Справа № 517/727/25
Провадження № 1-кп/517/59/2025
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2025 року с-ще Захарівка

Захарівський районний суд Одеської області

в складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-щі Захарівка кримінальне провадження, внесене 02 червня 2025 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000412 за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеса, українця, громадянина України, неодруженого, із повною загальною середньою освітою, не працюючого, проживаючого та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України

УСТАНОВИВ:

Згідно із ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань Указом Президента України № 65/2022 «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 та Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» №2105-ХІ від 03.03.2022 на всій території України введено мобілізацію, строк дії якої в подальшому неодноразово продовжувався, в тому числі Указом Президента України «Про продовження строку проведення загальної мобілізації» № 741/2024 від 28.10.2024 та триває на теперішній час у зв`язку з введенням на території України воєнного стану на підставі Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 та Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 2102-ХІ від 24.02.2022 та продовженням строку його дії, в тому числі Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» №740/2024 від 28.10.2024, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 29.10.2024 № 4024-ІХ, Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 15.01.2025 №4220-ІХ, Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 16.04.2025 № 4356-ІX.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про оборону України» № 1932-ХІІ від 06.12.1991, особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Таким чином, в Україні діє особливий період.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», під час мобілізації військовозобов`язані протягом 60 днів з дня набрання чинності Указом Президента України про оголошення мобілізації, затвердженим Верховною Радою України, зобов`язані уточнити свої облікові дані через центри надання адміністративних послуг або електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста, або у територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки за місцем свого перебування або знаходження.

ОСОБА_4 02.06.2025, приблизно о 15 год 00 хв, перебуваючи в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 , який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , будучи придатним до військової служби у Збройних Силах України відповідно до довідки військово-лікарської комісії № 2025-0530-1053-2943-0 від 30.05.2025, не бажаючи виконувати загальний обов`язок проходити військову службу, покладений на громадян України, усвідомлюючи суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, в порушення вимог ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст.ст. 1, 9 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Указу Президента України № 65/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію», ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», діючи умисно, протиправно, маючи на меті ухилитися від призову за мобілізацією, достовірно знаючи про свій обов`язок щодо призову за мобілізацією та не маючи правових підстав на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, передбачених ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ухилився від призову на військову службу за мобілізацією та проходження військової служби за мобілізацією в особливий період, будучи попередженим про кримінальну відповідальність за ухилення від призову за мобілізацією, свідомо відмовився від проходження військової служби під час загальної мобілізації.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України визнав повністю, зазначив, що всі обставини викладені в обвинувальному акті відповідають дійсності, не оспорював часу, місця, способу вчинення злочину. Суду повідомив, що в кінці травня 2025 року його, після невдалої спроби перетнути державний кордон з Республікою Молдова на вихід з України, було доставлено до ІНФОРМАЦІЯ_3 . 30.05.2025 він пройшов військово-лікарську комісію, якою був визнаний придатним до військової служби. Із вказаним висновком та військово-обліковими документами він повернувся до ІНФОРМАЦІЯ_3 , де йому вручили повістку на відправку на військову службу на 30.05.2025 на 18 год 00 хв, однак він відмовився від проходження військової служби через релігійні переконання, так як вважає, що він є віруючим та не має воювати і військова служба для нього є неприйнятною. Також вказав, що на даний час він є членом релігійної організації «Одкровення людям нового віку». Водночас зазначив, що офіційно вказана організація припинила свою діяльність в 2014 році, однак, не зважаючи на це, він дотримується всіх заповідей та продовжує духовне навчання в мережі Інтернет. У подальшому працівники РТЦК, під відеозапис попередили про кримінальну відповідальність за ухилення від призову за мобілізацією та про адміністративну відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію. Після вказаних роз`яснення він повторно повідомив працівникам РТЦК, що відмовляється від проходження військової служби та мобілізаційних процесів, оскільки не вважає себе громадянином України та має непереборні релігійні переконання, які не дозволяють йому проходити військову службу. Водночас зазначив, що під час спілкування з працівниками РТЦК, останні пропонували йому службу не пов`язану з носінням зброї, а іншу, зокрема «роботу з документами, на кухні». Однак, він відхилив такі пропозиції, оскільки його релігійні переконання, несумісні з будь-якою військовою службою та носінням військової форми. Також пояснив, що права на відстрочку від мобілізації чи бронювання він не має. Зазначив, що дійсно знає про те, що 24.02.2022 розпочалося повномасштабне вторгнення рф на територію України та був обізнаним про введення Указами Президента України по всій території України воєнного стану та про оголошення проведення загальної мобілізації. Розуміє, що порушив Закони України, однак його релігійні погляди для нього є важливіші від проходження військової службу як і раніше, так і на даний час через це він відмовляється.

Свідок ОСОБА_5 , який є начальником групи забезпечення групи забезпечення заходів цивільно-військового співробітництва ІНФОРМАЦІЯ_3 суду повідомив, що до вказаного відділу було доставлено військовозобов`язаного ОСОБА_4 , який до цього, в межах Роздільнянського району, намагався незаконно перетнути державний кордон з Республікою Молдовою. ОСОБА_4 пройшов військово-лікарську комісію та визнаний придатним до військової служби. При цьому також зазначив, що у ОСОБА_4 не було права на відстрочку. Свідок також пояснив, що ОСОБА_4 була вручена повістка для прибуття до навчального центру та останнього під відеозапис попереджено про кримінальну відповідальність за ухилення від призову за мобілізацією (ст. 336 КК України) та про адміністративну відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, що підтверджено його особистим підписом. Після вказаного роз`яснення ОСОБА_4 повідомив, що відмовляється від проходження військової служби та мобілізаційних процесів, двічі зазначив, що не буде служити, оскільки не вважає себе громадянином України та має непереборні релігійні переконання, які не дозволяють йому проходити військову службу. ОСОБА_4 також роз`яснювалося те, що його спочатку буде направлено до навчального центру для проходження підготовки, а у подальшому, з урахуванням його релігійних поглядів він має право вибрати місце проходження служби та виконувати функції, не пов`язаних із використанням зброї. Проте, ОСОБА_4 зазначив, що ніколи не проходив військову службу та не бажає проходити війську службу в Збройних Силах України.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 суду пояснив, що він проходить службу в ІНФОРМАЦІЯ_3 на посаді штаб-сержанта 3 категорії цивільно-військового співробітництва. В кінці травня 2025 року, точної дати він не пам`ятає, до РТЦК було доставлено громадянина ОСОБА_4 , який до цього, в межах Роздільнянського району, намагався перетнути кордон з Республікою Молдовою. Після проходження ВЛК, ОСОБА_4 було вручено повістку для прибуття до навчального центру та його попереджено про кримінальну відповідальність за ухилення від призову за мобілізацією (ст. 336 КК України) та про адміністративну відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію. У відповідь ОСОБА_4 двічі зазначив, що не буде служити, оскільки його релігійні переконання не дозволяють йому проходити військову службу. При вчиненні вказаних дій ним проводився відеозапис. У подальшому ним було складено акт відмови військовозобов`язаного ОСОБА_4 від проходження військової служби.

З документів, що надані прокурором на обґрунтування обвинувачення убачається, що 02.06.2025 з повідомленням про злочин (кримінальне правопорушення), передбачений ст.336 КК України звернувся начальник ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 .

Відповідно до вказаного повідомлення ОСОБА_7 просить внести відомості до ЄРДР та розпочати досудове розслідування щодо ОСОБА_4 , який будучи визнаним ВЛК придатним до проходження військової служби, ухилився від призову на військову службу під час мобілізації в особливий період.

Вказана повідомлення зареєстроване у встановленому порядку 02.06.2025, що підтверджується витягом з ЄРДР.

З довідки військово-лікарської комісії № 2025-0530-1053-2943-0 від 30.05.2025 убачається, що ОСОБА_4 придатний до військової служби.

Згідно наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 (з питань мобілізаційної підготовки, мобілізаційної готовності та мобілізації) ОСОБА_7 № 306 від 30.05.2025 «Про призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації, на особливий період», солдата ОСОБА_4 призвано на військову службу під час мобілізації, на особливий період з відправленням до військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до повістки на відправку з розпискою №1336 та повідомленням, убачається, що ОСОБА_4 , наказано прибути 30.05.2025 о 18 год 00 хв на відправку на військову службу та роз`яснено наслідки неприбуття, у тому числі і попереджено про кримінальну відповідальність за ухилення від призову за мобілізацією, на особливий період.

Згідно мобілізаційного розпорядження команда НОМЕР_1 ВОС956 убачається, що ОСОБА_4 , отримав останнє о 16 год 40 хв 30.05.2025, що підтверджено його особистим підписом.

Відповідно до акта відмови у прийнятті військовозобов`язаного з ІНФОРМАЦІЯ_3 для проходження базової загальної військової підготовки, затвердженого 31.05.2025 командиром військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_8 убачається, що солдат ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 відмовився від проходження служби.

Зі змістом акту від 02.06.2025, за підписом старшого солдата ОСОБА_9 та молодшого сержанта ОСОБА_10 , який затверджено начальником першого відділу Роздільнянського РТЦК ОСОБА_7 , відповідно до якого військовозобов`язаний ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 відмовився від проходження військової служби.

Згідно постанови про визнання речових доказів та долучення речових доказів до матеріалів кримінального провадження від 04.06.2025 убачається, що DVD+R диск з назвою «ALERUS», об`ємом 4.7 GB на якому містяться запис від 30.05.2025, де у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_4 попереджено про кримінальну відповідальність, роз`яснення про обов`язок виконання вимог військового обліку та зафіксовано факт відмови ОСОБА_4 від проходження військової служби визнано речовим доказом.

У судовому засіданні також досліджено відеозапис на DVD+R диску з назвою «ALERUS», об`ємом 4.7 GB. З вказаного відеозапису судом установлено, що 30.05.2025 працівниками ІНФОРМАЦІЯ_3 попереджено ОСОБА_4 про кримінальну відповідальність за ухилення від призову за мобілізацією (ст. 336 КК України) та про адміністративну відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, що підтверджено його особистим підписом. Після вказаного роз`яснення ОСОБА_4 повідомив працівникам РТЦК, що відмовляється від проходження військової служби та мобілізаційних процесів, двічі зазначив, що не буде служити, оскільки не вважає себе громадянином України.

Щодо посилання обвинуваченого ОСОБА_4 на неможливість призову на військову службу через наявність релігійних переконань, суд зазначає таке.

Статтею 17 Конституції України передбачено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки, є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Згідно зі статтею 65 Конституції України та ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України.

Положенням Закону України від 12.12.1991 № 1975-XII «Про альтернативну (невійськову) службу» (далі - Закон), яким унормовано правові підстави та порядок заміни військової служби альтернативною (невійськовою).

За змістом частини 1 статті 1 Закону альтернативна служба запроваджується замість проходження строкової військової служби на яку призивають громадян зазначених у ст. 15 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок та військову службу» (далі - Закон № 2232-XII), віком 18-25 років. Можливості заміни в означений спосіб військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період Закон не передбачає.

Статтею 9 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики та ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.

Свобода сповідувати свою релігію або переконання відповідно до положень частини 2 цієї статті підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними у демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Всупереч доводам обвинуваченого, право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним і може бути обмежене за таких умов, як: законність; легітимна мета - інтереси громадської безпеки, необхідність охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі, а також захист прав і свобод інших осіб; пропорційність, що окреслює межі правомірного втручання у право і дозволяє здійснення його лише в тій мірі, в якій це необхідно для досягнення зазначених законних цілей.

Положення Конвенції прямо не передбачають права людини відмовитися від виконання військового обов`язку з міркувань совісті, у тому числі з мотивів релігійних переконань, і не унормовують порядок його реалізації.

Право на свободу совісті та віросповідання гарантовано як одне з конституційних прав людини та закріплено у ст. 35 Конституції України. Одним з аспектів зазначеного права є можливість сумлінної відмови від військової служби. Зокрема, у разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

В умовах збройної агресії російської федерації проти України, коли під загрозу поставлено життя, здоров`я, безпека громадян та саме існування держави, існує нагальна потреба у належному комплектуванні Збройних Сил України для відсічі агресії та високі ризики недобросовісної поведінки осіб, що підлягають призову, спрямованої на ухилення від виконання свого конституційного обов`язку з захисту Вітчизни.

