Провадження №11-кп/801/176/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2026 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці кримінальне провадження № 0000407, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 28.02.2024 за апеляційною захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 25 листопада 2025 року по обвинуваченню

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця міста Вінниці, зареєстрованого по АДРЕСА_1 , проживаючого по АДРЕСА_2 , з вищою освітою, не працюючого, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною другою статті 307 КК України,-

Зміст судового рішення та встановлені судом обставини.

Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 25 листопада 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною другою статті 307 КК України та призначено покарання у виді 6 (шести) років позбавлення волі.

Відповідно до частини п`ятої статті 72 КК України у строк покарання ОСОБА_7 зараховано попереднє ув`язнення у межах цього кримінального провадження з 28.02.2024 по 01.03.2024 включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Початок строку покарання ухвалено рахувати з дня затримання на виконання вироку, який набрав законної сили.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави понесені процесуальні витрати, пов`язані із залучення експертів в розмірі 3029 (три тисячі двадцять дев`ять) гривень 12 копійок.

Вирішено питання про забезпечення заходів кримінального провадження у виді арешту майна та долю речових доказів.

Місцевий суд установив, що ОСОБА_7 , маючи умисел на незаконне придбання, зберігання з метою збуту та збут психотропних речовин, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, 27.02.2024 у вечірній час на ґрунтовому покритті поряд з хвірткою до території будинку АДРЕСА_3 , у якому він проживає, знайшов прозорий полімерний пакет з пазовим замком з порошкоподібною речовиною білого кольору масою 0,1025 г, яка містила у своєму складі амфетамін масою 0,0728 г. Розуміючи, що зазначена речовина є психотропною, ОСОБА_7 підняв та помістив до кишені свого одягу, тим самим незаконно придбав її з метою подальшого збуту, а саме шляхом приховання цієї речовини у вмісті передачі, яку мав намір передати своїй співмешканці ОСОБА_9 , яка перебувала у Державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№1)».

Продовжуючи свої протиправні дії, з метою реалізації свого умислу, ОСОБА_7 28.02.2024 в одному з магазинів міста Вінниці придбав продукти харчування та банку шампуню. Після цього з метою приховання своїх протиправних дій того ж дня до вмісту банки з шампунем помістив раніше незаконно придбаний амфетамін.

У подальшому 28.02.2024 біля 15 години 00 хвилин ОСОБА_7 прибув до Вінницької установи виконання покарань (№1), яка розташована по вулиці Брацлавській, 2 у місті Вінниці, де особисто письмово оформив відповідний бланк заяви від 28.02.2024 про передачу передачі на ім`я ув`язненої ОСОБА_9 продуктів харчування та банки шампуню. Після цього в приміщенні кімнати для прийому передач Вінницької УВП № 1 оперуповноваженим ОСОБА_10 під час проведення огляду передачі, наданої ОСОБА_7 для ув`язненої ОСОБА_9 , у вмісті банки шампуню виявлений обмотаний у прозорий полімерний фрагмент пакету багаторазовий прозорий полімерний пакет з пазовим замком з амфетаміном.

Цього ж дня у період часу з 16 години 15 хвилин до 16 години 30 хвилин у приміщенні Вінницької УВП № 1 за зазначеною вище адресою був вилучений прозорий полімерний пакет з пазовим замком з амфетаміном масою 0,0728 грам.

Ці дії ОСОБА_7 суд кваліфікував за ч. 2 ст. 307 КК України як незаконне придбання та зберігання психотропних речовин з метою збуту, а також незаконний збут психотропної речовини у місця позбавлення волі.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що їх подала.

В апеляційній скарзі захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 ставиться питання про зміну вироку Вінницького міського суду Вінницької області від 25 листопада 2025 року в частині призначення покарання через неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості. Просить призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 307 КК України із застосуванням статті 69 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі та на підставі статті 75 КК України звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 (три) роки із покладенням обов`язків, передбачених статтею 76 КК України.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при призначенні покарання місцевий суд не врахував обставини, які пом`якшують покарання (щире каяття та активне сприяння у розкритті злочину), що давало підстави для призначення менш суворого покарання, аніж передбачено санкцією статті (ст. 69 КК України), а також не врахував особу обвинуваченого, який раніше не судимий, позитивно характеризується, має на утриманні двох малолітніх дітей, що у свою чергу вказує на можливість прийняття рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком (ст. 75 КК України).

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_8 підтримали доводи апеляційної скарги сторони захисту з підстав, викладених в ній та просили задовольнити її в повному об`ємі.

Прокурор ОСОБА_6 заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, вважаючи вирок місцевого суду, у тому числі в частині призначеного покарання, законним та обґрунтованим.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідача, виступи учасників провадження, дослідивши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог статті 94 КПК України; з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Як убачається з вироку, суд правильно встановив фактичні обставини справи і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення. Даний висновок ґрунтується на зібраних у встановленому законом порядку та належним чином перевірених судом доказах, які в апеляційній скарзі прокурора не заперечуються і перевірці в апеляційній інстанції не підлягають.

Доводи ж апеляційної скарги захисника в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості, суд вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Загальні засади призначення покарання.

Відповідно частини другої статті 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому відповідно до частини другої статті 52 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Із зазначеного випливає, що кримінальне покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення та усвідомлення винною особою необхідності її понести, та з іншої сторони такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи та попередження нових злочинів.

Судом касаційної інстанції 01.02.18 у справі № 634/609/15-к визначено поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, яка за визначенням охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК) визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Окрім наведеного ККС ВС у постанові від 09.10.2018. (справа 756/4830/17-к) дійшов висновку, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Висновки щодо призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом.

Повертаючись до доводів апеляційної скарги сторони захисту про можливість призначення менш суворого покарання, аніж передбачено санкцією частини статті, суд виходить з того, що за положеннями частини першої статті 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення може призначити основне покарання, з-поміж іншого нижче він найнижчої межі, встановленої в санкції частини статті.

У постанові від 03.02.2021 (справа № 629/2739/18) Верховний Суд звернув увагу на те, що частина перша статті 69 КК надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин першої та/або другої статті 66 КК; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

Стала судова практика вказує на те, що при визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК та тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

Щодо обставин цього провадження суд виходить з того, що кримінальне правопорушення, передбачене частиною другою статті 307 КК України, відноситься до злочинів у сфері незаконного обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів та їх суспільна небезпека полягає у поширенні та впливу наркоманії на свідомість людей, їх мораль та спосіб життя.

Проте встановлені судом обставини, що пом`якшують покарання (щире каяття та активне сприяння у вчиненні злочину), у цьому конкретному випадку жодним чином не призводять до істотного зниження ступеню суспільної небезпечності вчиненого діяння, адже протиправні дії ОСОБА_7 були припинені виключно внаслідок сумлінного виконання працівниками установи виконання покарань службових обов`язків під час отримання та перевірки передачі, призначеної для іншої ув`язненої.

З урахуванням наведеного рішення місцевого суду про відсутність підстав для призначення покарання нижчого від найнижчої межі, встановленої санкцією частини статті відповідно до частини першої статті 69 КК України слід визнати правильним та таким, що відповідає вимогам закону.

Висновки щодо звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Частиною першою статті 75 КК України визначено, якщо суд, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільненні від відбування покарання з випробуванням.

Підстави звільнення особи від відбування покарання з випробуванням визначив також Верховний Суд в постанові від 19.07.2018 (справа № 755/6254/17), де зазначив, що згідно з законом стаття 75 КК України може бути застосована в тому разі, коли при призначенні покарання, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, оскільки звільнення з випробуванням має на меті настання позитивних змін в особистості засудженого та створення в нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві.

Іншими словами, умовою звільнення від відбування покарання з випробуванням є наявність таких соціальних чинників, які б давали суду підставу дійти висновку про виправлення і перевиховання без відбування покарання.

Окрім того ще однією умовою прийняття рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням є призначення покарання у виді позбавлення або обмеження волі на строк не більше п`яти років.

У цьому провадженні ОСОБА_7 призначено покарання за частиною другою статті 307 КК України у виді шести років позбавлення волі, що є мінімальним розміром, визначеним санкцією частини статті закону про кримінальну відповідальність, та власне призначення такого строку покарання з урахуванням вимог частини першої статті 75 КК України унеможливлює прийняття рішення про звільнення винного від відбування покарання з випробуванням.

Окрім того, як установив суд першої інстанції, ОСОБА_7 вперше притягується до кримінальної відповідальності, на обліках в лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Поряд з цим судом установлено, що у момент незаконного збуту психотропної речовини у місця позбавлення волі обвинувачений перебував у стані наркотичного сп`яніння, викликаного вживанням канабісу, амфетаміну, метамфетаміну, метадону, що відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 67 КК України є обставиною, яка обтяжує покарання.

Такі дані про особу обвинуваченого у сукупності з встановленими обставинами провадження та тяжкості вчиненого кримінального правопорушення очевидно не дають суду підстави для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, адже навіть застосування комплексу заходів, спрямованих на корекцію соціальної поведінки або її окремих проявів, формування соціально сприятливих змін особистості, які можливо об`єктивно перевірити, не здатні забезпечити виправлення і перевиховання обвинуваченого без відбування покарання.

За наведених обставин суд не знаходить підстав для скасування чи зміни вироку суду.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 25 листопада 2025 року у кримінальному провадженні № 0000407, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань 28.02.2024 по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною другою статті 307 КК України залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.

Відповідно до частини четвертої статті 532 КПК України судове рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

Судді: