Дата документу 27.01.2026 Справа № 332/7343/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/343/26Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №332/7343/24Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.4 ст.186 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2026 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Заводського районного суду м.Запоріжжя від 30 жовтня 2025 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Мала Білозерка Василівського району Запорізької області, зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.

07.11.2024 року близько 20 год. 30 хв., більш точного часу не встановлено, ОСОБА_8 , будучи в стані алкогольного сп`яніння, знаходився поблизу кафе «Підкова», розташованого за адресою: м.Запоріжжя, вул.Мирослава Симчича, 54. В цей час у ОСОБА_8 раптово виник прямий умисел на відкрите заволодіння чужим майном (грабіж), вчинене в умовах воєнного стану. З цією метою ОСОБА_8 побачив потерпілого ОСОБА_9 , який тримав у руках належний йому мобільний телефон марки «Redmi Note 10 Pro» в пластиковому корпусі сірого кольору в прозорому силіконовому чохлі, та визначив вищевказаний мобільний телефон предметом свого злочинного посягання.

07.11.2024 року приблизно о 21 год. 05 хв. ОСОБА_8 , будучи в стані алкогольного сп`яніння, перебуваючи за територією кафе «Підкова», розташованого за адресою: м.Запоріжжя, вул.Мирослава Симчича, 54, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене в умовах воєнного стану, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, достовірно знаючи, що на території України, згідно Указу Президента України введено воєнний стан, заволодів мобільним телефоном «Redmi Note 10 Pro», 128/6 GB, вартість якого згідно з висновком експерта складає 3 614,58 гривень, на якому знаходився прозорий силіконовий чохол з окантуванням чорного кольору, вартість якого згідно з висновком експерта складає 81,25 гривень, та з метою уникнення супротиву з боку потерпілого ОСОБА_9 за допомогою газового балончика «Перець-4» розпилив аерозоль в область очей останнього, тим самим спричинив тілесні ушкодження хімічний опік кон`юктиви обох очей.

Після цього ОСОБА_8 покинув місце вчинення злочину та розпорядився вказаним майном на власний розсуд, спричинивши потерпілому ОСОБА_9 матеріальну шкоду у розмірі 3 695,83 гривень.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.4 ст.186 КК як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене в умовах воєнного стану.

Йому призначено покарання у виді 7 років позбавлення волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, зарахування в строк покарання строку попереднього ув`язнення, запобіжний захід, скасування арешту майна та речові докази.

В апеляційній скарзі захисник просив вирок скасувати та ухвалити відносно ОСОБА_8 новий виправдувальний вирок.

Свої вимоги мотивував тим, що ухвалений вирок є необґрунтованим у розумінні ст.370 КПК, оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, фактичні обставини досліджені судом не об`єктивно та оцінені неправильно, в тому числі з порушенням права обвинуваченого на захист.

В суді першої інстанції поза розумним сумнівом не доведено, що обвинувачений фактично вилучав майно у потерпілого, маючи прямий умисел на відкрите заволодіння ним, а сам потерпілий бачив та усвідомлював, що в нього відбувається відкрите викрадення майна в його ж присутності. Не доведено, що обвинувачений усвідомлював, що його дії з відкритого заволодіння майном помічені потерпілим, але він ігнорував цю обставину.

Допитаний в суді обвинувачений ОСОБА_8 пояснив, що потерпілий під час спільного розпивання алкоголю добровільно передав йому свій мобільний телефон для прослуховування обвинуваченим музики та здійснення спілкування в соціальних мережах. Таким чином, мобільний телефон первісно вибув з володіння потерпілого за його згодою на законних підставах, що останнім не заперечувалось. Після того, як ОСОБА_8 з потерпілим вийшли на двір біля кафе, поведінка потерпілого змінилася, він став грубо виражатися на адресу обвинуваченого, агресивно себе поводити та нападати, підходячи впритул до обвинуваченого. ОСОБА_8 , відчуваючи загрозу своєму здоров`ю, з метою самооборони та попередження спричинення тілесних ушкоджень, застосував до потерпілого перцевий балончик шляхом розпилення вмісту балончика в обличчя ОСОБА_9 , після чого потерпілий місце конфлікту покинув, а телефон залишився у володінні обвинуваченого. Захисник вказує, що такі обставини виключають факт наявності у обвинуваченого прямого умислу на відкрите викрадення майна потерпілого.

Апелянт зазначає, що в наданих суду показаннях потерпілого та обвинуваченого є істотні розбіжності щодо обставин, способу та механізму переходу телефону із володіння потерпілого у володіння обвинуваченого. Сам потерпілий підтвердив, що грубо спілкувався із обвинуваченим, використовував в його бік нецензурні лайливі слова, через що обвинувачений міг злякатися та використати балончик із сумішшю подразливої дії.

Для з`ясування причин розбіжностей наданих суду показань потерпілого та обвинуваченого судом першої інстанції призначено їх одночасний допит. Проте мети його призначення не досягнуто, оскільки за обставин, що не залежали від волі сторони захисту, такий допит проведено не було. Відтак, в порушення вимог ч.4 ст.17 КПК районним судом ухвалено обвинувальний вирок за наявності сумнівів на користь обвинуваченого. Подальша відмова суду від проведення вказаного одночасного допиту для встановлення об`єктивної істини позбавила обвинуваченого права доказувати перед судом свою невинуватість, що є неприпустимим.

Решта зібраних доказів у їх сукупності не доводять винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину поза розумним сумнівом.

Захисник вказує, що районний суд за наявності іншої версії інкримінованої події, вважаючи версію обвинувачення більш вірогідною за версію захисту, не спростувавши її належними та допустимими доказами, протиправно дійшов висновку, що версія обвинуваченого є способом захисту від кримінального обвинувачення.

Висновок суду першої інстанції про можливу поведінку потерпілого після застосування до нього речовини подразливої дії, базується виключно на припущеннях.

Апелянт посилається на неповноту з`ясування фактичних обставин справи. Зазначає, що районним судом неправильно встановлено місце вчинення злочину, оскільки назвою кафе «Діана» вказано « ОСОБА_10 », що свідчить про обґрунтований сумнів у доведеності вини ОСОБА_8 .

Судом надано неправильну оцінку подальшим діям та поведінці обвинуваченого, які свідчать про відсутність наміру заволодіти та розпорядитися майном потерпілого, адже обвинувачений, заволодівши телефоном, місце злочину не покидав, телефон не вимикав, не здійснив його відчуження, в тому числі шляхом передачі іншим особам за грошову винагороду.

Доказів відсутності комунікації обвинуваченого з потерпілим, через небажання обвинувачення та його переховування після скоєного, за допомогою телефону, на який після викрадення свідок та його цивільна дружина намагалися телефонувати, в суді не встановлено, в тому числі шляхом проведення огляду телефону та фіксації вхідних/пропущених телефонних дзвінків із фіксацією номеру іншого абонента, який такі дзвінки здійснював.

Таким чином, апелянт вважає, що висновки суду першої інстанції щодо винуватості ОСОБА_8 у вчиненні передбаченого ч.4 ст.186 КК злочину є помилковими та не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію захисника, який повністю підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити; обвинуваченого, який просив вирок суду залишити без змін; прокурора, який заперечив проти скарги та просив залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок суду залишити без змін.

Частиною 1 статті 404 КПК визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні передбаченого ч.4 ст.186 КК кримінального правопорушення ухвалено відповідно до вимог ст.370 КПК на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду й оціненими згідно з положеннями ст.94 КПК.

В апеляційній скарзі захисник вказував на недоведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні передбаченого ч.4 ст.186 КК кримінального правопорушення.

Разом з тим, досліджені судом першої інстанції та покладені в основу вироку докази беззаперечно доводять винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, а саме у відкритому викраденні чужого майна (грабежі), поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого ОСОБА_9 , вчинене в умовах воєнного стану.

Так, висновки про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій суд зробив на підставі доказів, досліджених та оцінених з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, про що в судовому рішенні наведено докладні мотиви.

Зокрема, приймаючи рішення про доведеність вини ОСОБА_8 , судом першої інстанції було перевірено та оцінено показання потерпілого, який був безпосередньо допитаний судом.

