Дата документу 29.09.2025 Справа № 335/4972/25
судді Запорізького апеляційного суду
щодо ухвали Запорізького апеляційного суду від 29 вересня 2025 року
у справі(єдиний унікальний №335/4972/25, провадження №11-сс/807/793/25).
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 29 вересня 2025 року апеляційну скаргу з доповненнями прокурора ОСОБА_2 задоволено частково. Апеляційну скаргу з доповненнями захисника підозрюваного ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 - залишено без задоволення. Ухвалу слідчого судді Вознесенівського районного суду м.Запоріжжя від 21 серпня 2025 року, якою застосовано до підозрюваного ОСОБА_3 запобіжного заходу у виді домашнього арешту у певний період часу, скасовано, та застосовано до останнього запобіжний захід у виді тримання під вартою терміном до 19 жовтня 2025 року включно, з визначенням одночасно із застосуванням до підозрюваного запобіжного заходу у виді тримання під вартою розмір застави, як альтернативного запобіжного заходу, - 1000 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 3028000 (три мільйони двадцять вісім тисяч) гривень.
Керуючись положеннями ч.3 ст.375 КПК України, викладаю окрему думку щодо цього рішення Запорізького апеляційного суду.
Оскаржуваною ухвалою слідчого судді відмовлено у задоволенні клопотання слідчого про застосування до підозрюваного ОСОБА_3 , запобіжного заходу у виді тримання під вартою та застосовано до останнього запобіжний захід у виді домашнього арешту у період з 22 год. до 06 год. наступного дня, з 21 серпня 2025 року до 19 жовтня 2025 року включно, з покладенням на підозрюваного відповідних обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.
Погоджуюсь з висновками слідчого судді в оскаржуваній ухвалі, а також із висновками колегії суддів про доведеність прокурором обґрунтованості підозри, про яку повідомлено ОСОБА_3 на цій стадії провадження, з огляду на те, що докази на підтвердження обґрунтованості підозри не обов`язково мають бути достатніми для пред`явлення в подальшому обвинувачення, на що неодноразово вказував у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини. Ці докази мають бути достатніми для того, щоб переконати стороннього спостерігача в тому, що особа може бути причетна до вчинення інкримінованого їй кримінального правопорушення.
Також, погоджуюсь з існуванням в цьому випадку ризику, про який ідеться в клопотанні, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК України, а саме ризику того, що підозрюваний може: переховуватися від органу досудового розслідування та/або суду, враховуючи те, що останній підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачено суворе покарання - виключно у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років та з конфіскацією майна.
Разом з цим, вважаю, що вказаний ризик не є високим, з огляду на особу підозрюваного, який одружений, має двох малолітніх дітей на утриманні, батьків похилого віку, при цьому його батько є особою з інвалідністю, підозрюваний працює, має постійне місце проживання, отже в нього наявні міцні соціальні зв`язки, характеризується останній виключно позитивно, має нагороди, почесні грамоти та подяки, зокрема і від Президента України за вагомий особистий внесок у розбудову Української держави та зміцнення її незалежності.
Вважаю, що слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про те, що на підтвердження існування інших вказаних у клопотанні ризиків передбачених п.п.2, 5 ч.1 ст.177 КПК України, доказів прокурором не надано, доводи органу досудового розслідування у клопотанні з зазначеного приводу ґрунтуються на припущеннях.
При цьому, слідчий суддя зважив на те, що досудове розслідування триває з березня 2025 року, певні документи вже вилучені органом досудового розслідування, об`єктивних відомостей про те, що ОСОБА_3 якимось чином перешкоджав органу досудового розслідування в отриманні будь-яких матеріалів, що мають значення для цього кримінального провадження, впливав чи намагався впливати на свідків у провадженні, слідчому судді не надано. Також слідчий суддя врахував, що ОСОБА_3 раніше не судимий.
Вказані висновки слідчого судді прокурором не спростовані при апеляційному розгляді з наданням відповідних доказів.
Також, вважаю правильними висновки слідчого судді в оскаржуваній ухвалі про недоведеність прокурором неможливості запобігання вказаним у клопотанні ризикам шляхом застосування до підозрюваного менш суворого ніж тримання під вартою запобіжного заходу, що в свою чергу виключало застосування до підозрюваного запобіжного заходу саме у вигляді тримання під вартою, враховуючи вимоги ч.4 ст.194 КПК України.
При апеляційному розгляді прокурор зазначив, що дані про те, що підозрюваний ОСОБА_3 не виконує своїх процесуальних обов`язків чи перешкоджає кримінальному провадженню, відсутні.
При апеляційному розгляді встановлено, що підозрюваний не ухилявся від органу досудового розслідування чи слідчого судді, під час апеляційного провадження також з`являвся на кожне судове засідання, не затягував розгляд провадження.
В свою чергу, згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 26 червня 1991 року у справі «Летельє проти Франції», попереднє затримання не має передувати покаранню у виді позбавлення свободи, не може бути формою очікування обвинувального вироку.
Відповідно до рішення ЄСПЛ по справі "Ноймайстер проти Австрії", позбавлення волі особи (тримання під вартою) не повинно перетворюватися на своєрідну прелюдію до завчасного відбування можливого у майбутньому вироку про позбавлення волі.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Калашник проти росії», тримання під вартою до вирішення питання про винність особи не має бути «загальним правилом», і слід виходити з презумпції залишення обвинуваченого на свободі. Якщо законом встановлено презумпцію щодо обставин, які стосуються підстав тримання під вартою, має бути, крім того, переконливо доведена наявність конкретних обставин, які переважують правило поваги до особистої свободи.
Вважаю, що в цьому випадку наявність таких обставин не доведена.
У Рішенні Великої палати Конституційного Суду України в справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення третього речення частини третьої статті 315 КПК України від 23 листопада 2017 року №1-р/2017 Суд звернув увагу на те, що частина друга статті 29 Основного Закону України акцентує на винятковому характері заходів утручання у право на свободу та особисту недоторканість: «Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за судовим рішенням і тільки на підставах і в порядку, встановлених законом».
У зазначеному приписі Конституції України наголошено на тому, що особиста свобода є природним станом людини, тоді як арешт чи тримання під вартою означає виняткове становище, яке конституційно допускають тимчасово і за наявності в кожному випадку юридичних і фактичних підстав, які мають бути встановлені (перевірені) судом.
Слідчий суддя, з урахуванням всіх підстав і обставин, передбачених ст.ст.177,178 КПК України, дійшов обґрунтованого висновку про можливість застосування до підозрюваного ОСОБА_3 менш суворого запобіжного заходу ніж тримання під вартою домашнього арешту у певний період доби, з покладенням на підозрюваного обов`язків, про які ідеться в оскаржуваній ухвалі. Свої висновки слідчий суддя належним чином вмотивував і з цими висновками я повністю погоджуюсь.
Відомостей про те, що обраний до підозрюваного запобіжний захід не забезпечував виконання завдань у цьому провадженні та належну процесуальну поведінку підозрюваного, колегії суддів не надано.
Навпаки, всі наявні матеріали провадження свідчать про протилежне.
Отже, на моє переконання, оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою.
На мою думку, слідчий суддя не допустив будь-яких порушень чинного законодавства при розгляді поданого клопотання і підстави для скасування оскаржуваної ухвали відсутні.
Суддя Запорізького
апеляційного суду ОСОБА_1