справа № 362/4982/23
провадження № 1-кп/362/251/25
ВИРОК

Іменем України

21.10.2025

Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю секретарів судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Василькові кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18 лютого 2017 року за № 0000263, щодо

ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Києві, громадянин України, має неповну середню освіту, офіційно не працевлаштований, зареєстрований і проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий у силу статті 89 КК України,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 186 КК України.

У судовому розгляді взяли участь:

прокурори ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ;

потерпілий ОСОБА_8 ;

обвинувачений ОСОБА_4 ;

захисник ОСОБА_9

Суд установив:

І. Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним

18 лютого 2017 року близько 12:00 у ОСОБА_4 , який перебував по вул. Грушевського в м. Василькові Київської області поряд із будинком № 6, у той час, коли він побачив автомобіль марки «Mitsubishi Lancer 9», д.н.з. НОМЕР_1 , виник прямий умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна з салону вказаного автомобіля.

ОСОБА_4 , реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, маючи корисливий мотив та корисливу мету, направлену на збагачення, відчинив дверцята автомобіля марки «Mitsubishi Lancer 9», д.н.з. НОМЕР_2 , проник до автомобіля і таємно заволодів з салону автомобіля сумкою, в якій знаходився ноутбук марки «НР» моделі «Pro Book 4540s» вартістю 5 779,00 грн.

Після цього ОСОБА_4 , бажаючи довести свій злочинний намір до кінця, тримаючи вказану сумку з ноутбуком в руках, почав переходити через проїзну частину на інший бік вулиці Грушевського в м. Василькові, виконавши таким чином усі дії, які вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця.

Однак, кримінальне правопорушення не було доведено до кінця з причин, які не залежали від його волі, оскільки на іншій стороні вулиці він був зупинений та затриманий потерпілим і випадковими перехожими.

Своїми протиправними діями ОСОБА_4 намагався спричинити потерпілому ОСОБА_8 шкоду на вказану суму.

ІІ. Докази на підтвердження встановлених судом обставин і їх оцінка

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення визнав частково та надав показання, відповідно до яких дійсно, у лютому 2017 року він стояв на зупинці громадського транспорту та очікував на маршрутне таксі. У цей час поруч проїжджав автомобіль Mitsubishi та оббризкав його, проїхавши по калюжі. Після цього вказаний автомобіль зупинився за декілька метрів від зупинки громадського транспорту, на якій стояв ОСОБА_4 . Останній, будучи ображеним поведінкою водія вказаного автомобіля, бажаючи помститися, вирішив здійснити крадіжку з автомобіля. При цьому ОСОБА_4 , спостерігаючи за автомобілем, за характерним спрацюванням системи блокування дверей автомобіля та світлових сигналів, дійшов висновку, що двері автомобіля не зачинились. ОСОБА_4 , вважаючи, що за його діями ніхто не спостерігає, підійшов до вказаного автомобіля та, вільно відкривши двері, взяв з сидіння автомобіля сумку, в якій, як потім з`ясувалося, перебував ноутбук. Після цього ОСОБА_4 почав переходити на інший бік вулиці, де був затриманий потерпілим та іншими громадянами. Згодом за викликом прибули працівники поліції. Одразу після цього він передав працівникам поліції сумку з ноутбуком.

При цьому ОСОБА_4 наголосив, що ніяких пристроїв для відмикання автомобілів у нього не було і при затриманні поліцією також нічого не виявлено.

Також ОСОБА_4 наголосив, що не чув, щоб його хтось окликав, у тому числі потерпілий, його схопили ззаду під час залишення місця кримінального правопорушення.

Допитаний у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_8 надав показання, відповідно до яких у лютому 2017 року в місті Василькові, біля редакції газети та типографії «Життя та слово», під`їхав до редакції вказаної газети на автомобілі Mitsubishi Lancer, закрив машину на електронний замок і піднявся до редакції. Піднявшись, вийшов на ганок і побачив, що у його автомобіля відкритті двері, поруч з автомобілем стоїть людина в чорній куртці. Потім він бачив, як той чоловік в чорній куртці взяв ноутбук і почав переходити вулицю на іншу сторону. Потерпілий крикнув йому, щоб той зупинився, та вибіг за ним. Машини зупинилися, люди помогли затримати чоловіка, та вони разом чекали приїзду поліції. Після оформлення працівниками поліції відповідних матеріалів ноутбук був повернутий потерпілому.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 надав показання, відповідно до яких доволі давно, ще до повномасштабного вторгнення, точної не пам`ятає, він їхав у центрі міста Василькова по вул. Грушевського в бік міста Києва на власному автомобілі та побачив чоловіка, який ішов з сумкою. Як потім з`ясувалося, у власника викрали сумки з машини. Він (свідок), встав перед обвинуваченим на машині, вибіг з автомобіля, обвинувачений зупинився, підбігли люди, а потім підійшли чоловіки у формі і власник машини, з якої викрали сумку. Не знає, де була розташована машина, з якої викрали сумку. Люди підбігли, скрутили обвинуваченого, потім всі поїхали у відділ поліції.

З-поміж іншого, під час судового розгляду безпосередньо досліджені такі надані стороною обвинувачення докази:

- витяг з ЄРДР у КП № 0000263;

- протокол огляду місця події від 18 лютого 2017 року;

- протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками;

- протокол проведення слідчого експерименту від 08 серпня 2023 року.

Аналізуючи представлені докази, суд приходить до висновку, що винність обвинуваченого у вчиненому знайшла своє повне підтвердження в судовому засіданні його власними показаннями, показаннями потерпілого та свідка, а також дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами.

Суд оцінює зібрані у кримінальному провадженні докази належними, допустимими, достовірними і достатніми для правильного вирішення справи по суті, у зв`язку з чим, незважаючи на часткову неузгодженість показань, вважає можливим покласти їх в основу обвинувального вироку.

При цьому суд кваліфікує діяння ОСОБА_4 за частиною 2 статті 15, частиною 3 статті 185 КК України як закінчений замах на вчинення таємного викрадення чужого майна (крадіжку), вчинену з проникненням в інше сховище.

ІІІ. Мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою

Так, відповідно до обвинувального акту, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 186 КК України, тобто у відкритому викраденні чужого майна (грабежі), поєднаному з проникненням у сховище, за таких обставин.

В ході досудового розслідування встановлено, що 18.02.2017, близько 12 год 00 хв., більш точної дати та часу в ході досудового розслідування не встановлено, у ОСОБА_4 , який перебував по вул. Грушевського в м. Васильків Київської області, поряд із будинком № 6, побачивши автомобіль марки «Міцубіші Ланцер 9», д.н.з. НОМЕР_3 раптово виник прямий умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна з салону вказаного автомобіля.

В подальшому ОСОБА_4 реалізуючи свій злочинний умисел направлений на таємне викрадення чужого майна, маючи корисливий мотив та корисливу мету, направлену на збагачення, за допомогою невстановленого електронного пристрою відчинив дверцята автомобіля марки «Міцубіші Ланцер 9» д.н.з. НОМЕР_4 .

В цей час, його дії помітив потерпілий ОСОБА_8 , власник вище вказаного автомобіля. Далі ОСОБА_4 усвідомлюючи, що його дії є відкритими, продовжив свій злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна та відкрито заволоділи з салону автомобіля ноутбуком марки «НР» модель «Pro Book 4540s» вартістю 5 779 грн. 00 коп.

Після чого ОСОБА_4 з місця вчинення кримінального правопорушення зник, викраденим майном скористався на власний розсуд, тим самим спричинивши ОСОБА_8 матеріальної шкоди на суму 5 779 грн 00 коп.

Досліджуючи питання щодо фактичних обставин інкримінованого кримінального правопорушення та правильності кваліфікації діяння обвинуваченого за частиною 3 статті 186 КК України, суд виходить з такого.

У даному кримінальному провадженні сторона захисту заперечує, що викрадення майна було відкритим.

Так само стороною захисту заперечується факт завдання потерпілому матеріальної шкоди, оскільки безпосередньо під час залишення місця вчинення кримінального правопорушення обвинувачений був зупинений і затриманий, відповідне майно було у нього одразу вилучено.

Вирішуючи питання щодо конкуренції версій сторін обвинувачення та захисту стосовно подій інкримінованого кримінального правопорушення, суд зауважує на нижченаведеному.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Зазначені права і свободи мають своє відображення й у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до частини 1 статті 17 КПК України полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Конституційний Суд України у Рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «indubioproreo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (див. Рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості підозрюваного чи обвинуваченого після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.

Своєю чергою, сторона обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

При цьому поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону (див. постанову Верховного Суду від 09 квітня 2020 року у справі № 761/43930/17).

Відповідно до пунктів 3, 4 Постанови Пленуму ВСУ від 06 листопада 2009 року № 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» крадіжка (таємне викрадення чужого майна) - це викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб.

Грабіж - це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення.

Розрізняючи крадіжку і грабіж, слід виходити зі спрямованості умислу винної особи та даних про те, чи усвідомлював потерпілий характер вчинюваних винною особою дій. У зв`язку з цим викрадення належить кваліфікувати як крадіжку не лише тоді, коли воно здійснюється за відсутності потерпілого, але й у присутності сторонніх осіб, які не усвідомлюють факту викрадення майна і не можуть дати йому належної оцінки (психічно хворі, малолітні).

Викрадення є таємним і в тому разі, коли воно відбувається у присутності потерпілої особи за умови, що винна особа не знає про це чи вважає, що робить це непомітно для неї, а також тоді, коли викрадення вчиняється у присутності особи, якій доручено майно, але вона перебуває в такому стані, що виключає можливість усвідомлювати значення того, що відбувається (сон, непритомність, стан сп`яніння).

Крадіжку і грабіж потрібно вважати закінченими з моменту, коли винна особа вилучила майно і мала реальну можливість розпоряджатися чи користуватися ним.

Якщо особа, котра протиправно заволоділа майном, такої реальної можливості не мала, її дії слід розглядати залежно від обставин справи як закінчений чи незакінчений замах на вчинення відповідного злочину. Закінченим замахом на крадіжку є дії особи, яка викрала майно, але одразу була викрита.

Дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж, а в разі застосування насильства чи висловлювання погрози його застосування - залежно від характеру насильства чи погрози - як грабіж чи розбій .

Суд вважає недоведеною з боку сторони обвинувачення наявність у діянні ОСОБА_4 умислу, спрямованого саме на відкрите викрадення чужого майна, в тому числі в аспекті продовження вчинення ним заволодіння майном відкрито після виявлення його потерпілим, адже беззаперечних доказів на підтвердження таким обставинам стороною обвинувачення не надано.

Так само стороною обвинувачення не надано доказів на підтвердження факту застосування обвинуваченим невстановленого електронного пристрою перед здійсненням викрадення майна з автомобіля.

Крім того, судовим розглядом підтверджено, що обвинувачений був затриманий безпосередньо, через декілька секунд після заволодіння майном, таке майно одразу було повернуто потерпілому, а тому відсутні підстави як для висновку про наявність у обвинуваченого реальної можливості розпоряджатися чи користуватися відповідним майном для кваліфікації кримінального правопорушення як закінченого, так і для висновку про фактичне завдання потерпілому матеріальної шкоди.

З цих підстав суд змінює правову кваліфікацію інкримінованого діяння з частини 3 статті 186 КК України на частину 2 статті 15, частину 3 статті 185 КК України, а також виключає з обвинувачення посилання на:

- застосування обвинуваченим невстановленого електронного пристрою;

- зникнення обвинуваченого з місця вчинення кримінального правопорушення;

- використання обвинуваченим викраденого майна на власний розсуд;

- завдання потерпілому матеріальної шкоди.

ІV. Мотиви суду щодо призначення покарання

Вирішуючи питання щодо призначення покарання, суд, беручи до уваги приписи статті 65 КК України, виходить із такого.

Кримінальне правопорушення, передбачене частиною 3 статті 185 КК України, є тяжким злочином.

Дослідивши матеріали, які характеризують особу обвинуваченого, суд установив, що останній має неповну середню освіту, неодружений, характеризується посередньо, на обліку лікарів нарколога чи психіатра не перебуває, не судимий у силу статті 89 КК України.

Попри те, що органом досудового розслідування вказано в обвинувальному акті таку пом`якшуючу покарання обставину як щире каяття, суд зазначає таке.

За результатом судового розгляду суд, з урахуванням обставин кримінального провадження, поведінки обвинуваченого, його пояснень щодо обставин кримінального правопорушення, оцінив сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку та дійшов висновку про відсутність цієї пом`якшуючої покарання обставини, адже не вбачає з його боку каяття, пов`язаного з щирим осудом своєї протиправної поведінки.

Вказане узгоджується з позицією ВПВС, висловленої в постанові від 03 липня 2019 року (справа № 288/1158/16-к) про можливість виключення пом`якшуючих покарання обставин як таких, що не підтверджуються матеріалами провадження.

Обставин, які обтяжують покарання, суд також не встановив.

Підстави для застосування статей 69, 69-1 КК України відсутні.

Отже, враховуючи особу обвинуваченого, його відношення до скоєного, суд дійшов висновку про призначення йому покарання в межах санкції частини 3 статті 185 КК України у виді позбавлення волі на строк чотири роки.

Суд вважає, що таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого, сприятиме досягненню визначеної статтею 50 КК України мети та продемонструє, кримінальне покарання є логічним і невідворотним юридичним наслідком вчинення кримінальних правопорушень.

Також суд установив, що згідно з протоколом затримання від 18 лютого 2017 року обвинуваченого ОСОБА_4 затримано 18 лютого 2017 року.

Ухвалою слідчого судді Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20 лютого 2017 року до ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту на строк два місяці.

На стадії судового провадження ухвалами Васильківського міськрайонного суду Київської області неодноразово оголошувався розшук обвинуваченого.

Згідно з протоколами затримання обвинуваченого: затримано 21 серпня 2024 року та звільнено 23 серпня 2024 року; затримано 14 лютого 2025 року та звільнено 15 лютого 2025 року.

Востаннє обвинуваченого затримано 22 квітня 2025 року, після чого ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 квітня 2025 року до нього застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який діє дотепер.

Отже, відповідно до частин 5, 7 статті 72 КК України, з урахуванням статті 5 цього Кодексу, у строк відбування ОСОБА_4 покарання належить зарахувати:

- строк застосування до нього запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту з 21 лютого 2017 року по 21 квітня 2017 року включно - з розрахунку, що три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі;

- строк його попереднього ув`язнення з 18 лютого 2017 року по 20 лютого 2017 року включно, з 21 серпня 2024 року по 24 серпня 2024 року включно, з 14 лютого 2025 року по 15 лютого 2025 року включно, з 22 квітня 2025 року по 23 квітня 2025 року включно та з 23 квітня 2025 року по день набрання вироком законної сили - з розрахунку, що один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

V. Рішення суду щодо цивільного позову

Відповідно до статті 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Цивільний позов розглядається у кримінальному провадженні за правилами, визначеними КПК України, і при цьому застосовуються норми ЦПК України. Згідно з частиною 1 статті 129 КПК України суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав та розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

ОСОБА_8 заявив цивільний позов, до ОСОБА_4 у якому просить стягнути моральну шкоду в розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень. Позов обґрунтований тим, що у зв`язку із протиправними діями ОСОБА_4 , зазнав моральної шкоди, також просив перерахувати на потреби Збройних Сил України.

Обвинувачений (цивільний відповідач) цивільний позов визнав.

Вирішуючи по суті цивільний позов, суд виходить з того, що згідно з частиною 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до частини 2 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з пунктом 3 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до пункту 9 цієї ж Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану .

Оскільки такий спосіб захисту цивільних прав, як компенсація моральної (немайнової) шкоди, не повинен стати засобом безпідставного збагачення потерпілої особи, розмір присудженої до відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен вести до збагачення потерпілого за рахунок винного.

Ураховуючи визнання обвинуваченим цивільного позову, а також те, що розмір заявленої немайнової шкоди не суперечить засадам розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення цивільного позову в повному обсязі.

Суд також виходить із того, що чинним законодавством не передбачено змінювати стягувача (отримувача) грошових коштів на стадії ухвалення рішення про їх стягнення.

Водночас суд роз`яснює цивільному позивачу право на власний розсуд визначитись із спрямуванням грошових коштів на потреби Збройних Сил України в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».

VІ. Інші питання, які вирішуються судом при ухваленні вироку

Речові докази та процесуальні витрати відсутні.

Підстави для зміни чи скасування запобіжного заходу відсутні.

Інші заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались.

Керуючись статтями 100, 124, 349, 369-371, 373, 374, 615 КПК України, суд

ухвалив:

1. Визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 15, частиною 3 статті 185 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки.

2. Обчислювати ОСОБА_4 строк відбування покарання, починаючи з дня набрання вироком законної сили.

3. На підставі частин 5, 7 статті 72 КК України зарахувати ОСОБА_4 у строк відбування покарання:

- строк застосування до нього запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту з 21 лютого 2017 року по 21 квітня 2017 року включно - з розрахунку, що три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі;

- строк його попереднього ув`язнення з 18 лютого 2017 року по 20 лютого 2017 року включно, з 21 серпня 2024 року по 24 серпня 2024 року включно, з 14 лютого 2025 року по 15 лютого 2025 року включно, з 22 квітня 2025 року по 23 квітня 2025 року включно та з 23 квітня 2025 року по день набрання вироком законної сили - з розрахунку, що один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

4. Задовольнити цивільний позов ОСОБА_8 та стягнути на його користь із ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок.

5. Залишити без змін до набрання вироком законної сили застосований до ОСОБА_4 запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на вирок суду може бути подана до Київського апеляційного суду через Васильківський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасники судового провадження мають право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження, обвинувачений і захисник - подати клопотання про помилування. Копію вироку негайно після його проголошення вручити присутнім учасникам кримінального провадження.

Суддя ОСОБА_1