Так, потерпілий ОСОБА_9 пояснив суду, що дав свій телефон ОСОБА_8 . Після того, як потерпілий та ОСОБА_8 вийшли на задній двір кафе ОСОБА_9 сказав ОСОБА_8 , щоб той віддавав телефон, оскільки потерпілий має йти зустрічати дружину з роботи. ОСОБА_8 відповідав: «Зараз, зараз!». Але телефон не повертав. Потерпілий зрозумів, що ОСОБА_8 не бажає повертати йому телефон, тому став більш грубо вимагати повернення свого телефону, із застосуванням нецензурної лайки. Тоді ОСОБА_8 приснув в очі потерпілому перцевим балончиком, потерпілий присів, став терти очі. Потерпілий припустив, що, можливо, ОСОБА_8 злякався його слів. Коли потерпілий піднявся, ОСОБА_8 поруч не було. Через деякий час, коли зміг бачити контури ліхтарів у парку, по їх світлу зміг дійти до брата, який проживає недалеко. Там вимив очі водою, вирішив з братом повернутися до кафе, де вони зустріли патруль, брат викликав поліцію. Потерпілий з братом зайшли до кафе «Підкова», але там ОСОБА_8 не було. Працівникам поліції по рації надійшло повідомлення, що затримана особа, схожа за прикметами на ОСОБА_8 , у якої виявлений телефон. Коли потерпілий підійшов до місця, де був затриманий ОСОБА_8 , то серед вилучених у ОСОБА_8 речей він впізнав свій телефон.

Відповідно до встановлених обставин, суд обґрунтовано не знайшов підстав для сумніву в достовірності показань потерпілого в цілому та обґрунтовано поклав їх в основу вироку, як допустимі докази.

При цьому аргументи захисника про незабезпечення судом першої інстанції проведення одночасного допиту обвинуваченого та потерпілого наведені висновки суду не спростовують.

Колегія суддів зауважує, що судом першої інстанції було здійснено ряд заходів для реалізації обвинуваченим такого права. Проте проведення одночасного допиту потерпілого та обвинуваченого унеможливлено з об`єктивних причин, адже після того, як стороною захисту заявлено відповідне клопотання, встановлення місцезнаходження потерпілого та забезпечення його явки до суду не виявилося можливим.

Суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що обвинувачений під час допиту потерпілого в суді не був позбавлений можливості та активно реалізувати свої права, в тому числі ставити питання під час допиту потерпілого. Натомість, питань потерпілому стосовно можливості обвинуваченим повернути телефон одразу після застосування газового балончика стороною захисту не ставилися. Більше того, під час допиту потерпілого в суді першої інстанції обвинувачений фактично просив вибачення у потерпілого, а потерпілий просив суворо не карати обвинуваченого.

Обставин, які би ставили під сумнів достовірність наданих потерпілим показань, за результатами судового розгляду не було встановлено. Переконливих доводів щодо існування таких обставин не містить і апеляційна скарга захисника.

Більш того, крім показань потерпілого судом першої інстанції було досліджено показання обвинуваченого, свідків, допитаних у судовому засіданні, а також письмові докази у їх сукупності, та надано їм належну правову оцінку.

Відкрите викрадення чужого майна (грабіж) характеризується об`єктивними та суб`єктивними ознаками. Об`єктивні ознаки відкритого викрадення - це викрадення, що вчиняється у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи.

Предметом грабежу є майно, яке має певну вартість і є чужим для винної особи.

Протиправність дій винної особи полягає в тому, що під час відкритого викрадення у винного немає жодного права і будь-яких підстав для вилучення майна у потерпілого.

Із суб`єктивної сторони передбачене ст.186 КК кримінальне правопорушення характеризується лише прямим умислом і корисливим мотивом, коли особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.

Інтелектуальні ознаки умислу проявляються в тому, що винний, протиправно вилучаючи майно, чітко усвідомлює незаконний характер своїх дій, розуміє, що не має на майно, яке він вилучає, жодного права. Вилучаючи майно, винний усвідомлює той факт, що воно вибуде з володіння власника чи законного володільця майна, розуміє, що власник чи законний володілець будуть позбавлені можливості реалізувати свої правомочності щодо цього майна.

Вольова ознака прямого умислу характеризується бажанням настання суспільно небезпечних наслідків: винний бажає незаконно вилучити відповідне майно і позбавити власника чи законного володільця можливості володіти, користуватися чи розпоряджатися відповідним майном.

У випадку звернення винним чужого майна у свою користь або в користь третіх осіб у діях винного є корислива мета, яку винний досягає самим фактом звернення майна.

Грабіж потрібно вважати закінченим з моменту, коли винна особа вилучила майно і мала реальну можливість розпоряджатися чи користуватися ним.

Таким чином, для притягнення особи до кримінальної відповідальності за ст.186 КК має бути встановлено і доведено, що особа усвідомлювала те, що майно, яким вона заволодіває, є чужим для неї, свої дії вона вчиняє у присутності потерпілого або інших осіб, її дії помічені й оцінюються іншими як протиправні, а також передбачала суспільно небезпечні наслідки своїх протиправних дій і бажала їх настання.

За фактичними обставинами даного кримінального провадження обвинувачений у присутності потерпілого, який безсумнівно розумів протиправний характер дій обвинуваченого, вилучив належний йому мобільний телефон з чохлом. При цьому обвинувачений безумовно розумів, що не має на майно, яке він вилучив, жодного права і внаслідок таких його дій потерпілий буде позбавлений можливості володіти та користуватися цим майном. Незважаючи на заклики потерпілого повернути телефон, обвинувачений цього не зробив, хоча і мав таку можливість. Заволодівши майном потерпілого, обвинувачений покинув місце вчинення злочину, а відтак об`єктивно отримав реальну можливість розпорядитися ним. Потерпілий, усвідомлюючи, що обвинувачений протиправно забрав його майно, звернувся до працівників поліції та прибувши на місце, де був затриманий ОСОБА_8 , виявив, що серед вилучених у обвинуваченого речей знаходився телефон потерпілого.

Таким чином, доводи сторони захисту щодо відсутності в діях обвинуваченого умислу на відкрите викрадення майна потерпілого, колегія суддів вважає позбавленими підстав та розцінює як намагання уникнути ОСОБА_8 покарання за вчинене кримінальне правопорушення.

Безпідставним є й посилання сторони захисту на те, що ОСОБА_8 , розпилюючи вміст газового балончика, діяв у межах необхідної оборони, а тому в його діях відсутній склад інкримінованого кримінального правопорушення.

За обставинами даного кримінального провадження встановлено, що такий балончик обвинувачений застосував у відповідь на вимогу потерпілого про повернення належного останньому телефону.

Частиною 1 статті 36 КК визначено, що необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, - якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Отже, вказаною нормою матеріального права передбачено право на захист не від будь-якого протизаконного вчинку, а лише від суспільно небезпечного посягання.

Проте, матеріали кримінального провадження не містять доказів на підтвердження вчинення потерпілим відносно обвинуваченого суспільно небезпечного діяння, внаслідок якого ОСОБА_8 міг перебувати у стані необхідної оборони.

Натомість конфліктна ситуація між потерпілим та обвинуваченим, що передувала вчиненню злочину, на переконання колегії суддів, не підтверджує факту перебування ОСОБА_8 у стані необхідної оборони.

Як вбачається з матеріалів провадження дії потерпілого не мали ознак загрози життю та здоров`ю обвинуваченого.

За таких обставин, у цьому кримінальному провадженні суд дослідив і з`ясував усі передбачені ст.91 КПК обставини та дійшов обґрунтованого висновку, що зібрані докази в їх сукупності та взаємозв`язку безсумнівно доводять вчинення ОСОБА_8 передбаченого ч.4 ст.186 КК кримінального правопорушення.

Відтак, доводи захисника про те, що в його діях ОСОБА_8 відсутній склад інкримінованого кримінального правопорушення, є неспроможними.

Доводи про неправильне встановлення місця вчинення інкримінованого ОСОБА_8 злочину не знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду. Крім того, захисником в апеляційній скарзі не конкретизовано, яким зазначення назви закладу може викликати обґрунтований сумнів у доведеності вини обвинуваченого.

Під час перевірки вироку колегією суддів не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції про винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні передбаченого ч.4 ст.186 КК кримінального правопорушення, за яке його засуджено, що у свою чергу обумовлює відхилення доводів апеляційної скарги захисника.

Більш того,під час апеляційного розгляду обвинувачений не наполягав на задоволенні апеляційної скарги захисника і просив вирок суду залишити без змін, посилаючись на повне визнання своєї вини і щирий жаль з приводу вчиненого ним злочину за обставин, встановлених судом першої інстанції.

Відтак, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли б перешкодити суду повно й усебічно розглянути провадження і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, у матеріалах провадження під час апеляційного розгляду не встановлено.

Таким чином, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування вироку суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Заводського районного суду м.Запоріжжя від 30 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення йому копії даної ухвали.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4