ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 686/34008/24

Провадження № 11-кп/820/582/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю секретаря с/з ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

потерпілої ОСОБА_6 ,

представника потерпілої ОСОБА_7 ,

представника

цивільного відповідача ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому матеріали кримінального провадження №0001440, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23 жовтня 2024 року, за обвинуваченням ОСОБА_10 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, за апеляційними скаргами потерпілої ОСОБА_6 , представника цивільного відповідача ФОП ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_8 та прокурора, який брав участь у розгляді справи, ОСОБА_5 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28 травня 2025 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Хмельницького міськрайонного суду від 28 травня 2025 року

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця с. Доброгорща Хмельницького району Хмельницької області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , водія ФОП « ОСОБА_11 », одруженого, раніше не судимого,

визнано винуватим за ч.2 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_10 звільнено від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням із встановленням йому іспитового строку тривалістю 2 (два) роки.

У відповідності до ст.76 КК України покладено на ОСОБА_10 наступні обов`язки:

-періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання;

-не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_11 на користь потерпілої ОСОБА_6 моральну шкоду в розмірі 500000 (п`ятсот тисяч) гривень.

Цивільний позов про стягнення з ОСОБА_10 витрат на правову допомогу в сумі 20000 гривень залишено без розгляду.

Сідловий тягач «MAZ 54328» д.н.з. НОМЕР_1 ухвалено повернути ОСОБА_12 .

Напівпричіп бортовий «MAZ 93971», д.н.з. НОМЕР_2 ухвалено повернути ОСОБА_13 .

Накладений, ухвалою слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25.10.2024 арешт на сідловий тягач «MAZ 54328» д.н.з. НОМЕР_1 , напівпричіп бортовий «MAZ 93971» д.н.з. НОМЕР_2 скасовано.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь держави 5173 грн. 35 коп. процесуальних витрат.

За вироком суду, ОСОБА_10 23 жовтня 2024 року біля 12 години 42 хвилини, керуючи сідловим тягачем «МАZ 54328», р.н. НОМЕР_1 , під час зчеплення з бортовим напівпричіпом «МАZ 93971», р.н. НОМЕР_2 , на території ФОП « ОСОБА_14 », що розташована в АДРЕСА_2 , порушив та не дотримався вимог пунктів 1.3, 1.5, 2.3 (б, д) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі по тексту Правил), яке полягає у тому, що під час руху він, як учасник дорожнього руху, зобов`язаний знати і неухильно виконувати вимоги Правил дорожнього руху, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну і створив своїми діями загрозу безпеці дорожнього руху.

Зокрема, ОСОБА_10 , знаходячись на території ФОП « ОСОБА_14 », з метою здійснення зчеплення бортового напівпричепа «МАZ 93971», р.н. НОМЕР_2 , до сідлового тягача «МАZ 54328», р.н. НОМЕР_1 , залучив ОСОБА_15 , який запропонував в момент з`єднання транспортних засобів за допомогою викрутки натиснути на зчіпний механізм зчеплення.

В подальшому ОСОБА_10 , керуючи сідловим тягачем «МАZ 54328», р.н. НОМЕР_1 , здійснив рух заднім ходом в напрямку передньої частини напівпричепа «МАZ 93971», р.н. НОМЕР_2 , що знаходився на території в нерухомому положенні, під задніми колесами якого перебували дерев`яні опори призначені для уникнення самовільного кочення напівпричепа назад, внаслідок чого задні колеса вказаного напівпричепа частково виїхали на дерев`яні опори. У вказаний момент ОСОБА_15 , взявши в руки викрутку та допомагаючи ОСОБА_10 здійснити зчеплення транспортних засобів, зайшов під задню частину сідлового тягача.

В той же час, водій ОСОБА_10 , в порушення вимог п.10.1 Правил, а саме перед початком руху не переконався, що це буде безпечним і не створить небезпеки ОСОБА_15 , який продовжував перебувати під задньою частиною сідлового тягача, відновив рух вперед, внаслідок чого правими задніми колесами тягача допустив наїзд на ОСОБА_15 .

Внаслідок наїзду ОСОБА_15 отримав тілесні ушкодження у вигляді: внутрішньо-шкірних крововиливів по передній поверхні тулуба справа, чисельних саден передньої поверхні правого стегна та правої гомілки, переломів 2-6 ребер справа по середньо-ключичній лінії, 2-10 ребер справа по біля-хребтовій лінії, 3-8 ребер зліва по біля- хребтовій лінії, вертикального перелому правої лонної кістки тазу, повного розриву хребта між 4 та 5 грудними хребцями, розчавленням правої долі печінки та жовчного міхура із розвитком гемоперитонеума 3,5 л крові, які є тяжкими тілесними ушкодженнями, що небезпечні для життя в момент спричинення та перебувають у прямому причинному зв`язку із настанням смерті.

Смерть ОСОБА_15 настала на місці події внаслідок поєднаної травми грудної клітини (чисельні переломи ребер), живота (розрив печінки із розвитком гемоперитонеума 3,5 л крові) та хребта (повний розрив між 4 і 5 грудними хребцями).

Таким чином, своїми діями ОСОБА_10 порушив вимоги п .п. 1.3, 1.5, 2.3 (б, д), 10.1 Правил, зміст яких полягає в наступному:

- п. 1.3 учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими;

- п. 1.5. дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальні збитки;

- п. 2.3. для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху;

- п.10.1. перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод, або небезпеки іншим учасникам руху.

Порушення водієм ОСОБА_10 п. 10.1. Правил знаходяться в прямому причинному зв`язку із дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками, а саме спричиненням смерті ОСОБА_15 .

Не оспорюючи кваліфікацію дій, а також доведеність вини обвинуваченого, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Хмельницького міськрайонного суду від 28 травня 2025 року відносно ОСОБА_10 скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити йому покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Свої вимоги аргументує неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

Вказує, що поза увагою суду залишилося те, що дії ОСОБА_10 хоча і мають характер необережних, однак полягають у грубому порушенні ПДР, що спричинило загибель людини. Позитивні характеристики про особу обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують покарання, не знижують суспільної небезпеки вчиненого злочину настільки, щоб досягти мети покарання, а також не можуть бути визнані мотивованими підставами для застосування до ОСОБА_10 положень ст.75 КК України та звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Стверджує, що відсутність судимості не може визнаватися обставиною, яка пом`якшує покарання, а також враховуватися при призначенні покарання, так як є не винятком із правила, а скоріш правилом.

Зазначає, що встановлені судом обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_10 , не є винятковими і не знижують істотним чином тяжкість скоєного злочину та його наслідки у вигляді смерті потерпілого ОСОБА_15 , не зменшують суспільну небезпеку злочину до рівня, що дає підстави для застосування положень ст.75 КК України.

Потерпіла в своїй апеляційній скарзі просить скасувати вирок Хмельницького міськрайонного суду відносно обвинуваченого ОСОБА_10 та ухвалити новий вирок, яким призначити йому більш суворе покарання без застосування ст.75 КК України, а також задовольнити цивільний позов в повному обсязі.

Свої вимоги аргументує тим, що вирок суду є незаконним та необґрунтованим через невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Звертає увагу, що вина ОСОБА_10 в суді доведена повністю, але суд, не дивлячись на тяжкі наслідки ДТП, що спричинила смерть людини, не врахувавши всі обставини справи та позицію потерпілої, яка наполягала на реальному позбавленні волі обвинуваченому, призначив занадто м`яке покарання із застосуванням іспитового терміну.

Представник відповідача ФОП ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_8 просить в апеляційній скарзі вирок Хмельницького міськрайонного суду від 28 травня 2025 року стосовно ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, в частині цивільного позову ОСОБА_6 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_11 змінити, зменшивши суму стягнення моральної шкоди з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_11 з 500 000 гривень до 100 000 гривень.

Свої вимоги аргументує тим, що при вирішенні цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції порушив вимоги розумності та справедливості при визначенні розміру стягнутої моральної шкоди, так як цей розмір не відповідає наслідкам страждань потерпілого, і своє рішення в цій частині належним чином не обґрунтував.

Вказує, що, стягуючи 500 000 гривень моральної шкоди, суд першої інстанції не взяв до уваги, що заявлений розмір моральної шкоди є не співмірним з негативними наслідками морального характеру. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Стверджує, що у позовній заяві цивільний позивач зазначала про те, що зазнала моральних страждань, які вплинули на її самопочуття. Моральну шкоду оцінила у 900 000 гривень. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що сплата коштів має компенсувати витрати, які пов`язані із незворотними змінами, що трапилися у її житті внаслідок трагічної смерті рідної людини, витрати для відновлення її психологічного стану.

Вважає, що потерпілою не надано належних доказів про заподіяння їй моральної шкоди, яку остання нічим не обґрунтовує.

Звертає увагу на те, що, вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди, судом першої інстанції не були враховані вимоги розумності та справедливості, оскільки з матеріалів справи не вбачається достатньо переконливих доказів заподіяння такого розміру моральної шкоди, який заявлено як у позові потерпілого, так і розміру визначеного у вироку суду, а також такого матеріального стану цивільного відповідача, який би свідчив про його спроможність реально задовольнити таке грошове стягнення.

Зазначає, що відповідно до Наказу №1к-24 від 30 вересня 2024 року ОСОБА_10 прийнято на роботу на посаду водія автотранспортних засобів до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_11 . Згідно з обліком робочого часу під час вчинення ДТП ОСОБА_10 перебував на роботі під час виконання трудових обов`язків. У зв`язку із смертю ОСОБА_15 ФОП ОСОБА_11 сплатила на користь ОСОБА_6 100 000 гривень, що не заперечується цивільним позивачем.

Також, суд першої інстанції не взяв до уваги того факту, що обвинувачений ОСОБА_10 та цивільний відповідач ФОП ОСОБА_11 частково відшкодували цивільному позивачу заподіяну шкоду.

Згідно полісу №АТ/5286988 цивільно - правову відповідальність за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу марки МАЗ 54328 на момент ДТП забезпечено в ПрАТ «УПСК», страхова сума на одного потерпілого становить 320 000 гривень. Цивільний позивач не позбавлена права звернутися до ПрАТ «УПСК» та надати всі необхідні документи, щоб в подальшому отримати грошову компенсацію. Отже, на страховика ПрАТ «УПСК» також покладено обов`язок відшкодувати потерпілій моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду щодо змісту судового рішення з коротким викладом суті вимог апеляційних скарг, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, вислухавши учасників судового провадження у дебатах та надавши останнє слово обвинуваченому, колегія суддів вважає, що вони задоволенню не підлягають з наступних підстав.

З врахуванням того, що висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_10 у порушенні правил безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_15 за обставин, зазначених у вироку, та правильність кваліфікації його дій за ч.2 ст.286 КК України в поданих апеляційних скаргах не оспорюються, а тому, відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, апеляційним судом не перевіряються.

Згідно ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Перевіряючи законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції в межах апеляційних скарг, колегія суддів не вбачає підстав для їх задоволення, а саме посилення обвинуваченому покарання, оскільки покарання ОСОБА_10 належним чином судом мотивоване, з врахуванням вимог ст.65 КК України та роз`яснень, що містяться в п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року зі змінами, внесеними Постановами № 18 від 10 грудня 2004 року і № 8 від 12 червня 2009 року «Про практику призначення судами кримінального покарання».

Зокрема, суд першої інстанції, обираючи вид та міру, як основного так і додаткового покарання обвинуваченому ОСОБА_10 , врахував конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, ступінь тяжкості вчиненого злочину, характер і ступінь його суспільної небезпеки, позицію потерпілої, сукупність всіх даних, які характеризують його особу, та призначив покарання необхідне та достатнє для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

На спростування апеляційних скарг прокурора та потерпілої, судова колегія вважає, що суд першої інстанції належним чином врахував ступень тяжкості вчиненого ОСОБА_10 злочину, який не є умисним, особу обвинуваченого, який притягається до кримінальної відповідальності вперше, є особою похилого віку, повністю визнав свою вину та щиро покаявся, позитивно характеризується, добровільно частково відшкодував заподіяну шкоду потерпілій ОСОБА_6 в розмірі 110 000 гривень, висновок центру пробації про низький ризик вчинення повторного злочину.

Про можливість звільнення обвинуваченого від відбування призначеного основного покарання з іспитовим строком свідчить наявність декількох пом`якшуючих покарання обставин, зокрема, щире каяття, часткове добровільне відшкодування заподіяної шкоди, активне сприяння у розкритті злочину, складне захворювання серця та відсутність обтяжуючих покарання обставин.

З урахуванням наведеного, звільнення обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, колегія суддів вважає доцільним, необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових злочинів, та погоджується із висновком місцевого суду про можливість досягти визначеної законом мети заходу примусу без застосування до обвинуваченого реальної міри покарання.

Наведені ж у апеляційних скаргах доводи прокурора та потерпілої щодо неможливості виправлення ОСОБА_10 без відбування реального покарання, не є достатніми для визнання неправомірним застосування судом положень ст.75 КК України.

Колегія суддів вважає, що заявлений у справі цивільний позов потерпілої, вирішено місцевим судом відповідно до вимог закону.

Так, згідно з вимогами п.3 ч.1 ст.91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

У справі встановлено, що розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню з фізичної особи-підприємця ОСОБА_11 на користь потерпілої, становить 500 000 гривень.

Такий висновок відповідає фактичним обставинам справи, установленим судом, та його підтверджено доказами, наявними в матеріалах провадження.

Зважаючи на вимоги ст.23 Цивільного кодексу України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Як видно з матеріалів справи, місцевий суд, зменшуючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди з 900 000 гривень до 500 000 гривень, врахував глибину і тривалість моральних страждань позивачки, яка вимушена докладати значних зусиль для організації свого життя, оскільки втрата чоловіка є непосильним, як моральним так і фізичним та матеріальним тягарем.

Водночас, при зменшенні розміру відшкодування, місцевий суд врахував вимоги розумності, виваженості та справедливості.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції і не вбачає підстав вважати вирок суду в цій частині необґрунтованим.

Щодо стягнення шкоди з роботодавця, а не страхової компанії, то судом вірно враховано практику Верховного суду з даного питання, зокрема Постанову від 14.01.2025 року у справі №592/7961/18 з аналогічною позицією.

За таких обставин, підстав для скасування чи зміни вироку, у зв`язку із м`якістю чи суворістю призначеного покарання, неправильністю вирішення цивільного позову, колегія суддів не вбачає, а тому апеляційні скарги сторін провадження задоволенню не підлягають.

У зв`язку із наведеним, керуючись ст.ст. 404-405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати,

п о с т а н о в и л а:

Вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28 травня 2025 року щодо ОСОБА_10 залишити без зміни, а апеляційні скарги потерпілої, представника цивільного відповідача та прокурора без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення апеляційним судом.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3