та дорожніх знаків, розташування автомобіля "Daewoо Lanos", реєстраційний номер НОМЕР_1 , після ДТП та слідову інформацію у вигляді осипу уламків лобового скла, речовини бурого кольору, схожої на кров, одягу потерпілої (т.1, а.с. 96-113);

- медичний висновок №232 від 16.02.2020 Миколаївського обласного наркологічного диспансеру, згідно якого за результатами огляду ОСОБА_6 ознак сп`яніння не виявлено ( т.1, а.с. 114);

- висновок судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_18 №512 від 20.03.2020, в ході якої у останньої виявлені тілесні ушкодження, які утворилися від дії тупих твердих предметів зі значною силою одномоментно або в швидкій послідовності одне за одним, незадовго до настання смерті, в умовах ДТП при зіткненні транспортного засобу легкового типу з пішоходом. Смерть ОСОБА_18 настала в результаті тупої поєднаної травми тіла у вигляді крововиливів під павутинну оболонку головного мозку, забою скроневої частки, переломів ребер та кісток тазу зліва, розривів капсули печінки, селезінки з внутрішньо-черевною кровотечею. Зазначені тілесні ушкодження відносяться до категорії тяжкого ступеню тяжкості та знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті. З урахуванням тілесних ушкоджень та пошкоджень на одязі потерпілої, механізм травми представлено наступним чином: первинний удар вірогідно прийшовся виступаючими частинами транспортного засобу в область лівої гомілки та стегна, коли потерпіла знаходилась у вертикальному положенні та була обернена задньою лівою половиною тіла до транспортного засобу, який рухався; потім відбулося закидання тіла на капот з послідуючим ударом потиличною областю голови об лобове скло; потім відбулося відкидання тіла з послідуючим падінням та ударом передньою поверхнею тіла об тверде покриття дороги. Враховуючи тілесні ушкодження, виявлені на трупі ОСОБА_18 , зроблено висновок, що потерпіла в момент ДТП була у вертикальному положенні та перебувала у русі. При судово-токсикологічному дослідженні крові трупа ОСОБА_18 виявлено етиловий спирт в концентрації 2,66 проміле, що стосовно до живих осіб може належати до сильного ступеня алкогольного сп`яніння (т.1, а.с. 125-132);

- висновок експерта №20-426 від 06.04.2020 з дослідження технічного стану автомобіля "Daewoo lanos", згідно якого система рульового управління, ходова частина та робоча гальмівна система автомобіля "Daewoo lanos" знаходилися в працездатному стані і дозволяли водію керувати транспортним засобом із відомою йому ефективністю (т.1, а.с. 138-142);

- висновок транспортно-трасологічної експертизи №20-427 від 08.04.2020, згідно якого пошкодження в передній частині автомобіля "Daewoo lanos", утворення яких характерне при контакті з частинами тіла людини, розташовувалися починаючи від передньої лівої частини автомобіля (лівої частини таблички номера та лівої частини облицювання переднього бамперу) на відстані близько 70 см від лівої бічної поверхні автомобіля, з наступним переміщенням назад і декілька справа-наліво та контактуванням з капотом, лобовим склом та лівою передньою стійкою.

Місце наїзду на пішохода автомобілем "Daewoo lanos" розташовувалось на проїжджій частині, перед початком розташування осипу дрібних уламків лобового скла автомобіля (відмітка 10 на схемі ДТП), на деякій відстані відлічуючи назад по ходу руху автомобіля (т.1, а.с. 145-150).

Суд першої інстанції дійшов висновку, що надані стороною обвинувачення вищезазначені докази у вигляді протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 16.02.2020, медичного висновку №232 від 16.02.2020 Миколаївського обласного наркологічного диспансеру щодо результатів огляду ОСОБА_6 на стан сп`яніння, висновку експерта №512 від 20.03.2020 судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_18 , висновку експерта №20-426 від 06.04.2020 з дослідження технічного стану автомобіля "Daewoo lanos", висновку транспортно-трасологічної експертизи №20-427 від 08.04.2020, - лише підтверджують обстановку події, причетність учасників до події та наслідки події у вигляді загибелі пішохода, однак жодним чином не мають самостійного доказового значення у підтвердження суспільно-небезпечного діяння з боку водія ОСОБА_6 у вигляді порушень вимог п. п. 2.3 "б", 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху України.

Разом з тим, надавши перевагу показанням обвинуваченого та поясненням в суді свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які перебували в якості пасажирів у салоні автомобіля під керуванням обвинуваченого, суд першої інстанції поставив під сумнів інші докази, здобуті під час досудового розслідування, а саме, даним протоколів слідчих експериментів за участю ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , не навівши вагомих мотивів неврахування цих доказів.

Так, під час апеляційного розгляду повторно досліджено наступні докази:

- протокол слідчого експерименту від 27.03.2020 зі схемою до нього, за участю свідка ОСОБА_13 , в ході якого експериментальним шляхом визначено наступне: свідок ОСОБА_13 безпосередньо під час ДТП розташовувався на зупинці громадського транспорту «Садова» по пр. Центральному зі сторони вул.Соборної в напрямку вул. 3-ї Слобідської на відстані 3,8 м до правого краю проїзної частини пр. Центрального та на відстані 52,3м до перехрестя з вул. Садовою, обернутий обличчям до проїзної частини пр. Центрального;

- автомобіль "Daewoo lanos" реєстраційний номер НОМЕР_1 рухався по пр. Центральному зі сторони вул. Соборної в напрямку вул. 3-ї Слобідської з правим боковим інтервалом 6,6 м від передньої правої осі та 6,6 м від задньої осі до правого краю проїзної частини; швидкість статистичного автомобіля "Daewoo lanos" відповідає третьому експериментальному заїзду та складає 90 км/год;

- місце наїзду автомобілем "Daewoo lanos" на пішохода розташовується на проїзній частині на відстані 7,5 м до правого краю проїзної частини пр. Центрального та на відстані 52,9 м до перехрестя з вул. Садовою; місце розташування пішохода в момент перед початком руху у напрямку проїзної частини пр. Центрального розташовується на відстані 3 м до правого краю проїзної частини та на відстані 48,5 м до перехрестя з вул. Садовою; траєкторія руху пішохода мала вигляд прямої у діагональному напрямку, дещо праворуч, відносно напрямку руху пішохода від зупинки вул. Садова по проїзній частині пр. Центрального до місця наїзду; заміри відстані, яку долає пішохід від початку руху до місця наїзду складає 11,4 м; при контрольованому замірі встановлено, що статист, вказуючи темп руху пішохода до моменту ДТП долає відстань 10м за час рівний 5,5 с; в момент наїзду, пішохід розташовувалась лівою бічною частиною тіла до передньої лівої частини автомобіля; загальна видимість у напрямку руху водія складає понад 100 м; встановлено, що конкретна видимість пішохода-статиста, який по зросту, тілобудові та одягнутого в подібну одежу, з водійського місця статистичного автомобіля "Daewoo lanos" настає за 0,1,2,3,4,5 с, після чого на 6 с пішохода не видно (т.1, а.с. 151-159);

- протокол слідчого експерименту від 27.03.2020 зі схемою до нього, за участю свідка ОСОБА_12 , в ході якого експериментальним шляхом визначено, що місце наїзду автомобілем "Daewoo lanos" на пішохода розташовується на проїзній частині на відстані 7,3 м до правого краю проїзної частини пр. Центрального та на відстані 51,8 м до перехрестя з вул. Садовою, при цьому боковий інтервал автомобіля складав 6,7 м від передньої правої осі та 6,7 м від задньої правої осі до правого краю проїзної частини пр. Центрального; місце розташування пішохода в момент перед тим як ОСОБА_12 відвернувся від неї обличчям, знаходиться на відстані 3,1м до правого краю проїзної частини та на відстані 49,5м до перехрестя з вул. Садовою; в момент наїзду, пішохід розташовувалась лівою бічною частиною тіла до передньої лівої частини автомобіля (т.1, а.с. 160-165);

- висновок автотехнічної експертизи з дослідження обставин і механізму ДТП №20-478 від 22.04.2020, згідно якому експерт при аналізі пояснень водія ОСОБА_6 та результатів слідчого експерименту, дійшов висновку про технічну неспроможність результатів слідчого експерименту з водієм автомобіля "Daewoo lanos", та неможливість використання його показань та результатів слідчого експерименту для експертного дослідження питань, які поставлені слідчим. З технічної точки зору пояснення водія та результати слідчого експерименту викликають обґрунтовані сумніви, оскільки не відповідають даним схеми ДТП щодо розташування автомобіля в момент контактування пішохода з лобовим склом з урахуванням утворення та розташування дрібних уламків лобового скла, які сформували осип, а також не відповідають характеру тілесних ушкоджень, механізму їх утворення та розташування тіла на момент наїзду.

Між тим, у зазначеному висновку вказано, що пояснення свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_12 та результатів слідчих експериментів з ними не відрізняються в загальному описі дорожньої ситуації.

З урахуванням дослідження обставин ДТП та даних слідчих експериментів за участю ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , експерт дійшов наступних висновків:

- дії водія ОСОБА_6 не відповідали вимогам п.п. 12.4, 12.3 ПДР України й така невідповідність з технічної точки зору перебуває в причинному зв`язку з настанням ДТП;

- водій ОСОБА_6 мав технічну можливість запобігти наїзду на пішохода своєчасним застосуванням екстреного гальмування за умов руху автомобіля зі швидкістю 50 км/год;

- швидкість руху автомобіля під керуванням ОСОБА_6 90 км/год, встановлена згідно свідчень ОСОБА_13 та на підставі результатів слідчого експерименту за його участі, отже, водій автомобіля "Daewoo lanos" не мав технічної можливості запобігти наїзду на пішохода своєчасним застосуванням екстреного гальмування за умов руху автомобіля зі швидкістю 90 км/год, тобто не відповідність дій водія вимогам п. 12.4 ПДР України знаходиться в причинному зв`язку з настанням ДТП (т.1, а.с. 187-196).

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що свідок ОСОБА_13 був випадковим свідком ДТП, а свідок ОСОБА_12 (чоловік потерпілої, яка загибла внаслідок ДТП) також був безпосереднім очевидцем ДТП.

Між тим, суд першої інстанції поставив під сумнів достовірність даних, встановлених з пояснень свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_12 щодо обставин ДТП під час слідчого експерименту за їх участі.

Мотивуючи свої висновки, суд першої інстанції зазначив, що свідок ОСОБА_16 перебував у стані сп`яніння, а також висловив припущення, що й свідок ОСОБА_13 , можливо, перебував у стані сп`яніння, чим суд обґрунтував критичне ставлення до їх показань, наданих під час проведених з ними слідчих експериментів.

Вказуючи, що ОСОБА_16 перебував у стані сп`яніння, суд посилався лише на показання обвинуваченого ОСОБА_6 , які не можуть бути достатньою підставою для такого висновку при відсутності інших об`єктивних підтверджень. А припущення стосовно свідка ОСОБА_13 судом першої інстанції взагалі зроблено без будь-яких підстав.

Колегія суддів зазначає, що ці висновки є передчасними, не є належно вмотивованими, та зробленими без урахування усіх встановлених обставин кримінального провадження, зокрема, без врахування висновку експерта про те, що пояснення свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_12 та результатів слідчих експериментів з ними не відрізняються в загальному описі дорожньої ситуації.

Окрім того, колегія суддів наголошує, що ані свідок ОСОБА_12 , ані свідок ОСОБА_13 безпосередньо судом першої інстанції не допитані для з`ясування обставин, що мають значення для встановлення обставин кримінального провадження та на підтвердження обставин, що встановлені під час слідчих експериментів, які проведені за їх участю.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час судового розгляду ці свідки викликалися за клопотанням прокурора (т. 1 а.с. 86). В судовому засіданні, що відбулось 09.11.2020, визначено порядок дослідження доказів, а саме вирішено дослідити письмові докази, допитати обвинуваченого, свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 (т. 1 а.с. 203-205).

Згідно журналу судового засідання від 31.01.2022, до суду з`явився свідок ОСОБА_13 , однак допитаний не був. В подальшому, судом не здійснено жодних заходів для встановлення місцезнаходження вказаного свідка, у тому числі не здійснено заходів щодо його приводу в судове засідання з метою допиту. В суді допитані лише свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які були пасажирами автомобіля під керуванням обвинуваченого.

В той же час, суд першої інстанції вважав, що показання свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 спростовують обвинувачення, висунуте ОСОБА_6 . Суд вказав, що слідчим не надано на дослідження експерту вихідні дані зі свідчень ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , слідчі експерименти з ними взагалі не проводились.

Суд першої інстанції зробив висновок, що з протоколів слідчих експериментів за участю ОСОБА_13 та ОСОБА_12 встановлено, що ОСОБА_12 взагалі не вказував швидкість руху автомобіля, а параметри швидкості були встановлені тільки зі свідчень ОСОБА_13 - 90 км/год., та виключно ці параметри були покладені в основу експертного дослідження та використовувались при обрахуванні усіх подальших показників. З наведених у вироку висновків вбачається, що суд поставив під сумнів висновки автотехнічної експертизи, за висновками якої за умов приведених в свідченнях ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , а також на підставі результатів слідчих експериментів за їх участі, дії водія ОСОБА_6 не відповідали вимогам п.п. 12.4, 12.3 ПДР України й така невідповідність з технічної точки зору перебуває в причинному зв`язку з настанням ДТП.

Поставивши під сумнів цей висновок експерта, суд першої інстанції зазначив, що слідчим допущено ряд грубих помилок, які фактично вплинули на результати проведеного експертного дослідження, а саме: не кваліфіковано дій водія ОСОБА_6 відповідно до пунктів ПДР України, однак вирішення цього питання покладено на розсуд експерта; слідчим безпідставно не надано на дослідження експерта вихідні дані, які містяться в свідченнях ОСОБА_14 , ОСОБА_22 та ОСОБА_15 , які на момент ДТП перебували в салоні автомобіля "Daewo Lanos" та були безпосередніми очевидцями ДТП, надали показання щодо дорожньої обстановки (в тому числі видимості проїзної частини), дій водія до та в момент ДТП, швидкості руху автомобіля, моменту появи пішохода на проїзній частині, її траєкторію, темп руху тощо, але безпідставно слідчі експерименти за їх участі взагалі не проводились та слідчим такого їм не пропонувалось.

На переконання суду першої інстанції, цим висновком встановлено лише можливий (ймовірний) варіант розвитку подій, ґрунтуючись здебільшого на даних слідчого експеримента зі свідком ОСОБА_13 . Суд першої інстанції вважав, що під час експертизи не отримані відомості, що дають можливість достовірно встановити обставини дорожньо-транспортної пригоди за участю обвинуваченого ОСОБА_6 під час керування ним автомобілем марки "Daewo Lanos", що мають значення для даного кримінального провадження.

Разом з тим, дійшовши таких висновків, суд врахував лише показання свідків сторони захисту ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які були надані в суді, при цьому відкинувши дані слідчих експериментів за участю свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , які були покладені в основу висновку автотехнічної експертизи, безпосередньо не допитавши цих свідків, на підставі показань яких експерт дійшов висновку, що ОСОБА_6 рухався зі швидкістю 90 км/год.

Таким чином, ці суперечності, на які вказує суд першої інстанції, можливо було усунути під час проведення повторної автотехнічної експертизи, чого судом зроблено не було.

Крім того, суд першої інстанції допустився суперечності, визнавши протоколи слідчих експериментів за участю свідка ОСОБА_13 та свідка ОСОБА_12 , а також висновки автотехнічної експертизи №20-478, якою встановлено, що дії водія ОСОБА_6 не відповідали вимогам п.п. 12.4, 12.3 ПДР України й така невідповідність з технічної точки зору перебуває в причинному зв`язку з настанням ДТП, - допустимими доказами, однак не врахувавши ці докази.

Суд першої інстанції, поставивши під сумнів висновки автотехнічної експертизи №20-478, вважав, що слідчим безпідставно не надано на дослідження експерта вихідні дані, які містяться в свідченнях ОСОБА_14 , ОСОБА_22 та ОСОБА_15 , які на момент ДТП перебували в салоні автомобіля "Daewo Lanos" реєстраційний номер НОМЕР_1 та були безпосередніми очевидцями ДТП, надали показання щодо дорожньої обстановки (в тому числі видимості проїзної частини), дій водія до та в момент ДТП, швидкості руху автомобіля, моменту появи пішохода на проїзній частині, її траєкторію, темп руху тощо.

Надаючи оцінку результатам вказаного висновку експерта, суд першої інстанції вказав, що слідчим не було надано на дослідження вихідні дані зі свідчень ОСОБА_14 , ОСОБА_22 та ОСОБА_15 , не зважаючи на те, що їх показання відрізняються від показань свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_12 та явно можуть трактуватися на користь водія ОСОБА_6 .

Враховуючи викладене, за відсутності клопотання під час апеляційного розгляду про допит вказаних свідків, колегія суддів позбавлена процесуальної можливості усунути ці суперечності під час апеляційного розгляду.

Таким чином, поставивши під сумнів дані, що містяться у протоколах слідчих експериментів за участю свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , суд не перевірив їх показання безпосередньо в суді, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції в частині неврахування даних слідчих експериментів за участю свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_12 невмотивованими та необґрунтованими.

На думку колегії суддів, допитавши в суді свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , показання яких покладені в основу вироку, та не допитавши в суді свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_12 безпосередніх очевидців ДТП, та пояснення яких під час проведення слідчих експериментів покладені в основу автотехнічної експертизи, та поставивши під сумнів висновки автотехнічної експертизи по дослідженню механізму і обставин розвитку ДТП №20-478 від 22.04.2020, та всупереч висновкам експертизи врахувавши пояснення обвинуваченого, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку, що в ході судового розгляду наявними доказами не підтверджено порушення водієм ОСОБА_6 вимог п.п. 2.3 "б", 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху України, та виправдання ОСОБА_6 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку із відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Окрім того, всупереч вимогам ст. 94 КПК України, судом першої інстанції також не надано оцінку доказам в їх сукупності.

Аналізуючи зміст оскаржуваного вироку, суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції не надано оцінки усім наявним доказам, зокрема, доказам, наданим стороною обвинувачення, щодо фактичних обставин злочину. Зазначене призвело до неповноти судового розгляду кримінального провадження, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких має істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та вмотивованого судового рішення.

Таким чином, судом першої інстанції порушено вимоги ст. 94 КПК України.

Окрім того, згідно доводів апеляційної скарги представника потерпілих адвоката ОСОБА_8 , оскаржуваний вирок проголошений 28.12.2022, проте надісланий у ЄДРСР 27.12.2028.

Як вбачається з ЄДРСР, оскаржуваний вирок дійсно надісланий судом 27.12.2022, в той час як проголошений він був 28.12.2022, що підтверджено ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.01.2023, якою виправлено описку у оскаржуваному вироку та постановлено, що правильною датою ухвалення вироку слід вважати 28 грудня 2022 року. Тобто фактично вирок надіслано до ЄДРСР за день до його проголошення, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Оскаржуваний вирок за змістом та формою, не відповідає вимогам ст. ст. 370, 374 КПК України та загальним засадам кримінального провадження, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, відповідно до вимог ч. 1 ст. 412 КПК України.

За такого, ухвалений вирок підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду судом першої інстанції.

На підставі викладеного, апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, оскільки містять вимогу про скасування вироку.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 409, 412, 424, 425, 532 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги прокурора Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_5 та представника потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 - адвоката ОСОБА_8 , задовольнити частково.

Вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 грудня 2022 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_23