ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1441/25 Справа № 178/1403/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції),

представника потерпілої ОСОБА_10 (в режимі відеоконференції),

цивільного позивача ОСОБА_11 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000039 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 , потерпілої ОСОБА_9 , цивільного позивача ОСОБА_11 на вирок Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2024 року, ухвалений стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в селі Піски, Баштанського району, Миколаївської області, громадянина України, одруженого, має на утриманні неповнолітню дитину ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації, у званні «майора», начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 , раніше не судимого, зареєстрований та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,-

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскаржуваного рішення.

Вироком Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2024 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України і призначено йому покарання у виді штрафу у розмірі 4000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 68 000,00 грн з позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

Цивільний позов ОСОБА_9 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду у розмірі 200000 грн.

Цивільний позов ОСОБА_11 залишено без розгляду.

Крім того, судом вирішено питання про стягнення процесуальних витрат та долю речових доказів.

Цим вироком дії обвинуваченого ОСОБА_7 кваліфіковано за ч. 1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

За встановлених судом обставин та викладених у вироку обвинувачений ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем за призовом під час мобілізації, проходячи її на посаді начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 , 03 лютого 2024 року близько 14 години 55 хвилин, керуючи технічно справним транспортним засобом - «DAIMLERCHRYSLER ML 270 CDI» реєстраційний номер НОМЕР_1 , vin-код: НОМЕР_2 , в денний час доби рухався з трьома пасажирами, по автодорозі «М-30» біля вул. Сурська, с. Світлогірське, що проходить по території Криничанської територіальної громади Кам`янського району Дніпропетровської області, в напрямку з м. Дніпро на м. Кривий Ріг, в порушення вимог ст.ст. 9, 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ст.14 Закону України «Про дорожній рух», п.п. 1.3., 1.5., 2.3.б), 12.3 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року, відповідно до яких:

п. 1.3.:«Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги Правил дорожнього руху, а також бути взаємно ввічливими»;

п. 1.5.:«Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»;

п. 2.3.:«Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;

п.12.3 у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

Невиконання яких знаходиться в причинному зв`язку з наслідками, що настали.

03 лютого 2024 року близько 14 години 55 хвилин, проявляючи кримінально-протиправну недбалість, діючи необережно, легковажно розраховуючи на запобігання дорожньо-транспортної події, маючи об`єктивну можливість спостерігати за дорожньою обстановкою, а також своєчасно реагувати на її зміни, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя та здоров`я громадян, не вибрав безпечну швидкість руху, при якій він мав би можливість виконувати всі необхідні дії з безпечного керування автомобілем, допустив зіткнення передньою частиною керованого ним автомобіля «DAIMLERCHRYSLER ML 270 CDI», реєстраційний номер НОМЕР_1 , vin-код: НОМЕР_2 з задньою частиною автомобіля «Suzuki Vitara» р/н НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який зупинився в крайній лівій смузі для руху перед пішохідним переходом, на автодорозі «М-30» біля вул. Сурська, с. Світлогірське, що проходить по території Криничанської територіальної громади Кам`янського району Дніпропетровської області, в напрямку з м. Дніпро на м. Кривий Ріг, внаслідок чого пасажиру автомобіля «Suzuki Vitara», р/н НОМЕР_3 , спричинено наступні тілесні ушкодження:

- ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка перебувала на передньому пасажирському сидінні, спричинені тілесні ушкодження у вигляді: - сполученої тупої травми тіла, забою грудної клітки, гематоми м`яких тканин передньої черевної стінки, гематоми м`яких тканин лівої гомілки, закритого перелому 5-ї п`ясної кістки лівої ступні відносяться до СЕРЕДНЬОГО ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, як викликавши тривалий розлад здоров`я терміном більше 21 дня (п.п. 2.2.2. Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» Наказу №6, МОЗ України від 17.01.1995 року .)

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду першої інстанції змінити в частині задоволення цивільного позову, зменшивши суму стягнення з обвинуваченого на користь потерпілої ОСОБА_9 моральної шкоди до 20 000 грн.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги захисник посилається на те, що потерпілою не надано будь-яких доказів на підтвердження суми позовних вимог, зокрема медичних висновків з остаточними діагнозами, лист непрацездатності у зв`язку з яким потерпіла втрачає можливість працювати та значної зміни порядку життя внаслідок травми.

