Справа № 149/4211/25
Провадження №1-кс/149/743/25
УХВАЛА

"26" грудня 2025 р. м. Хмільник

Слідча суддя Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області ОСОБА_1 , дослідивши клопотання ОСОБА_2 про зміну місця зберігання речового доказу,

ВСТАНОВИЛА:

25 грудня2025 року до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області надійшло клопотання ОСОБА_2 про зміну місця зберігання речового доказу, відповідно до якого заявник просив змінити місце зберігання речового доказу - автомобіля марки "Nissan", моделі "Note", д.н.з. НОМЕР_1 , та дозволити його зберігати заявнику за місцем його проживання по АДРЕСА_1 .

Вирішуючи питання про призначення клопотання до розгляду, слідча суддя дійшла висновку про наявність правових відстав для відмови у відкритті провадження за цим клопотанням з огляду на таке.

Згідно ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Порядок розгляду питання про скасування арешту майна визначений ст. 174 КПК України.

Заявляючи вимогу про зміну місця зберігання речового доказу, власник майна ОСОБА_2 фактично просить слідчого суддю частково скасувати ухвалу слідчого судді від 25 листопада 2025 року про накладення арешту на майно, хоча такого клопотання слідчому судді не подавалось та не зазначались підстави для частково скасування арешту майна.

Водночас, зміна місця знаходження арештованого майна чи передача його на відповідальне зберігання третім особам, власнику або володільцю, буде порушенням процесуального порядку накладення та скасування арешту на майно, оскільки тим самим будуть порушені заборони користування чи володіння.

Порядок зберігання речових доказів і документів та вирішення питання про них визначено в ст. 100 КПК України, яка не містить норм щодо порядку розгляду клопотань щодо зміни місця зберігання речових доказів, а також повноважень слідчого судді щодо розгляду таких клопотань.

Частиною 1 ст. 100 КПК України встановлено, що речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160 - 166, 170, 174 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 100 КПК України, речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ або документ, зобов`язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. Речові докази, які отримані або вилучені слідчим, прокурором, оглядаються, фотографуються та докладно описуються в протоколі огляду. Зберігання речових доказів стороною обвинувачення здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно пункту 1 Порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 19.11.2012 року № 1104 (далі - Порядок), цей Порядок визначає правила зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, та схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження.

Відповідно до пункту 4 Порядку, речові докази, крім тих, що повернуті власнику або передані йому на відповідальне зберігання, реалізовані, знищені, технологічно перероблені, зберігаються до передачі їх суду в органі, у складі якого функціонує слідчий підрозділ, або інших місцях зберігання, визначених у цьому Порядку.

Також умовою зберігання речових доказів повинне бути забезпечення збереження їх істотних ознак та властивостей. Забороняється зберігання речових доказів в умовах, що можуть призвести до їх знищення чи псування. У разі потреби необхідне вжиття невідкладних заходів для приведення таких речових доказів до стану, що дає змогу забезпечити їх подальше зберігання (пункт 5 Порядку).

Пунктом 20 Порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, затвердженого постановою КМУ від 19.11.2012 року № 1104 передбачено, що зберігання речових доказів у вигляді автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів здійснюється на спеціальних майданчиках і стоянках територіальних органів Національної поліції для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів.

Зі змісту зазначеного вище вбачається, що відповідальною за зберігання речових доказів є сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ.

Особа, яка подала клопотання, не позбавлена права звернутися з клопотанням про зміну місця зберігання речових доказів у порядку, передбаченому ст. 220 КПК України, до слідчого, прокурора.

Разом з тим, до повноважень слідчого судді не віднесено вирішення долі речових доказів, які мають значення для кримінального провадження, оскільки питання щодо речових доказів вирішується судом при постановленні вироку, що випливає з норм ст. 335 КПК України.

Таким чином, вимога, яка заявлена в клопотанні, не віднесена до компетенції слідчого судді.

Положеннями КПК України не врегульовано питання щодо відмови у відкритті провадження за клопотанням про зміну місця зберігання речового доказу.

Згідно ч. 6 ст. КПК України, у випадках, коли положення КПК України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч.1 ст. 7 КПК України.

Частиною 4 ст.304 КПК України передбачено, що слідчий суддя, суд відмовляє у відкритті провадження лише у разі, якщо скарга подана на рішення, дію чи бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, що не підлягає оскарженню.

Враховуючи викладене, слідча суддя вважає, що наявні правові підстави для відмови у відкритті провадження за поданим клопотанням.

Керуючись ст. ст.2, 3, 9, 24, 26, 206, 309, 372 КПК України, слідча суддя,

УХВАЛИЛА:

Відмовити у відкритті провадження за клопотанням ОСОБА_2 про зміну місця зберігання речового доказу.

Ухвала про відмову у відкритті провадження може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Вінницького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її постановлення.

Слідча суддя: