ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000414 від 24.10.2024 року, за апеляційною скаргою прокурора Окружної прокуратури міста Миколаєва ОСОБА_5 , на вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 грудня 2024 року, стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, Миколаївської області, громадянина України, одруженого, офіційно не працюючого, із середньою освітою, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

вироком Веселинівського районного суду Миколаївської області від 17.09.2015р. за ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 304, ч. 3 ст. 357 до 8 років 6 місяців позбавлення волі, який 23.11.2021р. відбув покарання;

25.06.2024 року Миколаївським апеляційним судом за ст.126-1 КК України до 200 годин громадських робіт та проходження програми для кривдників строком на 3 місяці,

06.11.2024 року Центральним районним судом м. Миколаєва за ч.2 ст.389 КК України до 1 року пробаційного нагляду, вирок Миколаївського апеляційного суду від 25.06.2024 року ухвалено виконувати самостійно,

-обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 390-1 КК України,

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7

обвинувачений ОСОБА_6

захисник ОСОБА_8

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду в частині призначення покарання - скасувати з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого через м`якість.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 призначити покарання за ст. 390-1 КК України у виді 1 року 6 місяців обмеження волі.

На підставі ч. 1 ст. 71, ч. 1 ст. 72 КК України за сукупністю вироків повністю приєднати невідбуту частину покарання за вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.01.2024, скасованого в частині призначення покарання вироком Миколаївського апеляційного суду від 25.06.2024, та остаточно призначити покарання у виді 1 року 6 місяців 25 днів обмеження волі та проходження програми для кривдників строком на 3 місяці. В іншій частині вирок залишити без змін.

У ході апеляційного перегляду повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, які характеризують особу обвинуваченого, дані про судимість обвинуваченого.

Короткий зміст вироку.

Вироком суду ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ст.390-1 КК України, та призначено йому покарання у виді пробаційного нагляду строком на 1рік 6 місяців.

На підставі ст.59-1 КК України, встановлено обвинуваченому ОСОБА_6 , такі обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання;

3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;

4) виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Ухвалено вирок Миколаївського апеляційного суду від 25.06.2024 року виконувати самостійно.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі прокурор не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого, вважає, що зазначений вирок суду в частині призначення покарання є незаконним та підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого через м`якість.

Пояснює, що вироком Центрального районного суду міста Миколаєва від 06.11.2024 ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України, яке ним вчинено у червні-вересні 2024 року, у період не відбутого покарання у виді 200 годин громадських робіт та проходження програми для кривдників строком на З місяці за вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.01.2024, скасованого в частині призначення покарання вироком Миколаївського апеляційного суду від 25.06.2024, яким ОСОБА_6 призначено покарання у виді 1 року пробаційного нагляду та вирок Миколаївського апеляційного суду визначено від 25.06.2024 - виконувати самостійно.

Посилаючись на постанову Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 01.06.2020 у справі №766/39/17, а також на постанову Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 01.12.2020 у справі №200/11551/19 в яких наголошено, що призначаючи остаточне покарання, суди повинні враховувати, що злочин вчинено саме після постановлення обвинувального вироку, а не після набрання ним законної сили, посилаючись на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 29.03.2018 (провадження № 51-552км17, справа № 470/207/17), в якій зроблено висновок про те, що у випадку вчинення нового злочину після постановлення вироку суду першої інстанції але до постановлення вироку апеляційного суду, яким вирок місцевого суду був скасований у частині призначеного покарання з ухваленням нового вироку, слід застосовувати вимоги ч. 4 ст. 70 КК України, вважає, що суд ухвалюючи вирок стосовно ОСОБА_6 , не застосував закон України про кримінальну відповідальність, який підлягав застосуванню - ч. 4 ст. 70 КК України, а зазначив, що неможливо застосувати так як обвинувальний вирок не набрав законної сили.

Крім того, вказує, що проступок, за який ОСОБА_6 визнано судом винним, ним вчинено з червня по жовтень 2024 року, у період невідбутого покарання у виді 200 годин громадських робіт та проходження програми для кривдників строком на 3 місяці за вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.01.2024, скасованого в частині призначення покарання вироком Миколаївського апеляційного суду від 25.06.2024, відтак, остаточне покарання за оскаржуваним вироком необхідно було призначати за правилами ст. 71 КК України за сукупністю вироків. Проте суд вказану норму закону не застосував, обмежившись посиланням про самостійне виконання покарання за вироком Миколаївського апеляційного суду від 25.06.2024.

Крім того, вважає, що вирок суду підлягає скасуванню з підстав невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість. Звертає увагу, що ОСОБА_9 не розпочав проходити програму для кривдників та ухиляється від відбуття покарання за попередніми вироками. На думку прокурора, наведене свідчить про свідоме та стійке небажання виконувати призначене судом покарання, не пов`язане з позбавленням чи обмеженням волі, а відтак вказує, що й покарання у виді пробаційного нагляду не сприятиме досягненню мети, визначеної ст. 65 КК України.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

25.06.2024 року ОСОБА_6 вироком Миколаївського апеляційного суду визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України та призначено покарання у виді 200 годин громадських робіт. Відповідно до положень ч1 ст. 91-1 КК України застосовано до ОСОБА_6 обмежувальний захід з покладенням обов`язку проходження програми для кривдників на строк 3 місяц. Обвинуваченого направлено до Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради з метою проходження програми для кривдників, передбаченої Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", строком на 3 місяці.

14.10.2024 року співробітником відділення поліції №1 Миколаївського РУП ГУ НП в Миколаївській області ОСОБА_6 було належним чином ознайомлено з вироком Миколаївського апеляційного суду від 25.06.2024 року та вручено направлення для проходження програми для кривдників у Миколаївському міському центрі соціальних служб, що розташований за адресою: м. Миколаїв, вул. Потьомкінська, 95-А, та повідомлено про необхідність виконання рішення суду та роз`яснено наслідки неявки, зокрема можливість притягнення до відповідальності за ст.390-1 КК України. ОСОБА_6 , отримавши під особистий підпис вказане направлення, у визначену дату та за відсутності поважних об`єктивних обставин не з`явився до Миколаївського міського центру соціальних служб, про причини неявки уповноважених осіб Миколаївського міського центру соціальних служб не повідомив.

Згідно листа Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради, ОСОБА_6 станом на 28.10.2024 року за інформацією Миколаївського міського центру соціальних служб для проходження програми для кривдників не з`явився.

Таким чином, ОСОБА_6 , достовірно знаючи про покладений на нього обов`язок проходження тримісячної програми для кривдників відповідно до Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", встановлений вироком Миколаївського апеляційного суду від 25.06.2024 року справа №490/11928/23, провадження №1-кп/490/547/2024, умисно ухилився від проходження програми для кривдників, так як будучи ознайомленим з відповідальністю за ухилення від проходження програми для кривдників, діючи умисно, маючи реальну можливість для її проходження, та з метою ухилення від проходження, без поважних причин не з`явився до Миколаївського міського центру соціальних служб для проходження програми для кривдників до фахівця, який має фахову вищу освіту (в тому числі психолог, психотерапевт, психіатр) та пройшов відповідне спеціалізоване навчання з проведення програм для кривдників, а саме до психолога Миколаївського міського центру соціальних служб, що розташований за адресою: м. Миколаїв, вул. Потьомкінська, 95-А.

Внаслідок таких дій, ОСОБА_6 заподіяно шкоду суспільним відносинам, що забезпечують нормальну, регламентовану законодавством діяльність суду і органів, які йому сприяють, щодо реалізації завдань і цілей у сфері здійснення правосуддя, державній політиці у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямованій на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Відповідно до письмової заяви, складеної у присутності захисника адвоката ОСОБА_8 , обвинувачений ОСОБА_6 не оспорює встановлені під час досудового розслідування обставини, ознайомлений з обмеженням права на апеляційне оскарження згідно з ч.2 ст.302 КПК України, та згоден на розгляд обвинувального акта у спрощеному провадженні без проведення судового розгляду в судовому засіданні.

Дії обвинуваченого ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ст.390-1 КК України, як умисне ухилення від проходження програми для кривдників особою, щодо якої такі заходи застосовані судом.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку доводів апеляційної скарги, заперечення обвинуваченого, який вважав вирок суду законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Висновок суду, щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено за обставин наведених у вироку, підтверджений зібраними у справі доказами, яким суд першої інстанції дав правильну юридичну оцінку і обґрунтовано дійшов до висновку про його винність у вчинені вказаного кримінального правопорушення.

Всі обставини справи були детально розглянуті та досліджені судом першої інстанції, що підтверджується наведеними та належно оціненими у вироку доказами про вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим.

Кваліфікація судом першої інстанції дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ст.390-1 КК України є правильною і апелянтом не оспорюється. А тому відповідно до вимог ст. 404 КПК України, вирок в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора, стосовно неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого через м`якість, апеляційний суд вважає їх обґрунтованими з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 4 ст. 70 КК України за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження ОСОБА_6 засуджено вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.01.2023 за ст. 126-1 КК України до покарання у виді 150 годин громадських робіт. Вироком Миколаївського апеляційного суду від 25.06.2024 зазначений вирок скасовано в частині призначення покарання та призначено ОСОБА_6 покарання у виді 200 годин громадських робіт. Відповідно до положень ч1 ст. 91-1 КК України застосовано до ОСОБА_6 обмежувальний захід з покладенням обов`язку проходження програми для кривдників на строк 3 місяці.

Вироком Центрального, районного суду міста Миколаєва від 06.11.2024 ОСОБА_6 , який скасовано вироком Миколаївського апеляційного суду від 22.10.2025 року в частині призначення покарання, визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України, ухилення від відбування покарання у виді громадських робіт, та призначено покарання за сукупністю вироків із застосуванням ст. 71 КК України у виді 1 року 25 днів обмеження волі та проходження програми для кривдників строком на 3 місяці.

Злочин за оскаржуваним вироком ним вчинено у жовтні 2024 року. До ухвалення вироку Центральним районним судом м. Миколаєва від 06.11.2024.

Разом з тим, в порушення вказаних вимог закону суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуваний вирок стосовно ОСОБА_6 , не застосував закон України про кримінальну відповідальність, який підлягав застосуванню, а саме ч. 4 ст. 70 КК України.

Оскільки, відповідно до вимог ч. 4 ст. 70 КК України, за правилами, передбаченими в частинах першій-третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку.

Крім того є обґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора, щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і

достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Положеннями статей 50, 65 КК України визначено, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Під час вибору заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують

та обтяжують.

У постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14.05.2024 у справі № 463/8058/22 зазначено, що визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Більш суворий вид покарання із числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлених відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Обґрунтовуючи призначення покарання суд зазначив, що ОСОБА_6 раніше судимий, має невідбуте покарання за попереднім вироком, офіційно не працює, за місцем проживання характеризується посередньо. Обставиною, що пом`якшує покарання, враховано щире каяття, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Проте, поза увагою суду залишились усі обставини вчинення вказаного кримінального правопорушення.

Так, ОСОБА_9 не розпочав проходити програму для кривдників та ухиляється від відбуття покарання за попередніми вироками. Наведене свідчіть про свідоме та стійке небажання виконувати призначене судом покарання, не пов`язане з позбавленням чи обмеженням волі, а відтак вказує, що й покарання у виді пробаційного нагляду не сприятиме досягненню мети, визначеної ст. 65 КК України.

В контексті ст. 414 КПК України судом не надано оцінки особі обвинуваченого, який раніше судимий за вчинення тяжкого насильницького злочину, відбував покарання у виді позбавлення волі. Проте це не призвело до позитивних змін в його особистості, не створило у нього готовності до самокерованої право слухняної поведінки у суспільстві, натомість викликало відчуття безкарності, оскільки після звільнення з місць позбавлення волі по відбуттю строку покарання він був засуджений за вчинення злочину, передбаченого ст. 126-1 КК України, та неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності.

Колегія суддів вважає призначене ОСОБА_6 , покарання таким, що хоча і не виходить за межі вказаної норми закону України про кримінальну відповідальність, проте за своїм видом та розміром з огляду на особу обвинуваченого, форму вини й мотиви вчинення кримінального правопорушення, явно несправедливим через м якість.

Обираючи вид та розмір покарання, суд апеляційної інстанції враховує, що обвинувачений ОСОБА_6 , вчинив кримінальне правопорушення передбачене ст. 390-1 КК України, який відповідно до ст.12 КК України відноситься до кримінальних проступків, дані про особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується посередньо, раніше судимий, неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, на обліку у психіатра та нарколога не перебуває, офіційно не працює, вчиняє насильницькі дії фізичного та психологічного характеру по відношенню до дружини. Не відпрацював жодної години з призначеного йому покарання та не розпочав проходити програму для кривдників.

Враховуючи вищезазначені обставини, а також ступінь тяжкості та суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, та реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, апеляційний суд вважає можливим призначити ОСОБА_6 покарання за ст. 390-1 КК України у виді 1 року обмеження волі, яке необхідне й достатнє для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

У відповідності до п.4 ч.1 та ч.2 ст.409 КПК підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути, зокрема, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Згідно з п.2 ч.1 ст.413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, зокрема, є - незастосування закону, який підлягає застосуванню.

Відповідно до вимог ч. 1ст. 420 КПК суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі: необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення; необхідності застосування більш суворого покарання; скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції; неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції, підлягає скасуванню в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, з ухваленням апеляційним судом свого вироку.

Керуючись ст.376, 405, 407, 409, 413, 420, 424, 426, 532 КПК України апеляційний суд,-

ухвалив :

Апеляційну скаргу прокурора Окружної прокуратури міста Миколаєва ОСОБА_5 , - задовольнити.

Вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 грудня 2024 року, стосовно ОСОБА_6 в частині призначення покарання, - скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 призначити покарання за ст. 390-1 КК України у виді 1 року обмеження волі.

На підставі ч. 4 ст. 70, ст. 72 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарань за цим вироком та вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 06.11.2024р., остаточно визначити ОСОБА_6 покарання у виді 1 року 6 місяців обмеження волі та проходження програми для кривдників строком на 3 місяці.

Строк покарання ОСОБА_6 рахувати з дня приведення вироку до виконання, тобто з дня затримання ОСОБА_6 на виконання вироку.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий

Судді