Також захисник звертає увагу на те, що згідно з правовим висновком ВС від 15.12.2020 у справі 752/17832/14 зазначено, що у випадках коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи нмдг, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи нмдг, що діють на час розгляду справи, а відтак, враховуючи що обставини цієї справи відбувалися в 2024 році й станом на 2024 рік грошова сума неоподатковуваного мінімуму доходів громадян становила 17 грн, й потерпіла була непрацездатною 22 дні, розмір моральної шкоди потрібно вираховувати в діапазоні від 374 грн. (22 дні * 17 грн.) до 8 000 грн (розмірі мінімальної заробітної плати в 2024 році. На переконання захисника, враховуючи викладене, рішення суду про стягнення на користь потерпілої 200000 грн призвело до її надмірного збагачення.

Захисник також звертає увагу на те, що обвинувачений в період з 04.02.2024 по 20.02.2024 добровільно перерахував потерпілій кошти на загальну суму 29397, 26 грн, однак потерпіла намагалася ввести суд в оману, зазначивши в суді що від обвинуваченого вона отримала одну дві тисячі грн.

В апеляційній скарзі та доповненнях обвинувачений просить змінити оскаржуваний вирок, виключивши з нього посилання на призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Обгрунтовуючи заявлені вимоги обвинувачений посилається на те, що з 28.02.2022 його було призвано на військову службу, яку він проходить до цього часу, й за своїми службовими обов`язками з питань організації призову на військову службу за мобілізацією під час воєнного стану він постійно має взаємодіяти з підприємствами, установами, організаціями, які знаходяться в межах Новобузької. Софіївської та Вільнозапорізької територіальних громад Баштанського району Миколаївської області, відтак потребує пересування транспортним засобом, а призначення йому додаткового покарання позбавить його можливості виконувати важливу місію у важкий для нашої країни час.

Крім того, обвинувачений вказує на те, що суд зазначивши у вироку про те, що він в силу ст. 89 КК України є не судимим, порушив його право на повагу до приватного і сімейного життя.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_9 просить вирок суду першої інстанції змінити в частині призначеного покарання та відшкодування моральної шкоди.

ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України і призначити йому покарання у виді обмеження волі строком на 3 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_9 моральну шкоду в розмірі 500000 грн.

Обгрунтовуючи заявлені вимоги потерпіла посилається на те, що суд першої інстанції призначаючи обвинуваченому покарання не надав належної оцінки ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та тяжкості наслідків, які настали, а саме спричинення значних механічних пошкоджень траспортному засобу, під керуванням якого перебував ОСОБА_11 , який є її чоловіком та спричинення їй тілесних ушкоджень середньої тяжкості, процесуальній поведінці сторони захисту під час судового розгляду, які постійно зривали судові засідання, а також особі обвинуваченого, який з часу вчинення ДТП по теперішній час не вибачився перед потерпілою та не надав їй матеріальної допомоги. При цьому, потерпіла зазначає, що внаслідок ДТП, яка трапилася з вини ОСОБА_13 , вона пережила сильний стрес та її життя розділилося на до та після, майже кожного дня вона відчуває шалений страх та почуття тривоги, її фізичний стан після перенесеної травми не дозволяє їй продовжити вести активну громадську життєву діяльність.

В апеляційній скарзі цивільний позивач ОСОБА_11 просить вирок суду першої інстанції змінити в частині відшкодування моральної шкоди та стягнути з обвинуваченого на користь цивільного позивача матеріальну шкоду в розмірі 100000 грн.

Обгрунтовуючи заявлені вимоги цивільний позивач посилається на те, що суд безпідставно залишив без розгляду його цивільний позов, оскільки діями обвинуваченого автомобілю Сузукі Вітара рн НОМЕР_3 було спричинено значний механічних пошкоджень, а йому тілесних ушкоджень та значної моральної шкоди, так само як і його дружині потерпілій ОСОБА_14 , внаслідок травми отриманої через ДТП.

Також цивільний позивач наголошує на тому, що внаслідок ДТП, яка трапилася внаслідок протиправних дій ОСОБА_13 , він пережив сильний фізичний біль та сильний стрес і страх за своє життя, що ускладнює процес його психологічної реабілітації після ДТП.

До початку судового розгляду від потерпілої та цивільного позивача надійшли заперечення на апеляційну скаргу захисника та заперечення ОСОБА_15 , яка у цьому кримінальному провадженні не має процесуального статусу.

Позиції учасників судового провадження.

В судовому засіданні обвинувачений та його захисник підтримали подані ними апеляційні скарги та з підстав, викладених в них, просили вирок суду змінити в частині вирішення цивільного позову потерпілої та призначення додаткового покарання. Проти задоволення апеляційних скарг потерпілої та цивільного позивача заперечували.

Прокурор заперечував проти задоволення поданих апеляційних скарг та просив залишити їх без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без змін. Підтримав думку потерпілої сторони з приводу поданих заперечень та просив заперечення ОСОБА_15 повернути, як такі що подані не належною процесуальною особою.

Потерпіла, цивільний позивач та їх представник підтримали свої апеляційній вимоги, просили вирок суду змінити в частині вирішення цивільних позовів та призначення обвинуваченому покарання. При цьому, просили здійснювати апеляційний перегляд виключно на підставі апеляційних скарг, поданих ними в порядку передбаченому кримінально процесуальним законом, не приймати до уваги подані ними та ОСОБА_16 заперечення, повернувши їх особі яка їх подала.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов такого висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за обставин, встановлених судом та викладених у вироку, в апеляційній скарзі не оскаржуються, а тому апеляційним судом не переглядаються.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та кваліфікацію його дій, а також закону України про кримінальну відповідальність при призначені обвинуваченому покарання, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Норми закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою.

Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Як видно з оскаржуваного вироку, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_17 покарання врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, особу обвинуваченого, який на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, за місцем проживання і проходження служби характеризується позитивно, військовослужбовець військової служби, має на утриманні неповнолітню дитину, ставлення обвинуваченого до вчиненого, його поведінку під час та після вчинення неправомірних дій, а також відсутність обставин, які обтяжуючих покарання та наявність тих, що його пом`якшують, а саме каяття про вчинене, активне сприяння розкриттю злочину.

Враховуючи вказані обставини, суд дійшов висновку, що сукупність наведених даних про особу винного разом із конкретними обставинами справи за відсутності обставин, що обтяжубть покарання та наявності тих, що його пом`якшують, дають підстави для призначення найменшого за видом покарання, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, у виді штрафу в середньому розмірі, визначеному санкцією цієї статті з призначенням обов`язкового додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, яке, на думку колегії суддів, повною мірою відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Що стосується посилань обвинуваченого з приводу того, що суд, призначаючи йому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, не надав належної оцінки тому, що за своїми службовими обов`язками постійно має взаємодіяти з підприємствами, установами та організаціями, які знаходяться в межах Новобузької, Софіївської та Вільнозапорізької територіальних громад Баштанського району Миколаївської області, що потребує пересування транспортним засобом, а позбавлення його такого права призведе фактично до неможливості виконання ним конституційного обов`язку щодо захисту держави, колегія суддів зазначає таке.

Санкцією ч. 1 ст. 286 КК України передбачено покарання у виді штрафу від 3000 до 5000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправних робіт на строк до 2 років, або арешту на строк до 6 місяців, або обмеження волі на строк до 3 років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до 3 років. Тобто, питання про необхідність призначення додаткового покарання вирішено у самій санкції статті, а тому суд зобов`язаний його призначити.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429, 437-439, 442, 442-1 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Разом з цим, згідно з ч. 2 ст. 69 КК України на підставах, передбачених у частині першій цієї статті, суд може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове, за винятком випадків призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відтак, враховуючи, що сакцією ч. 1 ст. 286 КПК України визначено як одне із основних покарання, покарання у виді штрафу в розмірі від 3000 до 5000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, й додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, є обов`язковим, застосування у цьому конкретному випадку положень ст. 69 КК України, та призначення обвинуваченому основного покарання без додаткового покарання є неможливим.

Також колегія суддів зазначає, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є джерелом доходу. Існування цієї обставини потребує лише більш виваженого підходу під час обрання заходу примусу, з урахуванням загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації. При цьому Правилами дорожнього руху України регламентований єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватися усі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки.

В той же час, обвинувачений зазначаючи про те, що за службовими обов`язками він потребує постійного пересування транспортним засобом, не надав жодних доказів на підтвердження вказаних обставин та того, що посада начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 безпосередньо пов`язана з необхідністю особисто керувати транспортними засобами.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції про призначення обвинуваченому додаткового покарання є законними та обгрунтованими, а вимоги апеляційної скарги ОСОБА_7 не грунтуються на положеннях закону України про кримінальну відповідальність.

Також доводи скарги обвинуваченого про незаконність вказівки суду у вироку на те, що він в силу ст. 89 КК України є не судимим, не заслуговують на увагу, з огляду на те, що обставини викладені у рішені ЄСПЛ від 12.09.2024 у справі С.В.М. проти України (заява №40106/15) є нерелевантними даним обставинам, так як вказане рішення стосувалося посилання на статтю 89 КК України у довідці про несудимість, яка була необхідна особі для працевлаштування.

Що стосується апеляційних вимог потерпілої в частині призначення обвинуваченому більш тяжкого покарання, колегія суддів зазначає таке.

Як встановлено вище, суд першої інстанції призначив обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді штрафу у розмірі 4000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 68 000,00 грн з позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

Не погоджуючись з вироком суду в цій частині, потерпіла подала апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду змінити та призначити обвинуваченому покарання у виді обмеження волі строком на 3 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки, яке за своїм видом та розміром є більш тяжким покаранням.

Відповідно до ч. 1 ст. 408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі: пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого; зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення і застосування статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність про менш тяжке кримінальне правопорушення; зменшення сум, які підлягають стягненню, або збільшення цих сум, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення; в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.

Водночас, відповідно до вимог ч. 1 ст. 421 КПК України, обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, збільшити суми, які підлягають стягненню, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.

Враховуючи викладене, а також те, що потерпіла в свої апеляційній скарзі ставить питання про погіршення правового становища обвинуваченого, при цьому не просить оскаржуваний вирок скасувати, а суд апеляційної інстанції у цьому випадку не може вийти за межі апеляційних скарг, така вимога не може бути предметом апеляційного розгляду, тому колегія суддів не розглядає доводи її апеляційної скарги в цій частині.

Що стосується доводів апеляційних скарг захисника, потерпілої ОСОБА_9 та цивільного позивача ОСОБА_11 в частині вирішення цивільного позову, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Цивільний позов розглядається у кримінальному провадженні за правилами, визначеними КПК України, і при цьому застосовуються норми ЦК України.

Статтею 129 КПК України передбачено, що, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому. При цьому ч. 3 вказаної статті визначено випадки, у яких суд залишає цивільний позов без розгляду.

Згідно зі ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

При цьому суд зобов`язаний усебічно, повно й об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати характер і розмір витрат, зумовлених кримінальним правопорушенням, установити зв`язок між злочинним діянням і шкодою, що настала, і дати у вироку належну оцінку таким обставинам. Цих вимог під час вирішення цивільного позову суди дотримались.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, окрім іншого, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров?я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Судом встановлено, що внаслідок вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, потерпіла ОСОБА_9 зазнала моральні страждання, у зв`язку зі зміною звичайного укладу життя: погіршилося здоров`я, сон, постійно переживає момент ДТП, у зв`язку з протиправними діями обвинуваченого, які спричинили потерпілій тілесні ушкодження у вигляді сполученої тупої травми тіла, забою грудної клітки, гематоми м`яких тканин передньої черевної стінки, гематоми м`яких тканин лівої гомілки, закритого перелому 5-ї п`ясної кістки лівої ступні, які за своїм характером відносяться до середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, як викликавши тривалий розлад здоров`я терміном більше 21 дня (п.п. 2.2.2. Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» Наказу №6, МОЗ України від 17.01.1995 року.)

Врахувавши характер вчиненого кримінального правопорушення, ступінь вини ОСОБА_7 , а також глибину, характер, обсяг та тривалість душевних страждань потерпілої, матеріальний стан обвинуваченого, інші обставини, які мають істотне значення, суд першої інстанції обґрунтовано визначив розмір відшкодування моральної шкоди в розмірі 200000 грн.

При цьому суд виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, а також необхідності забезпечити баланс між правами обвинуваченого та інтересами потерпілої.

Крім того, колегія суддів наголошує на тому, що у кожному окремому випадку розмір відшкодування моральної шкоди визначається індивідуально судом з урахуванням вимог законодавства та особливостей конкретного кримінального провадження, що є проявом дискреційних повноважень суду.

Що стосується посилань захисника на те, що суд не надав належної уваги тому, що обвинуваченим було добровільно відшкодовано потерпілій збитки, завдані кримінальним правопорушенням на загальну суму 29397,26 грн., то вони не заслуговують на увагу, оскільки вказані обставини були враховані судом при ухвалені судового рішення. Водночас, як вже було зазначено вище внаслідок протиправних дій обвинуваченого потерпілій було завдано тілесних ушкоджень, у зв`язку з чим остання потребувала лікування, й сторона захисту в апеляційній скарзі не зазначає про те, що вказані кошти були сплачені обвинуваченим саме в рахунок відшкодування моральної шкоди.

За таких обставин, з урахуванням фізичних та моральних страждань потерпілого, встановлених судом обставин, характеру вчиненого злочину та його наслідків, підстав вважати визначений розмір відшкодування моральної шкоди необґрунтовано завищеним немає.

Що стосується тверджень захисника про те, що сума відшкодування матеріальної шкоди прямо залежить від розміру матеріальних збитків, то вони є надуманими та не можуть бути сприйняті судом.

В той же час, колегія суддів не може погодитися з висновками в частині залишення без розгляду цивільного позову ОСОБА_11 , з огляду на таке.

Мотивуючи свої рішення в цій частині суд виходив з того, що в межах цього кримінального провадження ОСОБА_11 є свідком, про зміну його процесуального статусу клопотань не надходило, а відтак його цивільний позов має бути залишений без розгляду.

Разом з цим, відповідно до ст. 61 КПК України цивільним позивачем у кримінальному провадженні є фізична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, юридична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової шкоди, а також адміністратор за випуском облігацій, який відповідно до положень Закону України "Про ринки капіталу та організовані товарні ринки" діє в інтересах власників облігацій, яким кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової шкоди, та яка (який) в порядку, встановленому цим Кодексом, пред`явила (пред`явив) цивільний позов.

Частиною 2 статті 61 КПК України визначено, що права та обов`язки цивільного позивача виникають з моменту подання позовної заяви органу досудового розслідування або суду.

Відтак, всупереч твердженням суду, кримінально процесуальний закон не вимагає від осіб, яким кримінальним правопорушенням завдано майнової та/або моральної шкоди, звернення до органу досудового розслідування або суду із клопотанням про залучення їх до кримінального провадження в якості цивільного позивача, а ч. 2 ст. 61 КПК України прямо вказує на те, що такі особи набувають процесуального статусу цивільний позивач з моменту подання ними позовної зали.

Крім того, зі змісту ст. 129 та ст. 326 КПК України, вбачається, що суд залишає цивільний позов без розгляду у разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення; якщо в судове засідання не прибув цивільний позивач, його представник чи законний представник.

Таким чином, КПК України передбачив, що залишення цивільного позову без розгляду можливе лише у випадках виправдання обвинуваченого (ч. 3 ст. 129 КПК України) або неприбуття в судове засідання цивільного позивача (ч. 1 ст. 326 КПК України), а правила, встановлені в ст. 257 ЦПК України, підлягають обмеженому застосуванню під час розгляду цивільного позову у кримінальному провадженні.

Вказана позиція узгоджується із Постановою Верховного Суду від 28.03.2019 р. у справі № 588/678/17, у якій суд прийшов до висновку, що залишення цивільного позову у кримінальному провадженні без розгляду за відсутності підстав, передбачених ст. 129 КПК України, є істотним порушенням кримінального процесуального закону, яке тягне за собою скасування судового рішення.

При цьому, системне тлумачення норм вищезазначеного процесуального закону вказує на те, що суд, визнаючи особу винуватою у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, та вирішуючи поданий стороною кримінального провадження цивільний позов, має виходити виключно з доведеності підстав, за яких такий позов було подано та його розміру, чого у даному випадку зроблено не було.

Таким чином, суд першої інстанції залишив без розгляду цивільний позов з підстав не передбачених КПК України та без наведення належних і достатніх мотивів та підстав прийняття рішення у цій частині, що призвело до істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.

Крім того, колегією суддів під час апеляційного перегляду кримінального провадженні не було встановлено законних підстав для залишення його без розгляду.

З врахуванням вищезазначеного, колегія суддів дійшла висновку, що у даному випадку суд першої інстанції ухилився від розгляду цивільного позову ОСОБА_11 , чим допустив порушення прав останнього на законну компенсацію завданої йому кримінальним правопорушенням шкоди.

Допущені судом першої інстанції порушення кримінального процесуального закону, на думку апеляційного суду, є істотними в розумінні ч. 1 ст. 412 КПК України, що, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України, є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення в частині вирішення цивільного позову.

Разом з тим вказані порушення, як просять про це просить ОСОБА_11 , апеляційний суд самостійно усунути не має можливості, а тому, наявні підстави, передбачені ст.ст. 412, 415 КПК України для скасування вироку суду першої інстанції у частині вирішення цивільного позову з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства, за результатами якого суду слід ухвалити законне, обґрунтоване й вмотивоване рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги захисника, обвинуваченого та потерпілої є необгрунтованими та задоволенню не підлягають, а апеляційна скарга цивільного позивача є такою, що підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції скасуванню, в частині залишення без розгляду цивільного позову, з призначенням нового розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 412, 415, 419 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника ОСОБА_8 та потерпілої ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу цивільного позивача ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2024 року, ухвалений стосовно ОСОБА_7 , в частині залишення без розгляду цивільного позову ОСОБА_11 скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4