За таких особливих умов досягнення справедливого балансу між правом людини закріпленого в статті 9 Конвенції та статті 35 Конституції України в аспекті можливості сумлінної відмови від військової служби та інтересами захисту суверенітету, територіальної цілісності України, прав і свобод інших осіб вимагає забезпечення об`єктивної перевірки тверджень особи про несумісність її релігійних переконань з військовою службою і підтвердження доказами наявності відповідних релігійних переконань.

ОСОБА_4 за час судового розгляду довів факт наявності у нього певних релігійних переконань, суд не заперечує їх важливість виключно саме для нього. Водночас ОСОБА_4 не надав підтверджуючих документів, які б визначали будь-яку заборону для членів зазначеної релігійної організації стосовно носіння або застосування зброї, носіння військової форми, отримання оплати праці чи в цілому проходження військової служби.

Але воєнний стан в Україні накладає обмеження на всі сфери суспільного та особистого життя. Тому право сповідувати свою релігію або переконання, яке визнається та захищається державою, є обмеженим в частині відмови від мобілізації. Жодні релігійні переконання не можуть бути підставою для ухилення громадянина України, визнаного придатним до військової служби, від мобілізації з метою виконання свого конституційного обов`язку із захисту територіальної цілісності та суверенітету держави від військової агресії з боку іноземної країни.

Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду у постанові від 15.04.2025 в справі № 573/406/24 дійшов таких висновків в аналогічній справі.

Україна запровадила альтернативи військовій службі в мирний час і громадяни України можуть безперешкодно ними скористатися. Проте у воєнний час, під час мобілізації і оборонної війни обов`язок захисту України, яка зазнала агресивного нападу з боку російської федерації, покладається на всіх громадян України незалежно від їхнього віросповідання.

У час, коли Україна здійснює самооборону, коли існування самої держави є під загрозою, кожен громадянин України повинен усвідомлювати необхідність пошуку балансу між потребами держави і інтересами самого громадянина. ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на необхідність врахування «особливої суспільної потреби» і «пропорційно переслідуваної законної мети» у випадках, пов`язаних із необхідністю виконання певного обов`язку і свободою віросповідання.

Існування особливої суспільної потреби є очевидним, оскільки Україна веде оборонну війну, а не агресивну, Україна зазнала нападу з боку держави, яка є значно більшою за площею і кількістю населення, лінія активних бойових дій і лінія кордону, з боку якого може відбутися потенційний напад противника, вимірюється тисячами кілометрів.

Ситуація мобілізації для боротьби проти зовнішнього агресора є такою особливою загрозою, яка дає підстави для держави очікувати від військовозобов`язаних громадян України прийняття певних обмежень.

Отже, з матеріалів цього провадження убачається, що ОСОБА_4 військово-лікарською комісією був визнаний придатним до військової служби та без достатніх підстав відмовився від проходження військової служби.

Суд вважає необхідним зазначити, що призов ОСОБА_4 на військову службу по мобілізації (як це зазначив в своїй постанові Верховний Суд України від 13 червня 2024 року (справа № 601/2491/22) не означає автоматично, що він зобов`язаний брати до рук зброю, адже з огляду на його релігійні переконання та конституційний обов`язок із захисту Вітчизни під час несення служби він міг бути задіяний у ремонті техніки, будівництві укріплень, вивезенні поранених, перевезенні вантажів та виконанні інших функцій, не пов`язаних із використанням зброї.

Отож, судом поза розумним сумнівом встановлено, що ОСОБА_4 , будучи військовозобов`язаним та визнаним у встановленому законом порядку придатним для проходження військової служби, категорично відмовився від проходження військової служби, чим у такий спосіб ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, чим порушив ст. 65 Конституції України, Указ Президента України № 65/2022 від 24 лютого 2022 року «Про загальну мобілізацію» та Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ухилившись в такий спосіб від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Ураховуючи наведене, суд дійшов до висновку, що зазначення обвинуваченим релігійних переконань, як підстави для ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, спрямоване на спотворення фактичних обставин справи для уникнення кримінальної відповідальності за вчинене.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_4 про те, що він не є громадянином України, а відтак немає обов`язку проходити військову службу, суд оцінює критично, оскільки вказане спростовується копіями паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 та картки фізичної особи-платника податків, які отриманні останнім в компетентних державних органах України. Крім того, відповідно до інформації за № 31/30/5146-10959-2025 від 24.07.2025 територіального Сервісного центру МВС №5146 убачається, що згідно даних ЄДР МВС України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 у ТСЦ №5141 видане посвідчення водія № НОМЕР_3 від 18.07.2007.

Розглянувши вказане провадження в межах висунутого обвинувачення, дослідивши докази у справі в заявленому сторонами обсязі, керуючись законом, суд дійшов висновку, що винуватість обвинуваченого доведена стороною обвинувачення, оскільки підтверджена сукупністю доказів у справі, які суд приймає до уваги як належні, допустимі та достатні для висновків суду.

Сукупність наведених вище доказів свідчить, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні злочину доведена стороною обвинувачення належними та допустимими доказами у справі. Так, суд приймає до уваги як достатні докази винуватості показання обвинуваченого, оскільки вони підтверджують всі обставини злочину, узгоджуються між собою та письмовими доказами у справі.

Обвинуваченим не надано суду доказів існування обставин, які давали б йому право на відмову від військової служби.

Оцінивши сукупність доказів у справі з метою встановлення обставин, що мають значення для даного кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ наданий сторонами з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд вважає вказані докази достатніми та такими, що повністю доводять винуватість обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ст. 336 КК України - ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

З характеристики наданої за місцем проживання обвинуваченого убачається, що ОСОБА_4 характеризується позитивно.

З вимоги про судимість ГУНП в Одеській області від 03.06.2025 відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 убачається, що обвинувачений раніше до кримінальної відповідальності не притягувався.

При вирішенні питання щодо обрання ОСОБА_4 покарання суд керується вимогами ст.ст. 65-67 КК України, роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», приймає до уваги ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, наявність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання та слідує принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Суд звертає увагу, що поведінка обвинуваченого ОСОБА_4 під час судового розгляду не свідчить про справжність, щирість каяття, він не висловлював жаль з приводу вчиненого правопорушення та не засуджував свої неправомірні дії, а формальне визнання вини суд оцінює як бажання обвинуваченого створити формальні підстави для пом`якшення кримінальної відповідальності.

За таких обставин суд дійшов до висновку про відсутність щирого каяття в поведінці обвинуваченого ОСОБА_4 .

Стороною обвинувачення не зазначено в обвинувальному акті про наявність обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання ОСОБА_4 , та які відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 91, ч. 1 ст. 92 КПК України підлягають доказуванню саме прокурором. У силу положень ст. 337 КПК України суд позбавлений можливості додатково установлювати та ураховувати обставини, які обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 та які в обвинувальному акті не зазначені, а також які прокурором не доказувалися, оскільки це погіршить становище обвинуваченого.

Згідно досудової доповіді від 28.08.2025, підготовленої Хаджибейським районним відділом філії Державної установи «Центр пробації» в Одеській області стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 , ризик вчинення останнім повторного кримінального правопорушення - середній, ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб - середній. Виправлення обвинуваченого можливе без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк та не становить високої небезпеки для суспільства.

Частина 2 ст. 50 КК України встановлює, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення і усвідомлення винною особою необхідності її понести, а з іншої сторони такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи і попередження нових злочинів.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21.08.2019 у справі № 682/956/17 вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. При обранні форми реалізації кримінальної відповідальності, суд у визначених законом межах наділений правом вибору не лише виду та розміру покарання, а й порядку його відбування.

Отже, обвинувачений ОСОБА_4 раніше не судимий, не працевлаштований, позитивно характеризується за місцем проживання, відповідно до ст. 12 КК України вчинив умисний нетяжкий злочин, свою винуватість у його вчиненні визнав.

При призначенні покарання судом враховано, що ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення в умовах воєнного стану, що визначає підвищену суспільну небезпечність інкримінованого йому злочину, дані про особу обвинуваченого, який будучи військовозобов`язаним за відсутності підстав, передбачених законодавством на відстрочку від призову чи інших поважних причин, при оголошеній загальній мобілізації, умисно проігнорував своїм конституційним обов`язком по захисту України.

Санкцією статті 336 КК України визначено, що за дії, які передбачені в диспозиції вказаної статті, передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до п`яти років.

З урахуванням вказаних обставин, на основі засад законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, керуючись вимогами ст.ст. 50, 65 КК України, суд, вважає можливим погодитися з думкою сторони обвинувачення, що покаранням необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень буде покарання у виді позбавлення волі у мінімальних межах санкції ст. 336 КК України. Вказане покарання досягне мети покарання, визначеної ст. 50 КК України, щодо запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень засудженим та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого, які створять у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Судом не встановлено наявності обставин, визначених ст. 69 КК України, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, які б з урахуванням особи винного дали можливість призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини Кримінального кодексу України, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини Кримінального кодексу України за це кримінальне правопорушення.

Крім того, підстав для застосування до ОСОБА_4 вимог ст. 75 КК України суд не вбачає, оскільки виправлення обвинуваченого, ураховуючи викладене, а також те, що останній вчинив правопорушення, яке становить підвищену суспільну небезпечність, яка проявляється у тому, що відмова обвинуваченого від захисту Батьківщини може призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, що в умовах воєнного стану є неприпустимим, можливо лише за умови його ізоляції від суспільства.

Окрім того, відповідно до положення ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. І в умовах збройної агресії з боку іншої держави, захист Вітчизни набуває особливого значення. Тому наслідки ухилення від військової служби в цих умовах через покарання повинні досягати такої мети, яка зможе запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не пред`являвся.

Відповідно ст. 100 КПК України слід вирішити долю речових доказів.

Процесуальні витрати у справі відсутні.

Згідно п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України, у разі визнання особи винуватою у резолютивній частині вироку зазначається рішення про залік досудового тримання під вартою.

Судом установлено, що у даному кримінальному провадженні до ОСОБА_4 було застосовано попереднє ув`язнення. Згідно із ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області щодо ОСОБА_4 застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою 10.06.2025 та останній утримувався під вартою до 06.08.2025. Звільнений після внесення застави визначеної, згідно ухвали Роздільнянського районного суду Одеської області від 10.06.2025. Ухвалою судді Захарівського районного суду Одеської області ОСОБА_4 , як особі до якої застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, з визначенням застави в якості альтернативного запобіжного заходу, покладені обов`язки визначені п.п.1-5 ч.5 ст.194 КПК України.

Згідно ч. 5 ст. 72 КК України, попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.

Вказане є підставою для зарахування в строк покарання ОСОБА_4 попереднього ув`язнення.

Ураховуючи приписи ст. 374 КПК України та відсутність жодних клопотань зі сторони обвинувачення, суд не убачає підстав для зміни запобіжного заходу, а тому з метою забезпечення виконання обвинуваченим його процесуальних обов`язків та запобігання ризикам у справі, приймає рішення про залишення до набрання вироку законної сили застосовано запобіжного заходу у виді застави без змін.

Керуючись ст.ст.50, 65, 336 КК України, ст.ст. 373, 374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_4 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України.

Призначити ОСОБА_4 покарання у виді трьох років позбавлення волі.

На підставі ч.5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_4 в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 10.06.2025 до 06.08.2025 включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з моменту затримання з метою приведення вироку до виконання.

Застосований до обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжний захід у виді застави залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Запобіжний захід застосований до обвинуваченого ОСОБА_4 у виді застави після набранням вироком законної сили скасувати.

Заставу в сумі 60560 (шістдесят тисяч п`ятсот шістдесят) гривень, внесену заставодавцем ОСОБА_11 за обвинуваченого ОСОБА_4 , згідно квитанції № 311Т0054J9 від 05.08.2025, після набуття вироком законної сили повернути заставодавцю.

Речовий доказ у кримінальному провадженні, а саме: DVD+R диск з назвою «ALERUS», об`ємом 4.7 GB залишити в матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений до Одеського апеляційного суду через Захарівський районний суд Одеської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя