КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/8612/2025 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2025 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою з доповненнями захисника ОСОБА_6 , яка діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 , та апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні № 0000625 - прокурора відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2025 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Біла Церква Київської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

який підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 368 КК України,

за участю:

прокурора ОСОБА_9 ,

підозрюваного ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_10 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2025 року задоволено клопотання слідчого Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Києві, ОСОБА_11 , яке погоджене старшим групи прокурорів у кримінальному провадженні - прокурором відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_8 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Застосовано відносно підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Визначено строк тримання під вартою обраховувати з 22.10.2025 року та до 21.12.2025 року.

Одночасно визначено альтернативний запобіжний захід - заставу для забезпечення виконання підозрюваним обов`язків, визначених КПК України, - у розмірі 670 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що відповідно становить 2 028 760 (два мільйони двадцять вісім тисяч сімсот шістдесят) грн., у разі внесення якої підозрюваний підлягає звільненню з-під варти.

Роз`яснено, що сума застави у національній грошовій одиниці може бути внесена як самим підозрюваним, так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем).

Заставодавцем не може бути юридична особа державної або комунальної власності або така, що фінансується з місцевого, державного бюджету, бюджету Автономної Республіки Крим, або у статутному капіталі якої є частка державної, комунальної власності, або яка належить суб`єкту господарювання, що є у державній або комунальній власності.

Підозрюваний або заставодавець мають право у будь-який момент з дня обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою внести заставу у визначеному розмірі на відповідний рахунок суду та надати документ, що це підтверджує, слідчому, який здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні.

Отримувач ТУ ДСАУ в м. Києві

ЄДРПОУ банку: 26268059;

МФО 820172;

Банк одержувача: Державна казначейська служба України м. Києва.

р/р UA1012089.

Покладено на підозрюваного ОСОБА_7 у разі його звільнення з-під варти внаслідок внесення застави обов`язки:

- не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає, без дозволу слідчого, прокурора або суду;

- утримуватися від спілкування із підозрюваним ОСОБА_12 , свідком ОСОБА_13 , працівниками Національної поліції України, та іншими особами згідно переліку, наданого слідчим, прокурором;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

- носити електронний засіб контролю.

Строк дії ухвали слідчого судді та термін дії покладених на ОСОБА_7 обов`язків визначено до 23.12.2025 року.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, захисник ОСОБА_6 , яка діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 , подала апеляційну скаргу з доповненнями.

Крім цього, на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2025 року прокурор у кримінальному провадженні № 0000625 - прокурор відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу.

У поданій скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2025 року, якою задоволено клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо підозрюваного ОСОБА_7 та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

На обґрунтування апеляційної скарги захисник зазначає, що сторона захисту не погоджується з рішенням слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2025 року, яким задоволено клопотання слідчого Державного бюро розслідувань ОСОБА_14 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваного ОСОБА_7 , оскільки ухвала постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, зокрема статей 178, 183, 194, 199 КПК України, без достатніх правових підстав для обрання найсуворішого запобіжного заходу.

В доповненнях до скарги, що надійшли до апеляційного суду від адвоката ОСОБА_6 , остання вказує, що аналіз оскаржуваної ухвали свідчить про те, що слідчий суддя не забезпечила повного, всебічного та неупередженого дослідження доводів сторони захисту, чим порушив вимоги статті 94 КПК України.

Апелянт зазначає, що перші чотири сторінки ухвали фактично повністю присвячені викладенню аргументів сторони обвинувачення. На трьох із половиною сторінках суд дослівно переказує позицію слідчого та прокурора, тоді як запереченням сторони захисту відведено лише один абзац, який до того ж містить твердження, що не відповідає реальним обставинам та змісту поданих захисником пояснень.

Ухвала містить неправдиве твердження про те, що захист нібито вважав затримання незаконним «оскільки підозрюваний з`явився до слідчого на допит по повістці». Така позиція ніколи не заявлялася стороною захисту, а у межах даної справи ОСОБА_7 не вручалося жодної повістки про виклик, та він не з`являвся до слідчого на виконання будь-якої повістки. Таким чином, наведена слідчим суддею «позиція захисту» є вигаданою та не має жодного відображення в усних доводах.

Крім того, в ухвалі допущено й інші грубі помилки, що свідчить про формальний характер її складання. Зокрема, зазначено, що «22.10.2025 року ОСОБА_7 повідомлено про підозру», тоді як фактично повідомлення про підозру здійснено 23.10.2025 року о 15:38, що підтверджується матеріалами кримінального провадження. Вказана дата не лише є помилковою, а й взагалі не існує, що свідчить про недбалість та відсутність належної перевірки фактичних даних зі сторони суду.

Апелянт зазначає, що помилкове відтворення позиції захисту та викладення фактично недостовірних обставин порушує вимоги статті 94 КПК України, яка зобов`язує суд оцінювати саме ті доводи та докази, які реально містяться в матеріалах справи та були наведені сторонами. Викривлення змісту доводів захисту та ігнорування суттєвих аргументів є несумісним із принципом змагальності та суперечить стандартам справедливого судового розгляду.

Щодо обґрунтованості підозри, то в ухвалі слідчий суддя зазначає, що, перевіряючи обґрунтованість підозри, він виходить із практики Європейського суду з прав людини, що дані, які вказують на обґрунтовану підозру навіть у сторонньої людини не можуть викликати розумних сумнівів в тому, що особа, можливо, вчинила злочин, міститься у долучених до матеріалів клопотання матеріалах.

Водночас, суд обмежився лише переліком документів, які містяться у матеріалах клопотання, без наведення жодних конкретних фактичних даних, які б свідчили про причетність підозрюваного ОСОБА_7 до інкримінованого кримінального правопорушення.

Апелянт зазначає, що суд лише перерахував документи, долучені до матеріалів клопотання: протоколи допиту свідка ОСОБА_15 (09.09.2025, 21.10.2025, 22.10.2025); постанову від 09.09.2025 про залучення особи до конфіденційного співробітництва та проведення НСРД; протокол огляду від 22.10.2025; протокол огляду місцевості від 22.10.2025; протокол затримання від 22.10.2025; протокол допиту свідка ОСОБА_16 від 22.10.2025; протокол обшуку квартири від 23.10.2025; протокол огляду мобільного телефону ОСОБА_15 від 23.10.2025; матеріали виконання доручення; протокол затримання від 23.10.2025.

Також адвокат посилається на те, що до матеріалів клопотання не долучено жодних доказів, які б прямо або опосередковано свідчили про обізнаність ОСОБА_7 із вказаними обставинами. Відсутні будь-які показання, протоколи негласних слідчих дій, аудіо чи відеозаписи, що підтверджували б його причетність або хоча б поінформованість про можливу незаконну діяльність інших осіб.

Захисник вказує, що ОСОБА_7 не заперечує, що 22 жовтня 2025 року ОСОБА_12 звернувся до нього з проханням отримати від знайомого пляшку з алкогольним напоєм. Саме так це було сформульовано, жодної мови про передачу грошових коштів не йшлося. Підозрюваний не мав і не міг мати уявлення про те, що в зазначеній пляшці могли міститися будь-які гроші чи інші предмети, пов`язані з неправомірною вигодою.

ОСОБА_7 не мав з ОСОБА_15 жодних контактів чи ділових відносин і не знав та не міг знати про можливі домовленості між ОСОБА_12 та іншими особами. Це підтверджується показами самого ОСОБА_15 від 23.10.2025 року.

Єдине, що дійсно мало місце, це звичайне людське прохання знайомого забрати пляшку з алкогольним напоєм. Будь-який натяк на протиправний характер такої дії на той момент був відсутній.

Захисник зауважує, що на зустріч із особою, яка передавала пляшку, ОСОБА_7 поїхав разом зі своїми дітьми та дитиною сусіда. Цей факт сам по собі свідчить про повну відсутність у нього будь-якого злочинного умислу або навіть підозри у можливості протиправного характеру події. Очевидно, що особа, усвідомлюючи незаконність зустрічі або її можливий зв`язок із кримінальним правопорушенням, ніколи не взяла б із собою дітей. Наявність неповнолітніх у машині підтверджує, що підозрюваний діяв відкрито, без будь-яких спроб приховати свої дії, і не вбачав у них нічого протиправного.

Таким чином, поведінка ОСОБА_7 свідчить про його повну необізнаність щодо будь-яких протиправних намірів інших осіб. Відсутність у нього знань про фактичний зміст переданого предмета, його походження чи призначення виключає наявність умислу та складу злочину, передбаченого частиною п`ятою статті 27 і частиною четвертою статті 368 Кримінального кодексу України.

Захисник посилається на те, що дії ОСОБА_7 не містять складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 368 КК України. Відсутні ознаки умислу, узгодженості дій, обізнаності або зацікавленості у протиправній вигоді. Немає об`єктивної та суб`єктивної сторін злочину, що виключає можливість кваліфікації його дій як пособництва.

Крім цього, формальне перерахування документів без аналізу їхнього змісту не відповідає вимогам ст. 194, 370, 94 КПК України та суперечить підходам ЄСПЛ, згідно з якими існування «обґрунтованої підозри» має підтверджуватися конкретними фактичними даними, а не загальними твердженнями чи припущеннями.

Таким чином, ухвала не містить мотивів, які б свідчили про фактичну наявність обґрунтованої підозри, і не відповідає стандартам ані національного законодавства, ані практики ЄСПЛ, на яку сам суд формально посилається.

Адвокат ОСОБА_6 вважає, що обґрунтована підозра як необхідна передумова для застосування будь-якого запобіжного заходу у цьому кримінальному провадженні відсутня. Ненадання стороною обвинувачення належних доказів і прийняття ухвали слідчим суддею без їх належної перевірки свідчить про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, що є безумовною підставою для скасування ухвали Печерського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2025 року.

Також на думка скаржника, слідчий суддя неправильно витлумачив частину другу статті 177 КПК України, ототожнивши формулювання «може вчинити» із прогнозуванням абстрактної, теоретичної можливості. Однак ця норма не знімає з суду обов`язку встановити реальну ймовірність вчинення таких дій, яка має випливати з конкретних фактів поведінки підозрюваного. Тяжкість інкримінованої статті сама по собі не є доказом наявності ризику. Саме такий підхід неодноразово закріплений у практиці ЄСПЛ (Panchenko v. Russia, Becciev v. Moldova, Mamedova v. Russia) і Верховного Суду України.

Захисниця вказує на те, що жодних фактичних даних, які б свідчили про реальність ризику переховування ОСОБА_7 , сторона обвинувачення не подала, а слідчий суддя їх не встановив. ОСОБА_7 має постійне місце проживання, стійкі соціальні зв`язки, проживає разом із сім`єю в місті Києві, та ніколи не ухилявся від органів досудового розслідування. Навпаки, 29 жовтня 2025 року він добровільно з`явився на допит до слідчого, що повністю спростовує твердження про можливість переховування.

Так, суд не навів жодного факту неналежної процесуальної поведінки, не встановив обставин, що свідчили б про намір уникати кримінальної відповідальності, не вказав на спроби втечі, недотримання викликів чи порушення будь-яких обов`язків. Відсутність таких обставин виключає можливість визнання наявності ризику, передбаченого пунктом 1 частини першої статті 177 КПК України.

Щодо ризику знищення, приховування або спотворення речей і документів, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення то адвокат зауважує, що в цій частині ухвали суду фактично міститься лише перелік загальних формулювань, «не проведено весь комплекс необхідних слідчих (розшукових) дій», «не встановлено всі обставини», «не з`ясовані місця перебування інших осіб» тощо. Проте відсутні будь-які вказівки на те, які саме слідчі (розшукові) дії не проведені, в чому саме полягає їх необхідність, які конкретні факти чи матеріали могли б бути отримані внаслідок їх проведення, які строки їх проведення та які органи відповідальні за їх здійснення. Такі загальні формулювання не можуть заміняти конкретні процесуальні докази і не дають підстав для висновку про наявність реального ризику.

Також у клопотанні не вказано, з якими саме особами нібито може контактувати підозрюваний, яким чином ці контакти нібито призведуть до приховування або спотворення доказів, які саме речі або документи нібито підлягають знищенню чи схованню, в який спосіб це має бути зроблено та в які строки. Відсутні будь-які фактичні відомості про засоби, можливості або конкретні дії підозрюваного, які б свідчили про ймовірність вчинення таких дій. Перерахунок загальних ризиків без конкретизації осіб, предметів і способів утворює лише гіпотетичну, а не доведену підставу для застосування суворого запобіжного заходу.

Більш того, 29 жовтня 2025 року ОСОБА_7 з`явився на виклик слідчого для проведення допиту в якості підозрюваного. Під час допиту він добровільно надав усі паролі доступу до мобільного телефону, який було вилучено під час його затримання. Вказаний телефон був оглянутий слідчим у встановленому порядку. Такі дії свідчать про відкриту позицію підозрюваного, його готовність сприяти об`єктивному проведенню досудового розслідування та повну відсутність будь-яких намірів приховувати, спотворювати або знищувати докази у кримінальному провадженні.

З огляду на вимоги частини першої статті 177 КПК України, ризики мають бути встановлені на підставі конкретних фактів і доказів, що обґрунтовують імовірність неналежної процесуальної поведінки. У відсутності таких даних висновки слідчого судді про наявність ризику знищення чи спотворення доказів є формальними і не можуть слугувати належним правовим підґрунтям для застосування або збереження найбільш обмежувального запобіжного заходу.

Щодо ризику незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта чи спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні апелянт вказує на те, що твердження слідчого судді щодо наявності ризику незаконного впливу ОСОБА_7 на свідків, потерпілих або інших учасників кримінального провадження є безпідставними та не підтверджені жодними фактичними даними. У матеріалах справи відсутні будь-які конкретні відомості про осіб, на яких він нібито може впливати, способи або обставини такого впливу. Отже, відсутні об`єктивні підстави вважати, що існує ризик, передбачений пунктом 3 частини першої статті 177 Кримінального процесуального кодексу України.

Також адвокат ОСОБА_6 вказує на те, що доводи слідчого судді щодо існування ризику вчинення ОСОБА_7 іншого кримінального правопорушення, у якому він підозрюється, є суто припущеннями та не підтверджені жодними фактичними даними.

На думку сторони захисту, у матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які відомості, які б свідчили про схильність підозрюваного до вчинення нових злочинів. Навпаки, поведінка ОСОБА_7 свідчить про його добросовісне ставлення до процесуальних обов`язків і готовність сприяти органам досудового розслідування, що повністю виключає існування ризику, передбаченого пунктом 5 частини першої статті 177 Кримінального процесуального кодексу України.

