ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали кримінального провадження №0000081 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 квітня 2025 року щодо ОСОБА_8 ,

В С Т А Н О В И В :

Вказаним вироком суду ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка с. Дольськ, Камінь Каширського району, Волинської області, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , громадянка України, раніше не судимої,

засуджена за ч.7 ст.111-1 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 13 (тринадцять) років з позбавленням права обіймати посади в органах судової влади, органах державної влади та місцевого самоврядування, органах державного управління та контролю, правоохоронних органах, підприємствах та організаціях державної чи комунальної власності на строк 15 (п`ятнадцять) років, з конфіскацією всього належного на праві приватної власності майна.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 постановлено рахувати з моменту приведення вироку до виконання, тобто з моменту її фактичного затримання.

Строк відбування покарання у виді позбавлення права обіймати посади в органах судової влади, органах державної влади та місцевого самоврядування, органах державного управління та контролю, правоохоронних органах, підприємствах та організаціях державної чи комунальної власності, ухвалено обчислювати з моменту відбуття основного покарання.

Обраний в порядку ч.6 ст.193 КПК України щодо ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою залишено без змін.

За вироком суду ОСОБА_8 зазначене кримінальне правопорушення вчинила за таких обставин.

Так, Верховною Радою України Радянської Соціалістичної Республіки схвалено 24.08.1991 «Акт проголошення незалежності України», яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави України.

Положеннями статей 1 та 2 Основного Закону України Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою, унітарною державою, суверенітет України поширюються на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканою.

Відповідно до ч.1 ст.17, ч.1 ст.65 Конституції України захист незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України є справою всього Українського народу та обов`язком громадян України, а на території України забороняється створення і функціонування будь-яких збройних формувань, не передбачених законом.

Статтями 132, 133 Конституції України визначено, що територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території, поєднання централізації і децентралізації у здійсненні державної влади, збалансованості і соціально-економічного розвитку регіонів, з урахуванням їх історичних, економічних, екологічних, географічних і демографічних особливостей, етнічних і культурних традицій.

До системи адміністративно територіального устрою України входить АР Крим, області, а також райони, міста, райони у містах, селища і села.

Згідно з вимогами ст.ст.72, 73 Конституції України питання про зміну території України вирішується виключно всеукраїнським референдумом, який призначається Верховною Радою України або Президентом України відповідно до їхніх повноважень, встановлених Конституцією, та проголошується за народною ініціативою на вимогу не менш як трьох мільйонів громадян України, які мають право голосу, за умови, що підписи щодо призначення референдуму зібрано не менш як у двох третинах областей і не менш як по сто тисяч підписів у кожній області.

Незалежність України визнали держави світу, серед яких і російська федерація.

Згідно з пунктами 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1991 російська федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтвердили Україні своє зобов`язання згідно з принципами Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України, зобов`язалися утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони, або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом ООН.

Відповідно до пунктів 3, 8 Меморандуму про підтримку миру та стабільності в Співдружності Незалежних Держав від 10.02.1995, що укладений між державами СНД, серед яких є Україна та російська федерація, держави підтвердили непорушність існуючих кордонів один одного та зобов`язалися виступати проти будь-яких дій, що підривають їхню непорушність, а також вирішувати усі суперечки, що виникають з питань кордонів і територій, тільки мирними засобами. Держави також зобов`язалися не підтримувати на території інших держав-учасниць сепаратистські рухи, а також сепаратистські режими, якщо такі виникнуть; не встановлювати з ними політичних, економічних та інших зв`язків; не допускати використання ними територій і комунікацій держав-учасниць Співдружності; не надавати їм економічної, фінансової, військової та іншої допомоги.

Відповідно до положень Статуту ООН і зобов`язань згідно із Заключним актом Наради з безпеки і співробітництва в Європі, Україна та російська федерація уклали 31.05.1997 Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією (ратифікований Законом України від 14.01.1998 № 13/98-ВР та Федеральним Законом російської федерації від 02.03.1999 № 42-ФЗ). Відповідно до статей 2 - 3 зазначеного Договору, російська федерація (далі - рф) зобов`язалася поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів та зобов`язалася будувати відносини одна з одною на основі принципів взаємної поваги, суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або погрози силою, у тому числі економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, додержання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.

Відповідно до опису і карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та рф про українсько-російський державний кордон від 28.01.2003 (ратифікований рф 22.04.2004), територія Автономної Республіки Крим, м. Севастополя, Донецької, Луганської, Запорізької, Херсонської та інших областей відноситься до території України.

Незважаючи на вищевикладене, у кінці лютого початку березня 2014 року перекинуті з Росії і кримських баз Чорноморського флоту РФ війська без розпізнавальних знаків, скориставшись моментом зміни влади в Україні внаслідок Євромайдану, окупували Кримський півострів. Також було створено збройне формування з російських «козаків», яке називало себе «самооборона Криму». 16 березня 2014 на території Криму і міста Севастополя пройшов референдум про статус півострова, за результатами якого Росія включила Крим до свого складу.

Крім того, насильницька анексія Криму, як і псевдореферендум, не визнаються українською державою і більшістю країн, не визнається Генеральною асамблеєю ООН, ПАРЄ, ПА ОБСЄ, а також суперечить рішенню Венеційської комісії, натомість російською владою трактується як «повернення Криму до Росії».

Згідно з Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» територія Кримського півострова внаслідок російської окупації вважається тимчасово окупованою територією.

Відповідно до «Договора о принятии в россию Республики Крым» від 18.03.2014 до складу російської федерації прийнято нового самопроголошеного суб`єкта - «Республика Крым» з утворенням в АР Крим двох нових суб`єктів російської федерації Республіки Крим і міста федерального значення Севастополя.

Надалі 24.02.2022 «президент» рф оголосив про рішення розпочати так звану військову операцію в Україні.

Після цього, збройними силами рф, які діяли за наказом керівництва рф і збройних сил рф, здійснено пуск крилатих та балістичних ракет по аеродромах, військовим штабам і складам Збройних сил України, а також підрозділами збройних сил та інших військових формувань рф 24.02.2022 здійснено вторгнення на територію суверенної держави Україна через державний кордон України, який проходить територіями Автономної республіки Крим, Запорізької, Донецької, Луганської, Харківської, Херсонської, Миколаївської, Сумської, Чернігівської та інших областей, і здійснили збройний напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, окупували частину вказаної території, організували проведення псевдо-референдумів та прийняття незаконних, з огляду на норми міжнародних актів, рішень щодо включення окупованих територій Донецької, Запорізької, Луганської, Херсонської областей до складу суб`єктів рф, чим вчинили дії з метою зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, що продовжується по теперішній час і призводить до загибелі значної кількості людей та інших тяжких наслідків.

У свою чергу, указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введено воєнний стан на всій території України, дія якого неодноразово продовжувалася та який триває по даний час.

Відповідно до ч.2 ст.9 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Кабінет Міністрів України, інші органи державної влади, військове командування, військові адміністрації, Верховна рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування здійснюють повноваження, надані їм Конституцією України, цим та іншими законами України.

Відповідно до ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2012 № 1207-VII, державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.

У ході розвитку подій, пов`язаних з військовою агресією рф та окупацією ряду населених пунктів АР Крим, починаючи з 2014 року та станом на 24.02.2022 ОСОБА_8 постійно проживала на території м. Ялта АР Крим та, відповідно, останній були достовірно відомі наведені вище факти розв`язання та ведення рф агресивної війни проти України, здійснення підривної діяльності, захоплення державних установ, організацій та військових частин, оскільки була безпосереднім очевидцем тих подій, які крім того широко висвітлювались більшістю засобів масової інформації та набули розголосу у місцевого населення.

У свою чергу, громадянка України ОСОБА_8 , відповідно до вимог ст.68 Конституції України, зобов`язана неухильно додержуватися Конституції України та законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів.

Відповідно до Переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309,

АР Крим, у тому числі місто Ялта, з 20.02.2014 належить до тимчасово окупованої російською федерацією території України.

Після остаточної військової окупації АР Крим, представниками збройних формувань російської федерації узурповано всі владні повноваження на тимчасово окупованій території громади шляхом захоплення адміністративних будівель органів державної влади та місцевого самоврядування, встановлення інституту військових комендатур, запровадження тотального контролю та жорсткого управління у всіх сферах життєдіяльності громади.

Продовжуючи встановлення тотального контролю та розповсюджуючи свою владу на окупованих (анексованих) територіях АР Крим, представники збройних формувань рф, діючи за підтримки місцевих колаборантів, окупаційної адміністрації та інших лояльних до держави-агресора верств місцевого населення із числа діючих та колишніх співробітників судових та правоохоронних органів України, всупереч порядку, встановленому Конституцією України, Законами України «Про судоустрій і статус суддів», «Про забезпечення права на справедливий суд», «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» та іншими нормативно-правовими актами, створили 22.10.2015 незаконний судовий орган, наділивши його всіма необхідними владними повноваженнями, так званий «судебний участок № 94 Ялтинського судебного района (городской округ Ялта) Республики Крым» (мова оригіналу), який розташований за адресою: АР Крим, м. Ялта, вул. Васільєва 19.

Положеннями п.6 ч.1 ст.1-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 № 1207-VII визначено, що окупаційна адміністрація рф - це сукупність державних органів і структур рф, функціонально відповідальних за управління тимчасово окупованими територіями та підконтрольних рф самопроголошених органів, які узурпували виконання владних повноважень на тимчасово окупованих територіях та які виконували чи виконують властиві органам державної влади чи органам місцевого самоврядування функції на тимчасово окупованій території України, в тому числі органи, організації, підприємства та установи, включаючи правоохоронні та судові органи, нотаріусів та суб`єктів адміністративних послуг.

Всупереч указаним правовим нормам, ОСОБА_8 , маючи достатній рівень освіти, спеціальних знань і життєвого досвіду для усвідомлення фактів збройного конфлікту, викликаного російською військовою агресією, а відтак усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, водночас підтримуючи ідеї проросійської спрямованості, у тому числі щодо подальшого розвитку України, виходячи з геополітичних інтересів рф, які передбачають перебування України у сфері її впливу, а також з корисливих мотивів та хибного почуття кар`єризму, у порушення вимог ст. 65 Конституції України, вирішила використати факт встановлення окупаційної влади на території АР Крим у своїх особистих інтересах та діючи всупереч інтересам держави України, її суверенітету та територіальної цілісності, підтримуючи агресію російської федерації проти України, погодилась на пропозицію представників держави-агресора російської федерації та 28.11.2023 добровільно зайняла посаду «мировой судьи» (мова оригіналу) у незаконному судовому органі так званому «судебний участок № 94 Ялтинського судебного района (городской округ Ялта) Республики Крым» (мова оригіналу), створеному на тимчасово окупованій території.

Після цього, з метою представлення окупаційній владі своєї особистої прихильності, формування в населення окупованої території АР Крим, де зареєстрована юридична адреса та фактичне місцезнаходження згаданого незаконного судового органу, думки невідворотності встановлення та утвердження російської окупації частини території України, як єдиної законної влади на цій території, просуваючи ідеї проросійської спрямованості, незворотного і стабільного існування на теренах АР Крим влади рф та ідей «російського світу», ОСОБА_8 , являючись «мировой судьей судебного участка № 94 Ялтинського судебного района (городской округ Ялта) Республики Крым» (мова оригіналу), забезпечувала становлення та зміцнення окупаційної влади рф шляхом безпосередньої участі у функціонуванні незаконно створених окупаційних органів судової влади рф на окупованій території України (АР Крим), виконання функцій представника окупаційної судової влади рф з метою недопущення контролю української влади на території АР Крим, реалізацію незаконної правової політики держави-агресора у різних сферах держави та виконувала інші функціональні обов`язки, що полягали у здійсненні судочинства шляхом ухвалення судових рішень у межах своєї компетенції.

Діючи у такий спосіб та добровільно зайнявши посаду у незаконному судовому органі, створеному на тимчасово окупованій території та виконуючи, в період 28 листопада 2023 року по даний час, функції «мирового судьи судебного участка № 94 Ялтинського судебного района (городской округ Ялта) Республики Крым» (мова оригіналу), на тимчасово окупованій території АР Крим, здійснюючи судочинство, ОСОБА_8 здійснила колабораційну діяльність.

У поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 вважає вирок суду необґрунтованим. Посилається на те, що місцевим судом не надано належної оцінки показанням свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .. Також зазначає про істотне порушення прав обвинуваченої, зокрема, остання була позбавлена можливості давати показання, подавати докази. Крім того, під час розгляду кримінального провадження не було встановлено, чи має обвинувачена чоловіка, малолітніх дітей, інших утриманців. Також зазначає, що під час досудового розгляду не доведено добровільності зайняття посади «мирового судьи» у незаконному судовому органі. Просить вирок суду скасувати, а кримінальне провадження закрити на підставі п.2 ч.7 ст.284 КК України, у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення.

Відповідно до ч.3 ст.323 КПК України, судовий розгляд у кримінальному провадженні щодо злочинів, зазначених у частині другій статті 297-1 КПК України, може здійснюватися за відсутності обвинуваченого (in absentia), крім неповнолітнього, який переховується від органів слідства та суду на тимчасово окупованій території України, на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, з метою ухилення від кримінальної відповідальності (спеціальне судове провадження) та/або оголошений в міжнародний розшук.

Повістки про виклик обвинуваченого у разі здійснення спеціального судового провадження надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування, а процесуальні документи, що підлягають врученню обвинуваченому, надсилаються захиснику. Інформація про такі документи та повістки про виклик обвинуваченого обов`язково публікуються у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження згідно з положеннями статті 297-5 КПК та на офіційному веб-сайті суду.

З моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті суду обвинувачений вважається належним чином ознайомленим з її змістом.

Обвинувачену ОСОБА_8 належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги з дотриманням вимог ч.8 ст.135, ст.323 КПК, зокрема шляхом публікацій повідомлень про виклик до суду в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження (газета «Урядовий кур`єр») та на веб-сайті Волинського апеляційного суду.

Заслухавши доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційної скарги, захисника, який підтримав подану ним апеляційну скаргу, просив скасувати вирок суду і закрити кримінальне провадження, прокурора, який заперечив щодо задоволення апеляційної скарги і просив вирок суду залишити без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Положеннями ст.2 КПК України передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Приписами ст.84 КПК України регламентовано, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до ст.94 КПК слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Перевіривши доводи апеляційної скарги захисника та матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить висновку, що вирок суду відповідає вимогам ст.374 КПК, оскільки в ньому міститься формулювання обвинувачення та належним чином викладені та обґрунтовані висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.7 ст.111-1 КК України.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції всебічно, повно й неупереджено дослідженні всі докази, надані сторонами провадження, яким судом надана оцінка з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для висновку про доведеність винуватості обвинуваченої, що свідчить про відповідність оскарженого вироку вимогам КПК України.

Судовий розгляд у межах цього кримінального провадження здійснювався за відсутності обвинуваченої ОСОБА_8 (in absentia), яка показань суду не надавала, будь-яких клопотань від останньої на адресу суду також не надходило.

Так будучи допитана місцевим судом в режимі відеоконференції свідок ОСОБА_9 суду показала про те, що вона знайома з обвинуваченою ОСОБА_8 давно, раніше була в неї дружкою на весіллі. У 2014 році вона запропонувала обвинуваченій приїхати до неї в гості, однак та відмовилася, пояснивши це тим, що не приїде, так як оформляє документи на проживання в м. Ялті - АР Крим. На запитання учасників судового провадження відповіла, що їй відомі факти, того, що обвинувачена ОСОБА_8 проживала і працювала в ОСОБА_11 на тимчасово окупованій території АР Крим. Вважає, що обвинувачена ОСОБА_8 зайняла посаду добровільно.

Крім того, допитана під час розгляду справи місцевим судом свідок ОСОБА_10 суду показав про те, що він знайомий з обвинуваченою ОСОБА_8 , з 2003 року по 2007 рік вони разом навчалися в Національній академії внутрішніх справ. Після закінчення навчання обвинувачена виїхала в ОСОБА_12 , там почала проживати та працювати. На запитання учасників судового провадження відповіла, що йому відомі факти, того, що обвинувачена ОСОБА_8 проживала і працювала в м. Ялті добровільно.

Таким чином, вказані свідки підтвердили той факт, що обвинувачена зайняла посаду добровільно.

Оцінюючи показання, дані свідками в судовому засіданні суду першої інстанції, апеляційний суд вважає їх правдивими, оскільки вони є логічними, послідовними, не суперечать іншим встановленим судом фактичним обставинам справи.

Крім показань свідків, висновок про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, за встановлених під час судового розгляду фактичних обставин, суд першої інстанції обґрунтував дослідженими в судовому засіданні доказами, які знайшли ґрунтовну оцінку в судовому рішенні, а саме:

- протоколом огляду від 23 вересня 2023 року з фототаблицями, з якого встановлено, що предметом огляду являється аккаунт соціально-орієнтованої мережі «Вконтакте» « ОСОБА_13 » за мережевою адресою « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». За даними аккаунту місце проживання власника м. Ялта, номер телефону НОМЕР_1 , дата останнього допису 6 грудня 2020 року;

- протоколом огляду від 23 вересня 2023 року з фототаблицями, з якого встановлено, що предметом огляду являється запис пошукового інтернет-ресурсу «ru-world.net» « ОСОБА_14 » за мережевою адресою « ІНФОРМАЦІЯ_3 ». Згідно вказаного запису ОСОБА_15 проживає в м. Ялта, дівоче прізвище ОСОБА_16 , користується мобільним телефоном НОМЕР_1 та сторінкою соціального ресурсу «ВКонтакте» (id64258770). До запису долучено фото особи;

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 04 червня 2024 року, згідно якого свідок ОСОБА_10 впізнав за фотознімком № 2 - ОСОБА_8 ;

- протоколом огляду від 20 червня 2024 року з фототаблицями, з якого встановлено, що предметом огляду являється інтернет-сторінка Інтернет сайту «Мировые судьи Республики Крым», за мережевою адресою « ІНФОРМАЦІЯ_4 » виявлено інформацію щодо контактної інформації про «Судебный участок №94 Ялтинського судебного района». Також, при огляді вищевказаного інтернет ресурсу міститься інформація про «ФИО Мирового судьи» ОСОБА_17 ». Крім того, в ході огляду інформації вказаного веб-ресурсу за мережевою адресою « ІНФОРМАЦІЯ_5 » виявлено Постановление о назначении на должность мировых судей Республики Крым, зокрема про призначення ОСОБА_8 на посаду мирового судии судебного участка № 94 Ялтинского судебного района (городской округ Ялта) Республики Крым;

- висновком експерта №СЕ-19/103-24/10610-ФП від 22 серпня 2024 року, з якого вбачається, що в наданому на дослідження фото (скріншоті), який міститься на оптичному диску та у витязі державного демографічного реєстру ДМСУ зображена одна й та сама особа;

- протоколом огляду від 22 серпня 2024 року з фототаблицями, з якого встановлено, що предметом огляду являється інтернет-сторінка Інтернет ресурсу «Мировые судьи Республики Крым» та долученими за його результатами відомостями про 19 кримінальних справ, розгляд яких призначався на суддю ОСОБА_8 .

Вказані докази є логічними, послідовними, узгоджуються між собою, не викликають сумнівів у їх достовірності. Об`єктивні підстави не довіряти показанням вказаних вище свідків та відомостям, які містяться в письмових доказах, як у суду першої інстанції, так і в суду апеляційної інстанції відсутні.

На переконання апеляційного суду, сукупність наведених вище доказів, зокрема документи щодо перебування обвинуваченої на посаді «мировой судьи» (мова оригіналу) у незаконному судовому органі так званому «судебний участок № 94 Ялтинського судебного района (городской округ Ялта) Республики Крым» (мова оригіналу), створеному на тимчасово окупованій території, підтверджують то факт, що вона дійсно добровільно зайняла вказану посаду.

Дослідивши вказані докази та надавши їм оцінку на предмет належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.7 ст.111-1 КК України.

Твердження захисника щодо відсутності суб`єктивної сторони повністю спростовується дослідженими під час судового розгляду доказами, які визнані відповідно до ст.ст.85, 86 КПК України належними і допустимими.

