ЗОЛОТОНІСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 695/2939/25

Номер рядка у звіті 18

14 жовтня 2025 року м. Золотоноша Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

за участю прокурора ОСОБА_2

потерпілої ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в приміщенні Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000660 від 17.06.2025 року стосовно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Вільхи, Золотоніського району, Черкаської області, українця, громадянина України, освіта професійно технічна, інваліда 3 групи, учасника бойових дій, не працюючого, одруженого, на утриманні має малолітню дитину, а саме дочку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого та фактично мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.122 ч.1 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Згідно зі ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ст. 28 Конституції України, ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 3 Закону, дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству поширюється на подружжя.

Незважаючи на це, ОСОБА_4 , діючи в порушення вимог Конституції України та Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», умисно та безпричинно, перебуваючи за місцем проживання, за адресою: АДРЕСА_2 , відносно своєї дружини ОСОБА_3 , вчинив фізичне насильство, яке виражалось у завданні тілесних ушкоджень.

Так, ОСОБА_4 , 10.06.2025, близько о 19 годині 00 хвилин, перебуваючи в одній із кімнат домоволодіння за вище вказаною адресою, де в цей час знаходилася його дружина ОСОБА_3 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, маючи умисел спрямований на протиправне заподіяння тілесних ушкоджень останній, наніс один удар кулаком правої руки в праву бокову поверхню ребер потерпілої ОСОБА_3 , чим спричинив останній тілесні ушкодження у вигляді перелому 7-го ребра справа, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 05-8-01/244/248 від 19.06.2025 відносяться до категорії середнього ступеню тяжкості, у зв`язку з тривалим розладом здоров`я.

Вказаними умисними діями, що виразилися в умисному середньої тяжкості тілесному ушкодженні, тобто умисному ушкодженні, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 Кримінального Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст. 122 ч.1 КК України.

02 липня 2025 року під час досудового розслідування між потерпілою ОСОБА_3 та підозрюваним ОСОБА_4 на підставі ст.ст. 468, 469, 471 КПК України було укладено угоду про примирення.

Згідно змісту угоди, яка скріплена підписами сторін, обвинувачений повністю визнав себе винуватим в інкримінованому йому органом досудового розслідування кримінальному правопорушенні та остаточно примирився з потерпілою, сторони досягли відповідних домовленостей: обвинувачений ОСОБА_4 зобов`язується беззастережно визнати обвинувачення в обсязі пред`явленої підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.122 ч.1 КК України, погоджуючись на призначення покарання за ч. 1 ст. 122 КК України у вигляді 1 (одного) року позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням.

Сторони усвідомлюють, що з урахуванням п.20 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №13 від 11.12.2015 «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод» тривалість іспитового строку та обов"язки, які покладаються на особу, яку звільнено від відбування покарання з випробуванням згідно з ч.3 ст.75 КК України визначається виключно судом, за яким суд зобов"язаний покласти на ОСОБА_4 обов"язки як на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням.

Крім того, в інтересах потерпілого від злочину, пов"язаного з домашнім насильством, одночасно з призначенням покарання, не пов"язаного з позбавленням волі сторони погоджуються на застосування до підозрюваного ОСОБА_4 обмежувального заходу, передбаченого п.5 ч.1 ст.91-1 КК України, а саме: направлення для проходження програми для кривдників.

В угоді зазначені наслідки укладення та затвердження угоди про примирення, передбачені ст. 473 КПК України та наслідки невиконання угоди, встановленні п. 1 ч. 4 ст. 474 КПК України.

В підготовчому судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 винуватим себе у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України визнав повністю, вказавши, що час, місце та спосіб скоєння ним кримінального правопорушення, описаного в обвинувальному акті, викладені вірно, вказані обставини відповідають подіям, що відбувалися в дійсності, і він їх в повному обсязі підтверджує. У скоєному щиро розкаявся. Заключивши відповідну угоду про примирення, він цілком розуміє надані йому законом права, а також роз`яснені йому судом наслідки укладення та затвердження вказаної угоди, визначені ст. 473 КПК України, - щодо обмеження права оскарження вироку згідно з положеннями ст. 394 і ст. 424 КПК України, і щодо відмови від здійснення прав, передбачених ст. 474 ч. 4 п. 1 КПК України, а саме, права на судовий розгляд, під час якого прокурор зобов`язаний довести кожну обставину інкримінованого кримінального правопорушення, права на виклик і на допит у судовому засіданні свідків, права заявлення клопотань, права надання суду своїх доказів, а також, характер пред`явленого обвинувачення, відповідно до якого він визнає себе винним, вид покарання, і інші заходи, які можливо будуть застосовані до нього у разі затвердження зазначеної угоди судом, в тому числі, і наслідки невиконання вказаної угоди, визначені у ст. 476 КПК України. При цьому зазначив, що здатен реально виконати взяті на себе відповідно до угоди зобов`язання та просив суд затвердити угоду про примирення та призначити узгоджене покарання. Крім того, обвинувачений вказав, що вищезазначена угода про примирення укладена ним з потерпілою добровільно, без застосування будь-якого насильства, примусу та погроз. Розуміє, що умисне невиконання угоди є підставою для притягнення його до кримінальної відповідальності за ст. 389-1 КК України.

У підготовчому судовому засіданні потерпіла ОСОБА_3 пояснила, що вона цілком розуміє наслідки укладення та затвердження угоди про примирення між нею та обвинуваченим ОСОБА_4 визначені у ст. 473 КПК України, щодо обмеження права оскарження вироку згідно з положеннями статей 394 і 424 КПК України та позбавлення права вимагати в подальшому притягнення особи до кримінальної відповідальності за відповідне кримінальне правопорушення і змінювати розмір вимог про відшкодування шкоди, підтримавши надану угоду наполягала на її затвердженні судом. Крім того, потерпіла зазначила, що вищезазначена угода укладена нею з підозрюваним добровільно, без застосування будь-якого насильства, примусу та погроз. Матеріальних претензій до обвинуваченого не має.

У підготовчому судовому засіданні прокурор не заперечувала проти затвердження угоди про примирення вказуючи, що при укладенні даної угоди дотримані вимоги і правила КПК України, КК України, просила суд затвердити угоду про примирення та призначити обвинуваченому узгоджене сторонами покарання.

Заслухавши пояснення обвинуваченого та потерпілої, думку прокурора, дослідивши матеріали кримінального провадження, перевіривши умови укладання угоди про примирення, відповідність угоди за змістом вимогам процесуального законодавства, роз`яснивши та з`ясувавши у обвинувачуваного про повне розуміння ним процесуальних прав, добровільності та відсутності будь-яких обставин, які примусили його погодитися на підписання угоди про примирення, характеру висунутого обвинувачення, виду і розміру покарання та наслідки постановлення вироку на підставі угоди про примирення, з`ясувавши у потерпілої розуміння наслідків затвердження угоди, суд дійшов висновку про те, що у даному кримінальному провадженні можливо затвердити надану угоду про примирення з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про затвердження угоди або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому ст.ст. 468-475 цього Кодексу.

Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена угода про примирення.

На підставі ч.3 ст. 469 КПК України угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів та у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

На підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами та оцінених судом відповідно до ст. 94 КПК України, суд дійшов висновку, що мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 , а його дії органом досудового розслідування обґрунтовано кваліфіковані за ч. 1 ст. 122 КК України, як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 Кримінального Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

На виконання вимог ст. 474 КПК України судом з`ясовано обставини, які дають змогу впевнитися в тому, що обвинувачений усвідомлює свої права, визначені п.1 ч. 4 ст. 474 КПК України, наслідки укладення та затвердження угоди, характер обвинувачення, вид покарання, яке буде до нього застосоване, а також переконатися, що укладення угоди є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді. Обвинуваченому роз`яснено наслідки невиконання угоди, передбачені ст. 476 КПК України.

Також судом з`ясовано, що потерпіла цілком розуміє наслідки затвердження даної угоди, передбачені ч.1 ст. 473 КПК України.

Судом встановлено, що ініціювання, порядок укладення та зміст угоди про примирення від 02 липня 2025 року між потерпілою та обвинуваченим в зазначеному кримінальному провадженні відповідає вимогам ст. 469, ст. 471 КПК України. Під час досудового розслідування обвинуваченим та потерпілою скарги не подавались.

Умови даної угоди - не суперечать вимогам кримінального та кримінального процесуального законодавства України, узгоджена міра покарання, визначена в межах, передбачених санкцією ч. 1 ст. 122 КК України, що відповідає загальним засадам призначення покарання, передбаченого ст. 65 КК України, ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого з врахуванням обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину та обставини, що його обтяжує, відповідно до ст. 67 КК України, а саме вчинення кримінального правопорушення щодо подружжя.

Очевидної неможливості виконання обвинуваченим взятих на себе зобов`язань - не вбачається.

Суд переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

Підстав для відмови в затвердженні угоди про примирення, передбачених ст. 474 ч. 7 КПК України, судом не встановлено.

Згідно ч.1 ст.91-1 КК України в інтересах потерпілого від злочину, пов"язаного з домашнім насильством, одночасно з призначенням покарання, не пов"язаного з позбавленням волі, або звільненням з підстав, передбачених цим Кодексом, від кримінальної відповідальності чи покарання, суд може застосувати до особи, яка вчинила домашнє насильство, один або декілька обмежувальних заходів, відповідно до якого (яких) на засудженого можуть бути покладені такі обов"язки:

1) заборона перебувати в місці спільного проживання з особою, яка постраждала від домашнього насильства;

2) обмеження спілкування з дитиною у разі, якщо домашнє насильство вчинено стосовно дитини або у її присутності;

3) заборона наближатися на визначену відстань до місця, де особа, яка постраждала від домашнього насильства, може постійно чи тимчасово проживати, тимчасово чи систематично перебувати у зв`язку з роботою, навчанням, лікуванням чи з інших;

4) заборона листування, телефонних переговорів з особою, яка постраждала від домашнього насильства, інших контактів через засоби зв"язку чи електронних комунікацій особисто або через третіх осіб;

5) направлення для проходження програми для кривдників або пробаційної програми.

Враховуючи те, що ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, яке пов"язане з домашнім насильством, оскільки вчинене обвинуваченим відносно своєї дружини, а тому суд приходить до висновку, що в інтересах потерпілої від кримінального правопорушення, пов"язаного з домашнім насильством, необхідно застосувати до обвинуваченого ОСОБА_4 обмежувальний захід, поклавши на нього обов"язок, передбачений п.5 ч.1 ст.91-1 КК України на строк 3 місяці.

Враховуючи те, що під час досудового розслідування запобіжний захід у відношенні ОСОБА_4 не обирався, клопотань про обрання запобіжного заходу від учасників судового провадження на розгляд суду не надходило, а тому підстав для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу до набрання вироком законної сили суд не вбачає.

Цивільний позов не заявлений, процесуальні витрати відсутні.

Долю речових доказів вирішити на підставі ст.100 КПК України.

Керуючись п. 1 ч.3 ст. 314, ч.2 ст. 373, статтями 374, 474,475 КПК України, суд-

УХВАЛИВ:

Затвердити угоду про примирення, укладену 02 липня 2025 року між потерпілою ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000660 від 17.06.2025 року, відносно ОСОБА_4 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.122 ч.1 КК України.

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.122 ч.1 КК України, і призначити йому узгоджене сторонами покарання у вигляді 1 (одного) року позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк на 1 (один) рік.

Відповідно до п.п. 1,2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу пробації; повідомляти уповноважений орган пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Запобіжний захід ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили не обирати.

На підставі п.5 ч.1 ст.91-1 КК України застосувати до ОСОБА_4 обмежувальний захід строком на 3 (три) місяці та покласти на нього такий обов"язок:

- направлення для проходження програми для кривдників.

Речові докази: огляд травматолога первинний, рентгенографію, огляд невролога (повторний, короткий) та висновок спеціаліста в галузі судово-медичної експертизи від 08.04.2025 року залишити у матеріалах кримінального провадження.

Умисне невиконання обмежувальних заходів, передбачених статтею 91-1 цього Кодексу, або умисне невиконання обмежувальних приписів, або умисне ухилення від проходження програми для кривдників особою, щодо якої такі заходи застосовані судом, є підставою для притягнення засудженого до кримінальної відповідальності за ст.390-1 КК України.

Відповідно до ст. 532 КПК України вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Цей вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку виключно з підстав, визначених у ч. 3 ст. 394 КПК України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Черкаського апеляційного суду через Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області.

Копію вироку негайно після проголошення вручити прокурору, обвинуваченому в порядку, передбаченому ст. 376 КПК України.

Суддя ОСОБА_1