Більш того, на підтвердження належної процесуальної поведінки ОСОБА_7 , до матеріалів додається відповідь Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області від 27.10.2025 року, з якої вбачається, що підозрюваний звернувся із заявою про здачу паспорта громадянина України для виїзду за кордон на зберігання відповідно до ухвали Печерського районного суду м. Києва від 24.10.2025 року. Це ще раз підтверджує його готовність виконувати всі покладені на нього процесуальні обов`язки та відсутність будь-якого наміру переховуватись від органів досудового розслідування чи суду.

Захисник у скарзі посилається і на те, що слідча суддя не в повному обсязі дослідила обставини, які мають істотне значення у справі.

Так, ухвалою слідчого судді визначено розмір застави у сумі 2 028 760 грн., що еквівалентно 670 прожитковим мінімумам для працездатних осіб, тобто більш ніж удвічі перевищує максимальну межу, встановлену законом навіть для особливо тяжких злочинів. При цьому у тексті ухвали відсутнє будь-яке мотивування, чому саме визначений розмір застави є необхідним і пропорційним, чому застава у межах, передбачених законом нібито не забезпечить виконання покладених обов`язків. Таким чином, суд без належного обґрунтування вийшов за межі, встановлені частиною п`ятою статті 182 КПК України, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Адвокат вважає, що розсудливий та обґрунтований підхід до оцінки матеріального стану підозрюваного з урахуванням наявних заощаджень, витрат і доходів за останні роки наочно демонструє, що застава у розмірі 2 028 760 грн. не відповідає реальним фінансовим можливостям ОСОБА_7 .

Більш того, внесення застави у визначеному судом розмірі було здійснено не самим ОСОБА_7 , оскільки він об`єктивно не має у своєму розпорядженні таких грошових коштів. Застава була внесена підприємством, на якому він працює, ТОВ «Сталь Груп Енерджі». При цьому, зазначене підприємство використало кредитні кошти для забезпечення внесення застави, що підтверджується відповідною квитанцією.

ТОВ «Сталь Груп Енерджі» є одним із найбільших роботодавців у регіоні, де воно здійснює свою діяльність. Отримані кредитні кошти планувалося спрямувати на розвиток виробництва та створення нових робочих місць. Проте у зв`язку з необхідністю внесення надмірно високої застави підприємство змушене було відтермінувати реалізацію цих планів, що негативно впливає як на його фінансовий стан, так і на соціально-економічну ситуацію в громаді. Крім того, підприємство вже несе прямі фінансові збитки, оскільки на залучені кредитні кошти щоденно нараховуються відсотки. Це створює додаткове навантаження на бюджет підприємства та погіршує його економічні показники.

На переконання апелянта слід також врахувати, що ОСОБА_7 фактично забезпечує керівництво підприємством, координує його господарську, технічну та документальну діяльність. Саме за його участі підприємство неодноразово здійснювало соціально важливі ініціативи, надавало допомогу навчальним закладам і підтримувало місцеву громаду. У разі тривалого обмеження його волі або неможливості виконувати обов`язки, робота підприємства буде фактично паралізована, що спричинить шкоду не лише господарській діяльності, а й соціально-економічним інтересам громади.

Також адвокат ОСОБА_6 зазначає про порушення граничного строку тримання під вартою (ст. 197 КПК України) та ст. 5 Конвенції.

Відповідно до частини першої статті 197 КПК України, строк дії ухвали слідчого судді про тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів. Також ця стаття прямо визначає, що строк тримання під вартою обчислюється з моменту взяття під варту, а якщо взяттю під варту передувало затримання - з моменту затримання. ОСОБА_7 був затриманий 22.10.2025 року, що підтверджується протоколом затримання, а отже саме ця дата є першим днем фактичного позбавлення волі.

Попри це, слідчий суддя встановив строк тримання під вартою з 22.10.2025 по 21.12.2025 року включно, що в календарному обчисленні становить: 10 днів жовтня (22 - 31.10.2025), 30 днів листопада (01 - 30.11.2025), 21 день грудня (01-21.12.2025), разом - 61 день, тобто на один день більше, ніж дозволено законом.

Таким чином, суддя визначив строк, який перевищує максимально допустимий законом строк у 60 днів, що є прямим порушенням частини першої статті 197 КПК України. Перевищення граничного строку тримання під вартою становить істотне та безумовне порушення кримінального процесуального закону, яке саме по собі є підставою для скасування ухвали Печерського районного суду міста Києва.

Крім цього захисник вказує, що під час судового засідання слідча суддя особисто уточнювала у сторони захисту, чи дійсно ОСОБА_7 працює та перебуває у с. Липники. Сторона захисту підтвердила цю інформацію, а її достовірність підтверджується наявними матеріалами.

Отже, суд мав реальні дані про місце роботи підозрюваного, але свідомо проігнорував їх, поклавши обов`язок залишатися виключно у м. Києві.

Таким чином, застосований обов`язок фактично позбавляє ОСОБА_7 можливості виконувати свої трудові функції, а отже необгрунтовано та прямо порушує його конституційне право на працю, гарантоване ст. 43 Конституції України.

Адвокат наголошує, що такий запобіжний захід є непропорційним, оскільки він не лише не відповідає реальним потребам кримінального провадження, але й перешкоджає законній професійній діяльності підозрюваного, яка безпосередньо пов`язана з пересуванням між Києвом та Житомирською областю.

Також адвокат посилається на незаконність та невизначеність покладеного обов`язку утримуватися від спілкування з працівниками Національної поліції України.

Покладений на ОСОБА_7 обов`язок утримуватися від спілкування з працівниками Національної поліції України є протиправним, суперечить положенням КПК України та усталеній судовій практиці і не може залишатися чинним. З огляду на викладене, покладений на ОСОБА_7 обов`язок підлягає зміні як надмірний, необгрунтований та такий, що безпідставно обмежує його право на працю та свободу пересування.

Апелянт зазначає, що у оскаржуваній ухвалі судом порушено вимоги ч. 7 ст. 194 КПК України щодо строку дії покладених обов`язків, оскільки суд визначив різні строки тримання під вартою та строк дії покладених на ОСОБА_7 обов`язків.

Так, строк тримання під вартою встановлено з 22.10.2025 року по 21.12.2025 року.

Водночас у цій же ухвалі зазначено, що строк дії покладених на підозрюваного обов`язків визначений до 23.12.2025 року. Таким чином, строк обов`язків перевищує процесуальні межі, визначені законом.

Таке порушення імперативних вимог процесуального закону є істотним і тягне недійсність відповідної частини ухвали. Встановлення строку дії обов`язків понад межі, визначені ч. 7 ст. 194 КПК України, порушує принцип правової визначеності, створює для підозрюваного правову невизначеність та є безумовною підставою для скасування ухвали слідчого судді в цій частині.

Звернувшись з апеляційною скаргою, прокурор у кримінальному провадженні № 0000625 - прокурор відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 24.10.2025 року про застосування до підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком до 22.12.2025 року із альтернативою внесення застави, в частині визначення розміру застави, - у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Також прокурор просить ухвалити нове рішення, яким застосувати до підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком в межах досудового розслідування до 22.12.2025 року із альтернативою внесення застави у розмірі не менш ніж 1000 (тисяча) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 3 028 000 (три мільйона двадцять вісім тисяч) гривень.