Між тим, такі доводи захисту були предметом ретельної перевірки суду першої інстанції та обґрунтовано визнані безпідставними.

Разом з тим, характер дій ОСОБА_8 , та те, що вона як громадянка України, вчинила умисний особливо тяжкий злочин проти основ національної безпеки України в період встановленого в Україні воєнного стану, фактично підтримуючи ідеї військово-політичного керівництва російської федерації щодо політичної, ідеологічної, національної нетерпимості та ненависті до української нації та державності, а також антиукраїнські рухи та сукупність вище наведених обставин безумовно свідчить про свідомий вибір обвинуваченої і про абсолютну добровільність вчинених нею незаконних дій.

Окрім того, відсутні відомості про те, що ОСОБА_8 будь-яким чином повідомляла компетентним органам України чи свідкам про здійснення на неї тиску з боку представників окупаційної влади тощо.

Будь-яких даних, які би свідчили про те, що обвинувачена ОСОБА_8 була вимушена зайняти дану посаду чи діяла під психічним, фізичним примусом або внаслідок крайньої необхідності, у даній справі не встановлено і стороною захисту не надано.

Тому доводи апеляційної скарги про невмотивованість рішення суду першої інстанції в цій частині, необґрунтовані.

Також є такими, що не заслуговують на увагу, доводи захисника з приводу того, що стороною обвинувачення порушено принцип змагальності сторін та свободи, оскільки обвинувачена ОСОБА_8 була позбавлена можливості на власний захист, можливості надавати показання, подавати докази, враховуючи, що жодного доказу на підтвердження ознайомлення ОСОБА_8 із публікаціями про її виклики та наявність щодо неї кримінального провадження не надано.

Перевіряючи такі твердження сторони захисту апеляційний суд виходить з того, що кримінальне провадження стосовно ОСОБА_8 було здійснено в порядку спеціального досудового розслідування та спеціального судового провадження, тобто яке не передбачає участі обвинуваченого.

При цьому законодавець з метою дотримання права на захист осіб, стосовно яких здійснюється спеціальне досудове розслідування та спеціальне судове провадження, у ст.52 КПК України закріпив вимогу про обов`язкову участь захисника у такій категорії справ.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що кримінальне провадження стосовно ОСОБА_8 було здійснено за участю захисника ОСОБА_7 . При цьому суд першої інстанції створив захиснику необхідні умови для реалізації його процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

В апеляційній скарзі захисник не зазначає про те, що під час даного провадження були порушені передбачені КПК України процесуальні вимоги щодо досудового розслідування і судового розгляду даного кримінального провадження, тим самим захисник погоджується з тим, що всі формальні передбачені КПК України процесуальні вимоги щодо спеціального досудового розслідування та спеціального судового провадження відповідно органом досудового розслідування і судом були дотримані.

Також суд апеляційної інстанції зазначає, що положення закону щодо здійснення спеціального досудового розслідування та спеціального судового провадження не визнані неконституційними і є такими, що узгоджуються зі стандартами, визначеними в Резолюції (75) 11 Комітету Міністрів Ради Європи щодо критеріїв, які регламентують провадження, що здійснюється за відсутності обвинуваченого.

Ухвалюючи вирок, суд першої інстанції дотримався вимог ст.ст.50, 65 КК України, та призначив ОСОБА_8 покарання, що відповідає особі обвинуваченої та ступеню тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень як обвинуваченою, так і іншими особами.

Так, призначаючи вид та розмір покарання місцевим судом враховано, що обвинувачена вона раніше не судима, на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває.

Обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання ОСОБА_8 судом не встановлено.

Апеляційний суд погоджується з призначеним ОСОБА_8 покаранням за вчинений злочин, яке за своїм видом і розміром відповідає тяжкості вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд констатує, що вирок суду першої інстанції належним чином вмотивований і відповідає вимогам ст.ст.370, 374 КПК України, а тому підстави для його скасування відсутні. Переконливих аргументів на спростування висновків суду першої інстанції захисник в апеляційній скарзі не навів у зв`язку з чим, підстави для скасування оскаржуваного вироку з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 квітня 2025 року щодо ОСОБА_8 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: