ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 459/2793/14-к

провадження № 51-2846км18

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального

суду у складі

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю:

секретаря судового

засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на вирок Сокальського районного суду Львівської області від 9 вересня 2024 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 18 грудня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000519, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Сокальського районного суду Львівської області 9 вересня 2024 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК та виправдано.

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався за ч. 2 ст. 185 КК, а саме у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому повторно (24 березня 2014 року-епізод стосовно потерпілого ОСОБА_8 ), а також за ч. 2 ст. 186 КК, а саме у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненому повторно, за попередньою змовою групою осіб (28 березня 2014 року-епізод стосовно потерпілого ОСОБА_9 ; 31 березня 2014 року-епізод стосовно потерпілої ОСОБА_10 ; 3 квітня 2014 року-епізод стосовно потерпілого ОСОБА_11 ; 11 квітня 2014 року-епізод стосовно потерпілого ОСОБА_12 ; 16 квітня 2014 року-епізод стосовно потерпілої ОСОБА_13 ), за обставин, детально викладених у вироку.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 18 грудня 2024 року залишено без задоволення апеляційну скаргу прокурора, а вирок суду-без зміни.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій і призначити новий розгляду у суді першої інстанції. Вказує на помилковість висновків суду першої інстанції про відкриття слідчим матеріалів досудового розслідування після отримання судом обвинувального акту у даному кримінальному провадженні. Зазначає, що неправильне встановлення судами попередніх інстанцій фактичного часу відкриття слідчим матеріалів досудового розслідування стало причиною до передчасного висновку про недоведеність в діях ОСОБА_14 інкримінованих йому кримінальних правопорушень. Зазначає, що положення ст. 290 КПК не зобов`язують сторону захисту ознайомлюватись з матеріалами, які відкрито стороною обвинувачення, а обрання учасником кримінального провадження такої процесуальної поведінки для створення умов до настання «процесуальних санкцій», передбачених ч. 12 ст. 290 КПК, не є підставою для їх застосування під час судового розгляду без всебічного і повного аналізу всіх аспектів кримінального провадження. Відтак, вказує про відсутність підстав вважати, що право сторони захисту на ознайомлення з матеріалами досудового розслідування порушено. Вказує, що викривлення судами попередніх інстанцій відповідей Сокальського РВ ГУ МВС України у Львівські області від 11 листопада 2014 року та Львівського слідчого ізолятора від 17 жовтня 2014 року стало причиною помилкових висновків судів попередніх інстанцій про не відкриття матеріалів досудового розслідування стороні захисту перед скеруванням обвинувального акту до суду. Зазначає, що показання потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_10 ніяк не оцінені місцевим судом, хоча вони є цілком достатніми доказами для визнання ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК. Вказує, що вищезазначене залишилось за увагою апеляційного суду, який не досліджуючи докази та не допитавши даних потерпілих вдався до переоцінки їхніх показань і надав їхнім показанням власну оцінку.

В запереченнях на касаційну скаргу захисник просить залишити її без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій-без зміни.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити. Захисник заперечував проти її задоволення.

Мотиви Суду

Згідно з ч. 1ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також наявність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Як установлено частинами 1, 2 ст. 438 КПК, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження або неповноту судового розгляду, чинним законом не передбачено.

Як убачається зі змісту касаційної скарги прокурора, суть наведених у ній доводів, серед іншого, зводиться до неналежної оцінки доказів судами першої та апеляційної інстанцій, що, по суті, стосується невідповідності висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження, що згідно зі статтями 433, 438 КПК не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

Доводи, наведені у касаційній скарзі прокурора, про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, допущені судами першої та апеляційної інстанцій, які призвели до незаконного виправдання ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК, є необґрунтованими з огляду на таке.

Як передбачено ст. 370 КПК, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, визначених цим Кодексом, а обґрунтованим рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

За ч. 1 ст. 92 КПК обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 зазначеного Кодексу, за винятком випадків, передбачених ч. 2 цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та у визначених цим же Кодексом випадках на потерпілого.

Частиною 3 ст. 62 Конституції України встановлено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви стосовно доведеності винуватості особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ст. 17 КПК особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватості особи поза розумним сумнівом.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, має оцінити кожний доказ із точки зору його належності, допустимості, достовірності, а сукупність забраних доказів із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що було вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 374 КПК передбачено, що мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі та визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, виходячи з яких, суд відкидає докази обвинувачення.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався у вчиненні таємного викрадення чужого майна (крадіжці), вчиненому повторно (ч. 2 ст. 185 КК), а також у вчиненні 5 епізодів відкритого викрадення чужого майна (грабежу), поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненому повторно, за попередньою змовою групою осіб (ч. 2 ст. 186 КК).

Виправдовуючи ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК суд першої зазначив, що стороною обвинувачення не представлено допустимих доказів, які в своїй сукупності та взаємозв`язку поза розумним сумнівом доводять причетність обвинуваченого ОСОБА_7 до вчинення злочинних дій, оскільки докази у кримінальному провадженні є явно недопустимими з тих підстав, що стороною обвинувачення у даному кримінальному провадженні не здійснено відкриття стороні захисту та обвинуваченому матеріалів досудового розслідування відповідно до положень ст. 290 КПК і обвинуваченому та захиснику не надана можливість до моменту направлення обвинувального акту до суду ознайомитись з жодним доказом у кримінальному провадженні.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що згідно протоколу про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 12 червня 2014 року, захисник ОСОБА_6 відмовився від ознайомлення із матеріалами кримінального провадження та наявний підпис ОСОБА_7 . Згідно відповіді начальника Львівського Слідчого ізолятора від 17 жовтня 2014 року № 6706 на запит захисника, слідчий ОСОБА_15 19 червня 2014 року відвідував ОСОБА_7 на підставі дозволу Червоноградського міського суду Львівської області. Відповідно до листа в.о. начальника Сокальського РВ від 11 листопада 2014 року ОСОБА_7 перебував у ІТТ Сокальського РВ та не вивозився 12 червня 2014 року із ІТТ за викликом слідчого та в цей день його ніхто не відвідував, що, на переконання місцевого суду, свідчить про те, що 12 червня 2014 року в день складення протоколу про відкриття матеріалів кримінального провадження та їх відкриття, ні обвинуваченому, ні його адвокату матеріали кримінального провадження відкриті не були.

Доводи прокурора, аналогічні за змістом доводам, викладеним у касаційній скарзі, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який належним чином розглянув їх і визнав неспроможними, а тому відмовив у задоволенні заявлених вимог, навівши обґрунтування прийнятого рішення.

Апеляційний суд у своєму рішенні спростував твердження сторони обвинувачення щодо безпідставності виправдання ОСОБА_7 та відповідно до вимог ст. 419 КПК належним чином мотивував своє рішення. Ухвала повною мірою відповідає вимогам ст. 370 КПК.

Колегія суддів погодилася з висновком місцевого суду про те, що стороною обвинувачення у даному кримінальному провадженні не здійснено відкриття стороні захисту та обвинуваченому матеріалів досудового розслідування відповідно до положень ст. 290 КПК і обвинуваченому та захиснику не надана можливість до моменту направлення обвинувального акту до суду ознайомитись з жодним доказом у кримінальному провадженні.

При цьому суд апеляційної інстанції зауважив, що висновок суду першої інстанції про те, що 12 червня 2014 року, в день складення протоколу про відкриття матеріалів кримінального провадження та їх відкриття, ні обвинуваченому, ні його адвокату матеріали кримінального провадження відкриті не були, що узгоджується із висновком, який міститься у постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року при перегляді у даній справі вироку Червоноградського міського суду Львівської області від 29 листопада 2016 року та ухвали Апеляційного суду Львівської області від 15 травня 2017 року, відповідно до якої рішення апеляційного суду скасовано з підстав істотного порушення вимог КПК, а саме у зв`язку з порушенням стороною обвинувачення вимог ст. 290 КПК.

Щодо доводів прокурора про те, що місцевий суд не виконав вказівок касаційного суду, викладених у постанові від 30 січня 2019 року, то суд апеляційної інстанції зазначив, що вказівки у вищезазначеній постанові стосувались саме апеляційного розгляду у ході якого і було враховано викладене в постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року і за результатом апеляційного розгляду ухвалою від 6 травня 2019 року скасовано вирок у цій справі від 29 листопада 2016 року про засудження ОСОБА_7 , на який і покликається прокурор, та призначено новий розгляд у суді першої інстанції.

При цьому апеляційний суд зауважив, що згідно ухвали Львівського апеляційного суду від 6 травня 2019 року, скасовуючи вирок місцевого суду від 29 листопада 2016 року щодо ОСОБА_7 та призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції також чітко вказав про необхідність відкриття матеріалів кримінального провадження стороною обвинувачення саме на стадії досудового розслідування та констатував, що суд першої інстанції не виконав вказівок апеляційного суду, викладених у попередній ухвалі від 30 листопада 2015 року у цій справі, щодо наявних порушень вимог ст. 290 КПК та дійшов необґрунтованого висновку про відсутність підстав визнавати усі докази недопустимими з тих підстав, що сторона захисту вже ознайомлена з доказами сторони обвинувачення, тобто фактично відбулося відкриття матеріалів кримінального провадження.

З приводу доводів прокурора про те, що місцевий суд 27 серпня 2024 року безпідставно відмовив у задоволенні клопотань прокурора про допит у судовому засіданні свідків та потерпілих, суд апеляційної інстанції зазначив, що судом першої інстанції було вжито всіх необхідних заходів для допиту у судовому засіданні зазначених у клопотанні сторони обвинувачення свідків, а той факт, свідки не були допитані у судовому засіданні свідчить про фактично пасивну процесуальну поведінку сторони обвинувачення, пов`язану із невиконанням нею вимог ч. 3 ст. 23 КПК.

Щодо тверджень прокурора про те, що місцевий суд не взяв до уваги показання потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_12 які в ході судового розгляду вказали на особу, яка здійснила відкрите викрадення чужого майна, то суд апеляційної інстанції зазначив, що потерпіла ОСОБА_12 не брала участь у судовому розгляді даної справи після постановлення ухвали апеляційного суду від 6 травня 2019 року, а показання потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_10 , які у судовому засіданні повідомили обставини вчинення щодо кожної з них окремо злочинних дій обвинуваченим, за відсутності будь яких інших належних та допустимих доказів вчинення обвинуваченим злочинів щодо цих потерпілих, не є достатніми для висновку про доведеність вини ОСОБА_7 поза розумним сумнівом.

З наведеними в ухвалі апеляційного суду висновками щодо законності та обґрунтованості вироку суду першої інстанції погоджується й колегія суддів касаційного суду.

Інші доводи, викладені в касаційній скарзі прокурора, та мотиви незгоди з судовими рішеннями не спростовують правильності висновків судів попередніх інстанцій і не містять переконливих доводів, які би дозволили Верховному Суду дійти висновку, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду постановлені з істотними порушеннями норм права, які можуть поставити під сумнів їх законність.

Під час перегляду кримінального провадження, суд касаційної інстанції не встановив обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій про невинуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, рішення судів попередніх інстанцій слід залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Вирок Сокальського районного суду Львівської області від 9 вересня 2024 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 18 грудня 2024 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора-без задоволення.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3