Номер провадження: 11-кп/813/1165/26
Справа № 496/4293/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1 Доповідач ОСОБА_2
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , та прокурора Біляївської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_9 на вирок Біляївського районного суду Одеської області від 17 вересня 2025 року в рамках кримінального провадження №0000377, внесеного до ЄРДР 10 травня 2025 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Біляївка, Одеської області, громадянина України, зі слів одруженого, з середньою освітою, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого та фактичного проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого в силу ст. 89 КК України,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України, -

установив:

Зміст оскарженого судового рішення.

Зазначеним вироком суду ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 194 КК України, та призначено йому покарання у вигляді трьох років позбавлення волі.

Змінено ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід з домашнього арешту на запобіжний захід у виді тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор», взявши його під варту в залі суду, до набрання вироком законної сили.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 обчислювати з часу взяття його під варту, зарахувано у строк відбуття покарання період його затримання з 10 травня 2025 року по 12 травня 2025 року, із розрахунку один день затримання до одного дня позбавлення волі.

Вироком також вирішені питання з цивільним позовом, речовими доказами, процесуальними витратами та заходами забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до оскаржуваного вироку, 09.05.2025 року, приблизно о 23 годині 30 хвилин, ОСОБА_10 , перебуваючи за місцем свого проживання, а саме за адресою: АДРЕСА_1 , маючи умисел, направлений на умисне пошкодження шляхом підпалу автомобіля марки «ВАЗ 2115», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 належить його братові ОСОБА_7 , взявши полімерну пляшку, наповнену паливно-мастильним матеріалом та коробок із сірниками, вирушив в бік місця проживання свого брата за адресою: АДРЕСА_2 . Так, 10.05.2025 року приблизно, о 00 годині 39 хвилин, обвинувачений, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, діючи з прямим умислом, достовірно знаючи, що за його діями ніхто не спостерігає, зайшов через хвіртку до подвір`я вищевказаного домоволодіння, де знаходився автомобіль марки «ВАЗ 2115», реєстраційний номер НОМЕР_1 , де він облив паливномастильним матеріалом вказаний транспортний засіб та, використовуючи сірники, підпалив у місці розливу пально-мастильного матеріалу, від чого розпочалася пожежа, під час якої був повністю знищений автомобіль марки «ВАЗ 2115», реєстраційний номер НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_7 . Своїми противоправними діями, ОСОБА_10 заподіяв ОСОБА_11 матеріальну шкоду на загальну суму 68 344 (шістдесят вісім тисяч триста сорок чотири) гривні 20 копійок.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч. 2 ст. 194 КК України за кваліфікуючими ознаками: умисне знищення чужого майна, вчинене шляхом підпалу.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не оспорюючи вирок районного суду в частині доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 та кваліфікації його дій, захисник ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що призначене судом покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення внаслідок суворості призначеного покарання, мотивуючи наступним:

-суд першої інстанції, при призначенні покарання, не врахував наявні об`єктивні обставини, які на думку сторони захисту, пом`якшують покарання та свідчать про щире каяття обвинуваченого.

На підставі наведеного захисник просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання змінити. Відповідно до вимог ст. 75 КК України звільнити обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання у вигляді трьох років позбавлення волі з іспитовим строком на один рік з покладенням обов`язків ,передбачених ст. 76 КК України.

В іншій частині вирок суду першої інстанції - залишити без змін.

Крім того, не оспорюючи вирок районного суду в частині доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 та кваліфікації його дій, прокурор Біляївської окружної прокуратури подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що районний суд, ухвалюючи вирок, неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме: не застосував закон, який підлягає застосуванню, мотивуючи наступним:

- при ухваленні вироку, судом залишено поза увагою, що до обвинуваченого було застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з 12 травня 2025 року до 17 вересня 2025 року і не зараховано цей період в строк відбування покарання.

На підставі наведеного прокурор просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання змінити. ОСОБА_7 вважати засудженим за ч. 2 ст. 194 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 обчислювати з часу набрання вироком законної сили, зарахувавши у строк відбуття покарання період його затримання з 10 травня 2025 року по 12 травня 2025 року, із розрахунку один день затримання до одного дня позбавлення волі, строк перебування під цілодобовим домашнім арештом з 12 травня 2025 року по 16 вересня 2025 року із розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту до одного дня позбавлення волі та строк попереднього ув?язнення з 17 вересня 2025 року по день набрання вироком законної сили.

Під час апеляційного розгляду дослідити наступні докази: протокол затримання ОСОБА_7 від 10.05.2025 та ухвалу про застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту від 12.05.2025.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Позиції учасників судового розгляду.

Потерпілий про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином та не повідомив про поважні причини свого неприбуття, з клопотанням про відкладання судового засідання не звертався

Відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Вислухавши думку прокурора, обвинуваченого та захисника, які вважали за можливим проводити розгляд справи за відсутності потерпілих, апеляційний суд дійшов висновку розглядати апеляційну скаргу за відсутності останніх, оскільки апеляційним судом вжиті всі можливі заходи для їх повідомлення про призначення судового засідання в апеляційному суді.

У судовому засіданні прокурор заперечувала проти задоволення апеляційної скарги захисника, підтримала доводи апеляційної скарги сторони обвинувачення.

Захисник ОСОБА_8 підтримав доводи апеляційної скарги, заперечував проти апеляційної скарги прокурора, просив вирок суду 1-ої інстанції змінити.

Обвинувачений ОСОБА_7 підтримав думку свого захисника.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції доходить таких висновків.

Мотиви апеляційного суду

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, яке ухвалено згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим кодексом.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 визнав свою провину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, внаслідок чого суд, за погодженням із учасниками судового провадження, у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження інших доказів, обмежившись лише допитом обвинуваченого, відносно фактичних обставин справи та дослідженням матеріалів, які характеризують його особу.

При цьому, суд першої інстанції встановив, що учасники судового провадження не оспорюють фактичні обставини справи, правильно їх розуміють та їм роз`яснено, що вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини в апеляційному порядку та кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 194 КК України, за ознаками: умисне знищення чужого майна, вчинене шляхом підпалу.

Враховуючи те, що зазначені висновки суду першої інстанції щодо винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій ніким із учасників провадження в апеляційному порядку не оскаржується, колегія суддів, не встановивши при цьому жодних істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду дійти правильного висновку в цій частині, не вбачає підстав для їх перегляду.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість, що, на думку сторони захисту, зумовлено безпідставним незастосуванням до ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України, то вони є необґрунтованими та фактично пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями суду).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Згідно ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Санкція кримінального правопорушення ч. 2 ст. 194 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до десяти років.

Як убачається з оскаржуваного вироку, місцевий суд, призначаючи покарання ОСОБА_7 , на виконання приписів зазначеної вище норми кримінального закону та положень судової практики, врахував: характер та ступінь суспільної небезпеки скоєного кримінального правопорушення; конкретні обставини справи; особу обвинуваченого, зокрема: судимості не має в силу ст. 89 КК України, скарг та заяв від відносно обвинуваченого до міської ради не надходило, позитивно характеризується з боку сусідів, згідно характеристики з місця проживання, на обліках у психіатра не перебуває, однак офіційно не працевлаштований; обставину, яка обтяжує покарання - перебування у стані алкогольного сп`яніння (згідно висновку №20 від 10.05.2025 року); відсутність пом`якшуючої обставини.

За таких умов суд дійшов обгрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання у вигляді трьох років позбавлення волі.

Доводи сторони захисту про неврахування судом першої інстанції щирого каяття обвинуваченого, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на таке.

Відповідно до Постанови Верховного Суду від 02.11.2021 року у справі № 643/13256/17 розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Про щирість каяття особи свідчить і поведінка засудженого після вчинення злочину. Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею злочину (викриває співучасників, видає знаряддя та засоби вчинення злочину, видає або допомагає у розшуку майна здобутого злочинним шляхом, надає інші докази тощо), добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують щире каяття особи.

Тобто, щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню заданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

Матеріали справи підтверджують, що ОСОБА_7 після вчинення злочину залишив місце події, не вжив жодних дій для відшкодування заподіяної шкоди, не вибачився перед потерпілим, а пропозиція про компенсацію була ініційована лише захисником уже під час судового розгляду. Така поведінка обвинуваченого не свідчить про повне визнання ним своєї вини, критичну оцінку вчиненого, щире каяття та готовність виправитися.

З огляду на викладене колегія суддів не вбачає підстав, які вказували б на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення й особі обвинуваченого через суворість, та погоджується з визначеним видом і розміром призначеного покарання, оскільки врахуванню підлягали всі наявні у кримінальному провадженні обставини. При цьому, апеляційний суд наголошує, що визнання вини без щирого каяття та реальних дій щодо відшкодування шкоди не є безумовною підставою для звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 КК України.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року).

Отже, обставини, на які посилається сторона захисту, судом першої інстанції при призначенні покарання враховані, тому доводи про суворість покарання не заслуговують на увагу і спростовуються вищенаведеним, у зв`язку з чим колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги захисника.

Разом з тим, апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи прокурора про те, що судом першої інстанції не в повному обсязі застосовано вимоги ст. 72 КК України щодо зарахування строку запобіжних заходів у строк покарання.

Згідно ч. 5 ст. 72 КК України попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.

Законом України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінального процесуального кодексів України та інших законодавчих актів України щодо удосконалення видів кримінальних покарань» від 28.03.2023 № 3342-IX, доповнено ст. 72 КК України частиною 7, згідно з якою домашній арешт зараховується судом у строк покарання за правилами, передбаченими в частині першій цієї статті, виходячи з такого їх співвідношення - три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

Згідно з вимогами ст. 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

Апеляційним судом встановлено, і це підтверджується матеріалами провадження, що ОСОБА_7 10 травня 2025 року було затримано у порядку ст. 208 КПК України, в рамках кримінального провадження №0000377, внесеного до ЄРДР 10 травня 2025 року (а.с. 70-73). Ухвалою слідчого судді Біляївського районного суду Одеської області від 12 травня 2025 року (справа №496/2769/25) до підозрюваного ОСОБА_7 застосовано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту до 10 липня 2025 року (а.с.74-75).

Надалі, ухвалою суду від 07 липня 2025 року запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту у відношенні підозрюваного ОСОБА_7 продовжено в межах досудового розслідування до 10 серпня 2025 року включно.

Під час судового розгляду даного кримінального провадження ухвалою районного суду від 07 серпня 2025 року запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту у відношенні обвинуваченого ОСОБА_7 продовжено на 60 діб з 07 серпня 2025 року до 05 жовтня 2025 року включно.

Оскаржуваним вироком ОСОБА_7 змінено запобіжний захід із цілодобового домашнього арешту на запобіжний захід у виді тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор», узявши його під варту в залі суду, до набрання вироком законної сили. При цьому, судом зараховано у строк відбуття покарання період його затримання з 10 травня 2025 року по 12 травня 2025 року, із розрахунку один день затримання до одного дня позбавлення волі.

Водночас суд першої інстанції не врахував вимоги ч. 7 ст. 72 КК України, згідно з якою строк перебування під цілодобовим домашнім арештом зараховується у строк покарання з розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту за один день позбавлення волі.

З огляду на викладене колегія суддів доходить висновку, що ОСОБА_7 у межах цього кримінального провадження у період з 12 травня 2025 року по 16 вересня 2025 року включно перебував під дією запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту, а тому зазначений період підлягає зарахуванню у строк покарання відповідно до ч. 7 ст. 72 КК України.

За таких обставин, оскільки доводи прокурора знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду, апеляційна скарга прокурора Біляївської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_9 підлягає задоволенню, а оскаржений вирок зміні в частині призначеного покарання.

В силу п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити його.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

Керуючись ст. ст. 370, 404, 405, 407, 409, 413, 414, 419, 424, 532, 615 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора Біляївської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_9 задовольнити.

Вирок Біляївського районного суду Одеської області від 17 вересня 2025 року в рамках кримінального провадження №0000377, внесеного до ЄРДР 10 травня 2025 року, за обвинуваченнямОСОБА_7 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України, - змінити в частині призначення покарання .

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 194 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 обчислювати з часу набрання вироком законної сили.

Зарахувати у строк відбуття покарання ОСОБА_7 , відповідно до вимог ч.5 ст. 72 КК України, строк попереднього ув?язнення з 10 травня 2025 року по 12 травня 2025 року та з 17 вересня 2025 року по день набрання вироком законної сили, із розрахунку один день попереднього ув`язнення до одного дня позбавлення волі.

На підставі ч.7 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_7 у строк покарання термін його перебування під цілодобовим домашнім арештом з 12 травня 2025 року по 16 вересня 2025 року, з розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту за один день позбавлення волі.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4