У разі внесення підозрюваним ОСОБА_7 застави покласти на нього обов`язки передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме: прибувати до слідчого, прокурора чи суду за першою вимогою; не відлучатися з Київської області без дозволу слідчого чи прокурора; повідомляти слідчого чи прокурора про зміну свого місця проживання та/або місця роботи; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України та в`їзд в Україну; носити електронний засіб контролю.

У скарзі прокурор зазначає, що не оспорюючи мотивів, з яких виходив суд щодо обґрунтованості пред`явленої підозри та застосування відносно підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, вважає, що вказана ухвала Печерського районного суду м. Києва в частині визначення розміру застави для забезпечення виконання окремих обов`язків, визначених КПК України, є незаконною, необгрунтованою та невмотивованою, у зв`язку з чим в цій частині підлягає скасуванню через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Прокурор вказує, що пред`явлена ОСОБА_7 підозра повністю відповідає вимогам Європейського суду з прав людини щодо поняття «обґрунтованості», відображеним зокрема у п. 175 рішення від 21.04.2011 у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», згідно якої «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series А, N 182).

Прокурор посилається на те, що інкриміноване ОСОБА_7 кримінальне правопорушення, за ч. 5 ст. 27 ч. 4 ст. 368 КК України, відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким, за яке в разі визнання судом винуватим ОСОБА_7 може загрожувати покарання у вигляді позбавлення волі на строк до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, з конфіскацією майна.

Погоджуючись з тим, що судом дійсно обґрунтовано відносно ОСОБА_7 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, прокурор вважає, що визначений судом альтернативний розмір застави не відповідає принципам справедливості та не сприятиме належному виконанню підозрюваним своїх процесуальних обов`язків, а незначний її розмір може спонукати підозрюваного вчиняти дії, направлені на переховування від органів досудового розслідування та суду, незаконноговпливу на свідків, інших учасників кримінального провадження, перешкоджаннякримінальному провадженню іншим чином, вчинення іншого кримінального правопорушення, що судом не враховано під час прийняття оскаржуваного рішення.

Так, встановлений законом обов`язок слідчого судді визначити розмір застави в ухвалі про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою свідчить про те, що застава в певному розмірі здатна забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного на тому ж рівні (з тією ж ефективністю), що і тримання під вартою.

Тримання під вартою не застосовується у зв`язку з внесенням застави у розмірі, визначеному слідчим суддею чи судом. Отже, законодавцем визначено, що за умови внесення застави в певному розмірі вона (застава) за своєю ефективністю забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного та запобігання ризикам, передбаченим статтею 177 КПК, є еквівалентною такому винятковому запобіжного заходу як тримання під вартою. Аналогічну позицію Апеляційна палата Вищого антикорупційного суду раніше висловлювала в ухвалі від 07.11.2019 у справі № 991/908/19 (пункт 163) та в ухвалі від 28.05.2022 у справі № 991/3661/20 (пункти 121-122).

Прокурор вважає, що, дійшовши висновку про необхідність застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, слідчий суддя при визначенні розміру застави не врахував положення ч. 3 ст. 183 КПК України, практику Європейського суду з прав людини та не навів обґрунтувань щодо визначеного ним розміру застави.

На думку апелянта, в порушення вимог ч. 4 ст. 182 КПК України судом не враховано майновий та сімейний стан підозрюваного, у тому числі його матеріальне становище.

У ході досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП: НОМЕР_1 ) є власником ряду транспортних засобів та нерухомого майна.

Застава визначена слідчим суддею суду першої інстанції у розмірі 670 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 2 028 760 грн. не здатна забезпечити виконання підозрюваним ОСОБА_7 процесуальних обов`язків та запобігти наявним ризикам.

Враховуючи обставини кримінального провадження, тяжкість та специфіку кримінального правопорушення, у вчиненні якого обгрунтовано підозрюється ОСОБА_7 , дані про особу підозрюваного, нездатність застави у межах, визначених п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України, забезпечити виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, необхідним, відповідно до ст. 182 КПК України, є визначення розміру застави у розмірі 1000 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 3 028 000 гривень, який не є завідомо непомірним для підозрюваного та відповідатиме розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

При цьому прокурор зазначає, що кримінальне правопорушення, у якому ОСОБА_7 повідомлено про підозру, є особливо тяжким, а недостатнє визначення розміру застави призведе до негативного резонансу у суспільстві в частині формування думки про безкарність підозрюваного, у вчиненні ним кримінального правопорушення з урахуванням того, що вчинене кримінальне правопорушення вчинене в умовах воєнного стану.

Таким чином, внаслідок невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам та допущення судом істотних порушень вимог кримінального процесуального закону ухвала слідчого судді від 24.10.2025 року є незаконною, необгрунтованою та підлягає скасуванню в частині визначення розміру застави.

Заслухавши доповідь судді, доводи підозрюваного ОСОБА_7 , його захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_10 , які підтримали вимоги апеляційної скарги та просили їх задовольнити, а також заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, пояснення прокурора ОСОБА_9 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги захисника та просила задовольнити подану нею апеляційну скаргу, вивчивши матеріали судового провадження, перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Аналогічне відображення принципів вирішення питання застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та продовження строків тримання під вартою щодо особи міститься і в положеннях ст. ст. 177, 178, 183, 199 КПК України.

Як вбачається з наданих апеляційному суду матеріалів, Державним бюро розслідувань здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000625 від 09.09.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України.

Досудовим розслідуванням установлено, що ОСОБА_12 , перебуваючи на посаді старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах Департаменту забезпечення діяльності, пов`язаної з небезпечними матеріалами Національної поліції України, в період з другої половини серпня 2025 року, точний час та дату досудовим розслідуванням не встановлено, але не пізніше 26.08.2025, до 22.10.2025, у м. Києві, незважаючи на обов`язок неухильно дотримуватися норм ч. 2 ст. 19 Конституції України, ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів», ст. 1, 7, 17, 59 Закону України «Про Національну поліцію», ч. 3 ст. 18 КК України, примітки 1 до ст. 364 КК України, п.п. «з» п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції», здійснюючи функції представника влади, будучи працівником правоохоронного органу, тобто являючись службовою особою органів Національної поліції України, який відповідно до вимог зазначеного законодавства та ч. 2 ст. 19 Конституції України, зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, всупереч присязі працівника поліції, порушуючи обмеження щодо використання службового становища, встановлені ст. 3, 22 Закону України «Про запобігання корупції», усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, з корисливих мотивів, діючи умисно, використав своє службове становище для власного незаконного збагачення шляхом одержання неправомірної вигоди, тобто вчинив корупційне правопорушення у сфері службової діяльності.

Проведеним досудовим розслідуванням встановлено, що у другій половині серпня 2025 року, точний час та дату досудовим розслідуванням не встановлено, але не пізніше 26.08.2025 року, у ОСОБА_12 виник злочинний умисел, спрямований на особисте протиправне збагачення, шляхом вимагання та одержання неправомірної вигоди для себе, за неперешкоджання здійсненню підприємницької діяльності ОСОБА_15 , та в подальшому вжиття ним заходів щодо забезпечення безперешкодного здійснення підприємницької діяльності.

Під час вище вказаної зустрічі, яка відбувалась 26.08.2025 року, більш точний час слідством не встановлений, у ОСОБА_12 виник злочинний, корисливий умисел спрямований на особисте протиправне збагачення, шляхом вимагання та одержання неправомірної вигоди для себе, за не перешкоджання здійсненню підприємницької діяльності ОСОБА_15 , та в подальшому вжиття ним заходів щодо забезпечення безперешкодного здійснення підприємницької діяльності. Також ОСОБА_12 повідомив ОСОБА_15 , що в силу займаної посади, йому відомо про те, що ОСОБА_15 має трьох невстановлених досудовим розслідуванням партнерів, які займаються з ним вище вказаною підприємницькою діяльністю, у зв`язку із чим ОСОБА_15 та його партнери повинні надати йому неправомірну вигоду, за не перешкоджання здійсненню підприємницькою діяльністю та в подальшому вжиття ним заходів щодо забезпечення безперешкодного здійснення підприємницької діяльності.

При цьому, ОСОБА_12 зазначив, що у разі не надання йому неправомірної вигоди впродовж найближчого часу, то відносно ОСОБА_15 та його невстановлених досудовим розслідуванням партнерів, будуть вжиті дієві заходити з метою перешкоджання здійсненню підприємницької діяльності та повідомив, щоб ОСОБА_15 збирав грошові кошти з метою узгодження дати наступної зустрічі та їх подальшої передачі.

Під час вказаної зустрічі, ОСОБА_15 повідомив ОСОБА_12 про те, що з метою надання коштів за не перешкоджання його підприємницькій діяльності, йому необхідний час для продажу автомобіля та іншого нерухомого майна, щоб зібрати необхідні кошти для виконання вимоги ОСОБА_12 .

Після вказаної зустрічі, ОСОБА_15 , усвідомлюючи вимогу та протиправний характер дій ОСОБА_12 , 09.09.2025 року звернувся із заявою до правоохоронних органів щодо незаконних, на його думку, дій ОСОБА_12 , та після цього, діяв під контролем правоохоронних органів.

У подальшому, але не пізніше 08.10.2025 року, ОСОБА_12 , продовжуючи свої злочинні дії, маючи на меті одержати неправомірну вигоду, під`їхав з невстановленою досудовим розслідуванням особою до ОСОБА_15 за місцем його об`єкту незавершеного будівництва за адресою: м. Біла Церква, поблизу заправки «БРСМ» на виїзді з міста та повідомив про те, що в найближчих два тижні ОСОБА_15 необхідно зібрати грошові кошти в сумі 25 000 доларів США та надати йому за не перешкоджання здійсненню підприємницької діяльності ОСОБА_15 , та в подальшому вжиття ним заходів щодо забезпечення безперешкодного здійснення підприємницької діяльності.

Водночас, продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_12 маючи на меті одержати неправомірну вигоду у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці, але не пізніше 18.10.2025 року, повторно приїхав на зустріч до ОСОБА_15 на його об`єкт незавершеного будівництва за адресою: м. Біла Церква, поблизу заправки «БРСМ» на виїзді з міста та нагадав про те, що ОСОБА_15 необхідно передати йому грошові кошти в сумі 25 000 доларів США, а також у подальшому надавати 10 000 гривень щомісячно ОСОБА_17 за не перешкоджання здійсненню підприємницької діяльності ОСОБА_15 та в подальшому вжиття заходів щодо забезпечення безперешкодного здійснення підприємницької діяльності.

Крім того, під час вказаної зустрічі, ОСОБА_12 , залучив до свого злочинного плану з метою одержання неправомірної вигоди від ОСОБА_15 , раніше йому знайомого ОСОБА_7 , який був обізнаний про злочинні дії ОСОБА_12 , та повідомив ОСОБА_15 про те, що неправомірну вигоду у сумі 25 000 доларів США, йому необхідно передати його знайомому на ім`я ОСОБА_18 , який сам зателефонує ОСОБА_15 .

У подальшому, з метою реалізації злочинного умислу, спрямованого на одержання неправомірної вигоди, ОСОБА_12 у телефонній розмові з ОСОБА_15 близько 12 години 22.10.2025 року, повідомив про те, що йому зателефонує його знайомий на ім`я ОСОБА_18 , який повідомить місце зустрічі, на якій він повинен передати грошові кошти в сумі 25 000 доларів США.

Після чого, приблизно о 15 годині 22.10.2025 року, ОСОБА_7 , виконуючи незаконні вказівки ОСОБА_12 відправив у месенджері «Вацап» ОСОБА_15 геолокацію поблизу магазину «Варус» за адресою: м. Київ, вул. Васильківська 34, де має відбутись зустріч та передача грошових коштів.

Після чого, близько 15:30 годині 22.10.2025 року, ОСОБА_7 , продовжуючи виконувати злочинні дії та незаконні вказівки ОСОБА_12 у телефонній розмові повідомив, що ОСОБА_15 необхідно приїхати на територію автозаправної станції «УКРНАФТА» за адресою: вул. Васильківська, 22, м. Київ.

У подальшому, 22.10.2025 року, близько 17:00 год. ОСОБА_7 , продовжуючи злочинні дії, діючи умисно, з метою реалізації злочинних та протиправних дій ОСОБА_12 , усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, виконуючи незаконні вказівки ОСОБА_12 , у ході особистої зустрічі на території автозаправної станції «УКРНАФТА» за адресою: м. Київ, вул. Васильківська, 22, одержав від ОСОБА_15 неправомірну вигоду в сумі 25 000 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України станом на 22.10.2025 року становить 1 043 500 (один мільйон сорок три тисячі п`ятсот) гривень, за не перешкоджання здійсненню підприємницької діяльності ОСОБА_15 , та в подальшому вжиття заходів щодо забезпечення безперешкодного здійснення підприємницької діяльності.

Після безпосереднього отримання неправомірної вигоди 22.10.2025 року об 17 год. 00 хв. ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , затримано в порядку ст. 208 КПК України.

22.10.2025 року о 15 год. 38 хв. ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повідомлено про підозру у вчиненні у кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України.

24.10.2025 року слідчий Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Києві, ОСОБА_11 , звернувся до слідчого судді Печерського районного суду м. Києва з клопотанням, яке погоджене старшим групи прокурорів у кримінальному провадженні - прокурором відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_8 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування клопотання слідчий зазначав, що ОСОБА_7 обґрунтовано підозрюється у пособництві в одержання службовою особою неправомірної вигоди в особливо великому розмірі для себе за невчинення такою службовою особою, в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду будь-якої дії з використанням наданого їй службового становища, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, поєднане з вимаганням неправомірної вигоди, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 368 КК України.

Слідчий у клопотанні зазначав, що обставини, які дають підстави обґрунтовано підозрювати ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення підтверджуються зібраними матеріалами досудового розслідування в сукупності, а саме: протоколом допиту свідка ОСОБА_15 від 09.09.2025, 21.10.2025 та 22.10.2025; постановою від 09.09.2025 про залучення особи до конфіденційного співробітництва та проведення НСРД; протоколом огляду від 22.10.2025; протоколом огляду місцевості від 22.10.2025; протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення від 22.10.2025; протоколом допиту свідка ОСОБА_16 від 22.10.2025; протоколом обшуку від 23.10.2025 квартири; протоколом огляду мобільного телефону ОСОБА_15 від 23.10.2025; матеріалами виконання доручення; протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення від 23.10.2025; іншими матеріалами кримінального провадження в сукупності.

На думку сторони обвинувачення, у кримінальному провадженні наявні ризики, які дають достатні підстави вважати, що підозрюваний ОСОБА_7 може здійснити дії, передбачені п. 1-3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: переховуватися від органів досудового розслідування та суду; знищити, сховати або спотворити будь-які із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на свідків, у цьому кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

У клопотанні слідчий посилався на те, що кримінальне правопорушення, що інкримінується ОСОБА_7 , є особливо тяжким і передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від восьми до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, з конфіскацією майна, що вже саме по собі може бути підставою та мотивом для підозрюваного переховуватись від органів досудового розслідування та суду.

У кримінальному провадженні проведений не увесь комплекс необхідних слідчих (розшукових) дій, не встановлено усі обставини, що мають значення для досудового розслідування, місця зберігання документів і речових доказів, отримано не всі дані щодо місць проживання та перебування інших осіб, можливо причетних до вчинення вказаного тяжкого злочину.

За таких обставин, сторона обвинувачення вважає, що ОСОБА_7 , перебуваючи на волі, під загрозою тяжкості покарання, з метою уникнення кримінальної відповідальності, зможе вільно спілкуватись з такими особами та координувати їхні спільні дії щодо приховування слідів вчинення кримінального правопорушення, а також знищити, сховати або спотворити речі та документи, які мають істотне значення для даного кримінального провадження.

У той же час, у ході досудового розслідування не встановлено та не допитано виключне коло осіб, яким відомі обставини, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, при цьому, встановлено, що ОСОБА_7 , в силу свого службового положення має стійкі зв`язки серед посадових осіб правоохоронних органів м. Києва, які зокрема можуть бути причетні до вчинення вказаного вище особливо тяжкого кримінального правопорушення.

Таким чином, у сторони обвинувачення наявні достатні підстави вважати, що перебуваючи на волі, під загрозою тяжкості покарання, з метою уникнення кримінальної відповідальності, ОСОБА_7 зможе незаконно впливати на свідків, у тому числі шляхом використання своїх зв`язків, здійснюючи тиск на свідків і схиливши останніх до відмови від дачі правдивих показань у кримінальному провадженні.

ОСОБА_7 , у тому числі шляхом використання соціальних зв`язків, дружніх стосунків із широким колом правоохоронців, під загрозою тяжкості покарання, з метою уникнення кримінальної відповідальності, може вчинити інше кримінальне правопорушення, зокрема пов`язане із підкупом службових осіб і свідків.

З урахуванням викладених обставин, жоден більш м`який запобіжний захід, крім тримання під вартою, не зможе забезпечити запобігання існуючим ризикам та не сприятиме виконанню завдань кримінального провадження.

Також слідчий у клопотанні зазначав, що враховуючи вищевикладене, майновий стан підозрюваного, а також те, що ОСОБА_7 , обґрунтовано підозрюється у вчиненні корупційного тяжкого кримінального правопорушення, з метою забезпечення виконання ОСОБА_7 покладених на нього обов`язків, одночасно із застосуванням до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слід призначити останньому заставу у розмірі 1000 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 3 028 000 гривень та у випадку її внесення визначити необхідність виконання ним наступних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України: не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає, без дозволу слідчого, прокурора або суду; утримуватися від спілкування із свідками та іншими особами з приводу обставин вчинення інкримінованого йому злочину; носити електронний засіб контролю; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2025 року задоволено клопотання слідчого Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Києві, ОСОБА_11 , яке погоджене старшим групи прокурорів у кримінальному провадженні - прокурором відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_8 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Застосовано відносно підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Визначено строк тримання під вартою обраховувати з 22.10.2025 року та до 21.12.2025 року.

Одночасно визначено альтернативний запобіжний захід - заставу для забезпечення виконання підозрюваним обов`язків, визначених КПК України, - у розмірі 670 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що відповідно становить 2 028 760 (два мільйони двадцять вісім тисяч сімсот шістдесят) грн., у разі внесення якої підозрюваний підлягає звільненню з-під варти.

Роз`яснено, що сума застави у національній грошовій одиниці може бути внесена як самим підозрюваним, так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем). Заставодавцем не може бути юридична особа державної або комунальної власності або така, що фінансується з місцевого, державного бюджету, бюджету Автономної Республіки Крим, або у статутному капіталі якої є частка державної, комунальної власності, або яка належить суб`єкту господарювання, що є у державній або комунальній власності.

Підозрюваний або заставодавець мають право у будь-який момент з дня обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою внести заставу у визначеному розмірі на відповідний рахунок суду та надати документ, що це підтверджує, слідчому, який здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні.

Отримувач ТУ ДСАУ в м. Києві

ЄДРПОУ банку: 26268059;

МФО 820172;

Банк одержувача: Державна казначейська служба України м. Києва.

р/р UA1012089.

Покладено на підозрюваного ОСОБА_7 у разі його звільнення з-під варти внаслідок внесення застави обов`язки:

- не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає, без дозволу слідчого, прокурора або суду;

- утримуватися від спілкування, із підозрюваним ОСОБА_12 , свідком ОСОБА_13 , працівниками Національної поліції України, та іншими особами згідно переліку, наданого слідчим, прокурором;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

- носити електронний засіб контролю.

Строк дії ухвали слідчого судді та термін дії покладених на ОСОБА_7 обов`язків визначено до 23.12.2025 року.

З такими висновками слідчого судді колегія суддів погоджується, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК України основним завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден не винуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

При вирішенні клопотання про застосування запобіжного заходу для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя, суд згідно змісту вимог ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо підозрюваного ОСОБА_7 , як вбачається зі змісту оскаржуваної ухвали, слідчий суддя з`ясував, що наведені у ньому дані свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні останнім кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 368 КК України.

Зокрема, обґрунтованість підозри ОСОБА_7 підтверджуються доказами, які додані до клопотання, а саме: протоколом допиту свідка ОСОБА_15 від 09.09.2025, 21.10.2025 та 22.10.2025; постановою від 09.09.2025 про залучення особи до конфіденційного співробітництва та проведення НСРД; протоколом огляду від 22.10.2025 (а.м. 65-70); протоколом огляду місцевості від 22.10.2025; протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення від 22.10.2025; протоколом допиту свідка ОСОБА_16 від 22.10.2025; протоколом обшуку від 23.10.2025 квартири; протоколом огляду мобільного телефону ОСОБА_15 від 23.10.2025; матеріалами виконання доручення; протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення від 23.10.2025; іншими матеріалами кримінального провадження в сукупності.

Вагомість наявних доказів вчинення підозрюваним кримінального правопорушення доведена у клопотанні та сумнівів не викликає.

Як вбачається з ухвали слідчого судді, журналу судового засідання, на основі наданих слідчим матеріалів, які обґрунтовують клопотання, слідчий суддя дослідив клопотання і матеріали, які його обґрунтовують та правильно встановив, що зазначені у клопотанні обставини підозри мають місце і підтверджуються на цьому етапі розслідування достатньою сукупністю доказів, які приведені у клопотанні слідчого та доданих до нього матеріалах.

Враховуючи, що слідчий суддя на цьому етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, встановлювати конкретну кваліфікацію діяння, за яке особа має нести кримінальну відповідальність, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувального заходу, то з огляду на наведені у клопотанні слідчого докази, у слідчого судді були всі підстави для висновку про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 368 КК України.

Також, як того вимагає закон, слідчий суддя встановив наявність достатніх підстав вважати, що ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, на які посилається слідчий у клопотанні, доведені, з огляду на додані до клопотання докази.

Слідчим суддею зазначено про те, що ризики, передбачені п. 1, 2, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КК України, вбачаються з огляду на те, що ОСОБА_7 , розуміючи тяжкість інкримінованого йому злочину та невідворотність покарання, може вчинити дії, направлені на переховування від слідства з метою уникнення кримінальної відповідальності. Так, ОСОБА_7 обгрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 4 ст. 368 КК України, тобто корупційного кримінального правопорушення, отже у разі визнання його винуватим в обсязі повідомленої підозри застосування при призначенні покарання положень ст. ст. 69, 75 КК України щодо нього не допускається.

Слідчий суддя обґрунтовано вважав, що підозрюваний може знищити, сховати або спотворити будь-які із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.

Вказаний ризик підтверджується тим, що проведений не весь комплекс необхідних слідчих (розшукових) дій, не встановлено усі обставини, що мають значення для досудового розслідування, місця зберігання документів і речових доказів, отримано не всі дані щодо місць проживання та перебування інших осіб, можливо причетних до вчинення вказаного тяжкого злочину. ОСОБА_7 , перебуваючи на волі, під загрозою тяжкості покарання, з метою уникнення кримінальної відповідальності, зможе вільно спілкуватись з такими особами та координувати їхні спільні дії щодо приховування слідів вчинення кримінального правопорушення, а також знищити, сховати або спотворити речі та документи, які мають істотне значення для даного кримінального провадження.

Крім цього слідчим суддею зазначено, що ризик незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні підтверджується тим, що не встановлено та не допитано виключне коло осіб, яким відомі обставини, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, при цьому, встановлено, що ОСОБА_7 , в силу свого службового положення має стійкі зв`язки серед посадових осіб правоохоронних органів м. Києва, які зокрема можуть бути причетні до вчинення вказаного вище тяжкого кримінального правопорушення.

Також правильними є висновки слідчого судді про обґрунтованість доводів клопотання слідчого щодо наявності у даному кримінальному провадженні ризику вчинення підозрюваним іншого кримінального правопорушення, оскільки ОСОБА_7 , у тому числі шляхом використання соціальних зв`язків, дружніх стосунків із широким колом правоохоронців, під загрозою тяжкості покарання, з метою уникнення кримінальної відповідальності, може вчинити інше кримінальне правопорушення, зокрема пов`язане із підкупом службових осіб і свідків.

Ґрунтуючись на зазначеному, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, окрім тримання під вартою, не зможе запобігти ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України, наявність яких встановлена в ході розгляду клопотання органу досудового розслідування, та забезпечити виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків.

Отже, під час розгляду клопотання органу досудового розслідування, як того вимагає закон, слідчий суддя встановив наявність достатніх підстав вважати, що обставини, визначені п.п. 1-3, ч. 1 ст. 194 КПК України, які свідчать про наявність встановлених стороною обвинувачення ризиків у даному кримінальному провадженні, обґрунтованість підозри, недостатність застосування менш суворого запобіжного заходу для запобігання наявним ризикам, є обґрунтованими, оскільки вони належним чином вмотивовані та доведені прокурором, при цьому підтверджуються матеріалами справи.

З урахуванням наведеного, на думку колегії суддів, слідчий суддя дійшов правильного висновку про необхідність застосування виняткового запобіжного заходу щодо підозрюваного ОСОБА_7 , оскільки встановлені судом обставини достатньо переконливо підтверджують, що менш суворі запобіжні заходи не можуть забезпечити виконання підозрюваним процесуальних обов`язків в даному кримінальному провадженні.

При цьому, застосувавши щодо підозрюваного ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, слідчий суддя в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 183 КПК України, визначив підозрюваному заставу у розмірі 670 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що відповідно становить 2 028 760 (два мільйони двадцять вісім тисяч сімсот шістдесят) грн., який є достатнім для забезпечення виконання підозрюваним обов`язків, передбачених КПК України.

Згідно ч. 4 ст. 182 КПК України розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 182 КПК України розмір застави визначається у таких межах:

1) щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні нетяжкого злочину, - від одного до двадцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3) щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

На думку колегії суддів, слідчий суддя на час розгляду клопотання дійшов правильного висновку про те, що застава саме в розмірі 670прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 2 028 760 грн., є достатньою для забезпечення виконання підозрюваним покладних на нього процесуальних обов`язків.

Оцінюючи можливість застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу з метою запобігання встановленим ризикам, враховуючи, що така оцінка стосується перспективних фактів, суд апеляційної інстанції насамперед використовує стандарт доказування «обґрунтованої ймовірності», за яким слід вважати, що інші більш м`які запобіжні заходи ніж тримання під вартою не зможуть запобігти встановленим ризикам за умови встановлення обґрунтованої ймовірності цього. При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний при застосуванні до нього більш м`якого запобіжного заходу обов`язково (поза всяким сумнівом) порушить покладені на нього процесуальні обов`язки чи здійснить одну із спроб, що передбачена п. 1-5 ч. 1 ст. 177 КПК, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість допустити це в конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Колегія суддів зазначає, що ймовірно вчинене ОСОБА_7 кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 368 КК України, у якому він підозрюється, має високий ступінь суспільної небезпеки, за обставинами провадження встановлено наявність передбачених ч. 1 ст. 177 КПК ризиків, при цьому рішення суду за результатами розгляду питання щодо можливості застосування запобіжного заходу повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства.

Як вбачається із матеріалів провадження, слідчий суддя, при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував конкретні обставини кримінального провадження та дані про особу ОСОБА_7 , який підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину.

Отже, сукупність зібраних доказів та матеріалів судового провадження, на даному етапі кримінального провадження до моменту з`ясування істини у справі, є достатньою для застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу.

А тому, колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді про існування підстав для застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу саме у вигляді тримання під вартою, який є винятковим запобіжним заходом.

Доводи апеляційної скарги з доповненнями сторони захисту про необґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення та ненадання слідчим суддею оцінки вагомості наданих стороною обвинувачення доказів є безпідставними, оскільки слідчий суддя правильно встановив, що наведені у клопотанні дані та долучені до нього матеріали свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 зазначеного кримінального правопорушення.

Такий висновок слідчого судді ґрунтується на доданих слідчим до клопотання матеріалах. Останні містять дані, які вказують на причетність підозрюваного до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення.

При цьому, слід зазначити, що для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення винуватості чи її відсутності у особи за вчинення злочину, доведення чи не доведення винуватості особи, з метою досягнення таких висновків, які необхідні суду при постановленні вироку, а з тією метою, щоб визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23 жовтня 1994 року суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

Апеляційний суд враховує правову позицію ЄСПЛ, викладену у рішенні за скаргою «Ферарі-Браво проти Італії», відповідно до якої, затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

Обставини здійснення підозрюваним конкретних дій, доведеність його винуватості, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діянні, винуватості особи в його вчиненні, оцінки належності та допустимості доказів вирішуються судом під час ухвалення вироку, тобто на стадії судового провадження.

Сукупність зібраних доказів та матеріалів судового провадження, на даному етапі кримінального провадження до моменту з`ясування істини у справі, є достатньою для застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу.

Доводи сторони захисту щодо недоведеності наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, колегія суддів також вважає безпідставними.

Ризики, які дають достатні підстави вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій.

При цьому, КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про існування у кримінальному провадженні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, з огляду на конкретні обставини інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, на тяжкість покарання, яке загрожує останньому у разі визнання його винуватим, та даних про особу підозрюваного.

Посилання захисника на характеризуючі дані підозрюваного приймаються колегією суддів до уваги, проте не спростовують висновків слідчого судді щодо існування вищезазначених ризиків у даному кримінальному провадженні відносно ОСОБА_7 .

Посилання захисника на недоведеність неможливості застосування до підозрюваного більш м`якого запобіжного заходу, спростовується змістом оскаржуваної ухвали.

З наведеного убачається, що слідчим суддею враховано обставини справи в сукупності з даними про особу підозрюваного, які вказують на можливість останнього вчиняти дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, в зв`язку з чим до ОСОБА_7 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою із визначенням застави, який, на думку колегії суддів, в сукупності з існуючими ризиками, особою підозрюваного, тяжкістю інкримінованого йому кримінального правопорушення, є обґрунтованим.

Доводи захисника про те, що слідчий суддя необґрунтовано визначив заставу поза межами, визначеними ч. 5 ст. 182 КПК України, та те, що розмір застави, яка встановлена слідчим суддею першої інстанції, є непомірним для підозрюваного, є безпідставними, оскільки з урахуванням обсягу повідомленої підозри, даних про особу підозрюваного, наявних ризиків у кримінальному провадженні, слідчий суддя станом на день розгляду клопотання дійшов вірного висновку, що застава саме у розмірі у розмірі 670 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 2 028 760 гривень, здатна забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного, з чим погоджується і колегія суддів. При цьому, колегія суддів акцентує увагу на тому, що розмір застави, визначений слідчим суддею в оскаржуваній ухвалі, є значно меншим розміру застави, зазначеного у клопотанні слідчого.

Вказаний розмір застави є відповідним і достатнім у даному кримінальному провадженні, оскільки, виходячи з практики Європейського суду з прав людини, уповноважені органи влади повинні приділити визначенню суми застави стільки ж уваги, скільки і вирішенню питання про необхідність тримання обвинуваченого під вартою. Визначаючи суму застави, суди повинні брати до уваги ризик того, що підозрюваний може ухилитися від покарання, обставини особистого життя та тяжкість злочину, у вчиненні якого підозрюється особа. Розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

На переконання колегії суддів, такий розмір застави є співмірним з існуючими в кримінальному провадженні ризиками, особою підозрюваного, зможе забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного та виконання ним обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України. Підстав вважати його завідомо непомірним для підозрюваного та можливості застосування щодо нього іншого більш м`якого запобіжного заходу, колегія суддів не вбачає.

З доводами апеляційної скарги захисника про порушення слідчим суддею в ухвалі граничного строку тримання ОСОБА_7 під вартою, колегія суддів погоджується, однак з урахуванням того, що ОСОБА_7 на час розгляду апеляційної скарги звільнений з-під варти у зв`язку із внесенням застави (з 27 жовтня 2025 року) та є таким, що перебуває під запобіжним заходом у виді застави із покладенням процесуальних обов`язків, колегія не вважає ці порушення достатньою підставою для скасування оскаржуваної ухвали, позаяк неправильне визначення строку тримання під вартою не призводить до порушення прав ОСОБА_7 з моменту звільнення останнього з-під варти.

Необгрунтованими є і доводи захисника в частині неправильного покладення слідчим суддею на підозрюваного ОСОБА_7 обов`язку утримуватись від спілкування з працівниками Національної поліції України, оскільки, покладаючи даний обов`язок, слідчий суддя обумовив його переліком, який має бути наданий слідчим або прокурором.

При цьому, колегія суддів вважає необгрунтованими доводи прокурора, наведені в поданій ним апеляційній скарзі, щодо недостатності визначеного слідчим суддею розміру застави підозрюваному для запобігання покладених на нього обов`язків.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, розмір застави має встановлюватися головним чином з огляду на обвинуваченого, та покликаний забезпечити не відшкодування будь-якої шкоди, завданої внаслідок підозрюваного злочину, а лише присутність обвинуваченого на судовому засіданні.

При визначенні розміру застави слід не допускати встановлення такого її розміру, що є завідомо непомірним для особи та призводить до неможливості виконання застави. З одного боку, розмір застави повинен бути таким, щоб загроза її втрати утримувала б підозрюваного від намірів та спроб порушити покладені на нього обов`язки, а з іншого не має бути таким, щоб через очевидну неможливість виконання умов цього запобіжного заходу це фактично призвело б до подальшого його ув`язнення, яке в останньому випадку перетворилося б на безальтернативне.

При цьому, доказів недостатності визначеного ОСОБА_7 запобіжного заходу для виконання покладених на нього обов`язків, прокурором не надано, та фактів неналежної процесуальної поведінки ОСОБА_7 в апеляційній скарзі не наведено.

Доводи, на які посилається прокурор в апеляційній скарзі, стосовно наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України та обгрунтованості підозри ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, враховані слідчим суддею при прийнятті рішення про застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу у виді тримання під вартою із визначенням застави, який, на думку колегії суддів, співмірний з існуючими ризиками, особою підозрюваного, тяжкістю злочину, та підстав вважати його занадто м`яким колегія суддів не убачає.

Викладені в апеляційній скарзі прокурора доводи не містять обставин, які б давали підстави для обгрунтованого висновку, що з урахуванням даних про особу підозрюваного, визначений слідчим суддею розмір застави у межах 670 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 2 028 760 грн., є недостатнім стримуючим заходом для підозрюваного, та не забезпечує належну процесуальну поведінку ОСОБА_7 і виконання ним обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

На переконання колегії суддів, на даному етапі досудового розслідування наведених у клопотанні слідчого та апеляційній скарзі прокурора доводів та обгрунтувань недостатньо для визначення ОСОБА_7 альтернативного запобіжного заходу на такому високому рівні, як 1000 (тисяча) розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 3 028 000 гривень.

Доводи апеляційних скарг про необґрунтованість та невмотивованість ухвали слідчого судді є безпідставними, оскільки ухвала слідчого судді відповідає вимогам ст.ст. 196, 372 КПК України, та містить обґрунтування і мотиви, з яких виходив слідчий суддя при її постановленні.

Інші наведені у апеляційних скаргах доводи та підстави, з яких апелянти просять скасувати ухвалу суду, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи і не є визначеними законом підставами для скасування оскаржуваного рішення.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити слідчому судді постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегією суддів апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене, рішення слідчого судді суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми даними, дослідженими судом, в порядку та межах, передбачених на даній стадії провадження, а тому апеляційна скарга прокурора відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_8 , а також апеляційна скарга з доповненнями захисника ОСОБА_6 , з викладеними в них доводами, задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 176, 177, 178, 183, 194, 199, 376, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу з доповненнями захисника ОСОБА_6 , яка діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 , та апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні № 0000625 - прокурора відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2025 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4