Номер провадження: 11-сс/813/1636/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_6 ,

представників особи щодо майна якої вирішується питання про накладення арешту ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Спеціалізованої екологічної прокуратури (на правах відділу) Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 , на ухвалу слідчого судді Київського районного суду міста Одеси від 04 серпня 2025 року про відмову в арешті майна в рамках кримінального провадження №0000009, внесеного до ЄРДР 18 червня 2025 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 197-1, ч. 1 ст. 252 КК України,

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.

Оскаржуваною ухвалою слідчого судді було відмовлено у задоволенні клопотання заступника начальника відділу СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 , яке погоджене прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 , про накладення арешту на майно, перелік якого зазначено у клопотанні, яке вилучене 02 липня 2025 року у ході огляду ділянки місцевості за географічними координатами: 46.4732° пн. ш., 30.3457° сх.д.; 46.4728° пн. ш., 30.3459° сх.д.; 46.4728° пн. ш., 30.3455° сх.д.; 46.4729° пн. ш., 30.3456° сх.д.

Рішення слідчого судді мотивоване тим, що слідчому не надавався дозвіл на проведення огляду, з клопотанням про узаконення, відповідно після його проведення, слідчий не звертався; слідчим не обґрунтовано необхідність в застосуванні заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись із зазначеною ухвалою слідчого судді, прокурор ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що ухвалу слідчого судді є незаконною, необґрунтованою, постановленою без достатніх на це підстав, та з порушенням норм КПК України.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що вилучена сільськогосподарська техніка та вантажні автомобілі обґрунтовано являється та визнано речовими доказами у вказаному кримінальному провадженні, оскільки використовувались, як знаряддя вчинення злочину.

На підставі наведеного, просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою клопотання слідчого про арешт майна, вилученого 02 липня 2025 року у ході огляду відкритої ділянки місцевості за географічними координатами: 46.4732° пн. ш., 30.3457° сх.д.; 46.4728° пн. ш., 30.3459° сх.д.; 46.4728° пн. ш., 30.3455° сх.д.; 46.4729° пн. ш., 30.3456° сх.д, задовольнити.

На електронну адресу суду надійшли заперечення від представника особи щодо майна якої вирішується питання про накладення арешту ОСОБА_7 , який діє в інтересах ТОВ «Мирне», в яких останній зазначає, що із аналізу доводів апеляційної скарги не можна встановити з чим саме не погоджується прокурор, чому сторона обвинувачення вважає дану ухвалу протиправною та такою, яка підлягає скасуванню, що саме порушив слідчий суддя при винесенні такої ухвали. Таким чином, апеляційна скарга прокурора є безпідставною та такою, яка задоволенню не підлягає, адже слідчий суддя дійшов вірного висновку про порушення стороною обвинувачення вимог ст. 237 КПК України.

Позиції учасників судового розгляду.

У судовому засіданні апеляційного суду прокурор доводи апеляційної скарги підтримала у повному обсязі та просили задовольнити апеляційну скаргу.

Представники особи щодо майна якої вирішується питання про накладення арешту ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , заперечували проти апеляційної скарги, вважав ухвалу законною і обґрунтованою, просили відмовити в її задоволенні.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, віднесено і засади недоторканості права власності.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За вимогами ст.16 КПК України позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому КПК України.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ч.2 ст.131 КПК України одним із заходів забезпечення кримінального провадження з метою досягнення його дієвості є арешт майна.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому КПК України порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення та відчуження, а метою, крім іншого, забезпечення спеціальної конфіскації (ч.ч.1-2 ст.170 КПК України).

Відповідно до ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п.1 ч.2 ст.170 КПК України); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених п.п.3, 4 ч.2 ст.170 КПК України); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п.2 ч.2 ст.170 КПК України); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п.4 ч.2 ст.170 КПК України); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Колегією суддів встановлено, що під час розгляду клопотання про арешт майна слідчий суддя у повному обсязі належним чином дотримався вищевказаних вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до клопотання у провадженні СУ ГУНП в Одеській області знаходяться матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000009 від 18 червня 2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1, ч. 1 ст. 252 КК України.

За версією органу досудового розслідування, яка викладена у клопотанні про арешт майна, ТОВ «Мирне», , директором якого є ОСОБА_8 здійснюється господарська діяльність із вирощування та збирання врожаю зернових культур на земельних ділянках в межах наступних географічних координат:

Ділянка під умовним № 1, орієнтовною площею 75 га, за географічними координатами: точка 1 - 46.814457, 30.581210, точка 2 - 46.814354, 30.584344, точка 3 - 46.800881, 30.584781, точка 4 - 46.800644, 30.589117, точка 5 - 46.795063, 30.589290, точка 6 - 46.794707,30.581485;

Ділянка під умовним № 2, орієнтовною площею 18,4 га, за географічними координати: точка 1 - 46.794511, 30.581362, точка 2 - 46.795183, 30.592002, точка 3 - 46.793087, 30.592240, точка 4 - 46.792436, 30.581302;

Ділянка під умовним № 3, орієнтовною площею 58,7 га, за географічними координати: точка 1 - 46.791550, 30.581180, точка 2 - 46.775359, 30.585503, точка 3 - 46.772757, 30.587009, точка 4 - 46.774776, 30.592970, точка 5 - 46.776875, 30.591692, точка 6 - 46.776448, 30.589588, точка 7 - 46.786311, 30.586270, точка 8 - 46.792094, 30.584182, які розташовані за межами населеного пункту Северинівка Іванівської об`єднаної територіальної громади Березівського району Одеської області.

Разом із тим встановлено, що зазначені земельні ділянки входять до складу території прибережної захисної смуги вздовж Куяльницького лиману на території Северинівської та Павлинської сільських рад Березівського (колишнього Іванівського) району Одеської області, на використання яких встановлене обмеження на підставі рішення Іванівського районної ради Одеської області № 450-VI від 20.11.2014.

Вказане підтверджується інформацією з Державного земельного кадастру про обмеження у використанні земель за обліковим номером 012:000503:00000001, відповідно до якої 16.02.2015 на прибережну захисну смугу вздовж Куяльницького лиману на території Северинівської та Павлинської сільських рад Іванівського району Одеської області, загальною площею 926,7105 га встановлено обмеження у здійсненні господарської діяльності згідно статті 90 Водного кодексу (далі ВК) України та статей 60-62 Земельного Кодексу (далі ЗК) України, на постійній основі, з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності.

Серед документації, на підставі якої встановлено вказане обмеження зазначено Проект землеустрою щодо встановлення розміру та меж прибережної захисної смуги уздовж морів та навколо морських заток і лиманів від 15.08.2013, розроблений ТОВ «Меін Ленд».

Окрім цього, встановлено, що зазначені земельні ділянки входять до території об`єкту природно-заповідного фонду Національного природного парку «Куяльницький» та мають природоохоронну, наукову, рекреаційну цінність.

Так, не зважаючи на встановлені законодавством обмеження та заборони щодо здійснення господарської діяльності на земельних ділянках прибережних захисних смуг уздовж морів, морських заток і лиманів, а також за відсутності правових підстав користування земельною ділянкою комунальної власності за межами населеного пункту Северинівка Іванівської ОТГ Березівського району Одеської області, ТОВ «Мирне», зокрема, в особі його директора та засновника ОСОБА_8 здійснюється діяльність, пов`язана з вирощуванням зернових культур, яка включає повний цикл з оброблення землі, внесення добрив, сильнодіючих пестицидів, посіву зернових культур, збирання врожаю із подальшим випалюванням сухої рослинності.

Так, 02.07.2025 у період часу з 13.15 год. по 19.07 год., під час здійснення збору врожаю ТОВ «Мирне» на земельній ділянці, орієнтовною площею 150 га, яка входить до складу території прибережної захисної смуги вздовж Куяльницького лиману на території Северинівської та Павлинської сільських рад Березівського (колишнього Іванівського) району Одеської області, органом досудового розслідування проведено огляд відкритої ділянки місцевості за географічними координатами: 46.4732° пн. ш., 30.3457° сх.д.; 46.4728° пн. ш., 30.3459° сх.д.; 46.4728° пн. ш., 30.3455° сх.д.; 46.4729° пн. ш., 30.3456° сх.д., в ході якого виявлено та вилучено знаряддя вчинення злочину у вигляді сільськогосподарської техніки та вантажних автомобілів, за допомогою яких безпосередньо здійснювалося збирання та перевезення врожаю та інші документи, а саме:

1.Вантажний автомобіль КАМАЗ, з державним номерним знаком НОМЕР_1 , кузов якого повністю заповнений зерном;

2.Комбайн Case III, модель: Axial-Flow 2388, з державним номерним знаком НОМЕР_2 , у бункері якого відсутнє зерно;

3.Трактор Case III, модель: Magnum 340, з державним номерним знаком НОМЕР_3 ;

4.Дискова борона Case III RMX-370;

5.Трактор МТЗ-100, з державним номерним знаком НОМЕР_4 ;

6.Причеп 2 ПТС-6 без наявного номерного знаку, заповнений наполовину зерном;

7.Комбайн Claas Lexion 480, з державним номерним знаком НОМЕР_5 , у бункері якого відсутнє зерно;

8.Комбайн Case III, модель: Axial-Flow 2388, з державним номерним знаком НОМЕР_6 , у бункері якого відсутнє зерно;

9.Комбайн Case III, модель: Axial-Flow 2388, з державним номерним знаком НОМЕР_7 , у бункері якого відсутнє зерно;

10.Вантажний автомобіль КАМАЗ, з державним номерним знаком НОМЕР_8 , кузов якого заповнений зерном у приблизній кількості 3700 кг;

11.Вантажний автомобіль ЗІЛ, з державним номерним знаком НОМЕР_9 , у кузові якого наявне зерно (приблизно половина кузова);

12.Завірена копія договору оренди землі від 08.01.2020, укладений між Северинівською сільською радою та ОСОБА_8 з додатками, усього на 7 арк.;

13.Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_10 на ЗИЛ-ММ3, з державним номерним знаком НОМЕР_9 (а.с.32-35 т.1).

02 липня 2025 року слідчим у даному кримінальному провадженні прийнято процесуальне рішення та винесено постанову про визнання вилученого майна речовим доказом.

Враховуючи вказані обставини слідчий звернувся до слідчого судді із клопотанням про накладення арешту на вищезазначене майно з метою його збереження як речового доказу.

Згідно із ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Норма-дефініція речових доказів (стаття 98 КПК) щодо критеріїв (умов) визнання матеріальних об`єктів речовими доказами (були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин) з одного боку дійсно, сформульована в категоричній формі, і вказані умови мають бути дотримані для визнання тих, чи інших речей речовими доказами. У той же час слід зважати на стадію кримінального провадження. Так, на стадії досудового розслідування не всі обставини, що підлягають з`ясуванню у кримінальному провадженні, можуть бути достовірно встановлені одразу ж, оскільки розслідування це процес пізнання обставин подій минулого, пов`язаний з пошуком, виявленням та фіксацією відповідних слідів злочинного діяння.

Системний аналіз норм КПК та практики ЄСПЛ дозволяє прийти до висновку, що КПК оперує поняттями, які відповідають декільком різним стандартам доказування (переконання) стандарт «обґрунтованої підозри», переконання (доведення) «поза розумним сумнівом» та стандарти «достатніх підстав (доказів)» тощо. Стандарти «достатніх підстав (доказів)» використовуються в широкому колі різноманітних ситуацій, що виникають в ході кримінального провадження, тому вони не є сталими, а залежать від конкретної ситуації, цілі прийняття тих чи інших рішень (вчинення дій) та їх правових наслідків. При цьому вони застосовуються як для прийняття процесуальних рішень слідчими суддями (судом) (статті 157, 163, частина 5 статті 234, 260 та інші статті КПК), так і слідчими, прокурорами (статті 134, 271, 276 КПК та інші).

Стандарт «достатніх підстав (доказів)» для цілей арешту з метою забезпечення збереження речових доказів передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують певну річ з кримінальним правопорушенням (демонструють можливу приналежність до його вчинення в якості знаряддя або матеріального об`єкту, що містить певне відображення або інформацію про злочин), тобто наділяють її саму можливістю виконувати функцію доказу у кримінальному провадженні, і вони є достатніми, щоб виправдати її тимчасове обтяження у вигляді арешту для можливого використання в процесі доказування стороною обвинувачення у подальшому.

Апеляційний суд звертає увагу, що позиція слідчого, прокурора щодо необхідності арешту майна має ґрунтуватись на відповідних доказах, на підставі яких в силу частини першої статті 84 КПК України слідчий суддя встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Згідно з вимогами ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отриманні у передбаченому КПК України порядку.

Положеннями ч. 1 ст. 94 КПК України на слідчого суддю покладається обов`язок оцінки кожного доказу з точки зору, в тому числі допустимості, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Слід зазначити, що положеннями статті 3 КПК України на слідчого суддю покладено обов`язок контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні, при цьому, окреслено межі такого захисту діяти в порядку, передбаченому КПК України.

Водночас при застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Досудове розслідування у даному кримінальному провадженні здійснюється за ознаками ч. 2 ст. 197-1 КК України, якою передбачена відповідальність за самовільне зайняття земельної ділянки, вчинене особою, раніше судимою за кримінальне правопорушення, передбачене цією статтею, або групою осіб, або щодо земельних ділянок особливо цінних земель, земель в охоронних зонах, зонах санітарної охорони, санітарно-захисних зонах чи зонах особливого режиму використання земель.

Об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.197-1 КК Україні, полягає у самовільному зайнятті земельної ділянки.

Диспозиція ч. 1 статті 252 КК України, за якою здійснюється досудове розслідування у вказаному кримінальному проваджені, передбачена кримінальна відповідальність за умисне знищення або пошкодження територій, взятих під охорону держави, та об`єктів природно-заповідного фонду.

Об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 252 КК України, полягає у знищенні або пошкодженні будь-яким способом територій, взятих під охорону держави, об`єктів природно-заповідного фонду. На території зони суворого режиму округу санітарної охорони курорту може виявитися заборона на: прокладення підземних кабелів високої напруги, трубопроводів, інших комунікацій; скидання дренажно-скидних та стічних вод; влаштування стоянок автомобілів, пунктів їх обслуговування; влаштування накопичувачів стічних вод, полігонів рідких і твердих відходів, споруд для приймання та знешкодження стічних вод і рідких відходів, кладовищ і скотомогильників.

Аналізуючи вищевикладене, апеляційний суд констатує, що предметом кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 197-1, ч. 1 ст. 252 КК України, є конкретна земельна ділянка, під якою треба розуміти частину земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Повертаючись до обставин справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що орендар ОСОБА_8 , який є директором ТОВ «Мирне», здійснює господарську діяльність із вирощування та збирання врожаю зернових культур на земельних ділянках, які були предметом огляду, на підставі договору оренди землі від 08 січня 2020 року, який укладений між Северинівською сільською радою та ОСОБА_8 строком на 7 років (а.с.34-40 т.2). Даних, які свідчать проте, що вказаний договір є недійсний або розірваний матеріали справи не містять.

У зв`язку з наведеним, апеляційний суд вважає, що поведінка суб`єкта господарювання ТОВ «Мирне» виглядає послідовною та добросовісною, оскільки не характеризується зухвалим нехтуванням дозвільних процедур, а навпаки, свідчить про оформлення права користування земельною ділянкою у передбаченому Законом порядку. Втім, прокурором під час апеляційного розгляду не наведено будь-яких доказів, які можуть стверджувати, що ТОВ «Мирне» самовільно зайняло земельну ділянку.

Окрім того, суд апеляційної інстанції зауважує на тому, що національний природний парк «Куяльницький» на території Березівського та Одеського району було створено Указом Президента віл 01 січня 2022 року № 3/2022. Свою юридичну діяльність парк розпочав 20 серпня 2020 року. У свою чергу, проєкт землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду (національний природний парк «Куяльницький») на території Березівського та Одеського району, було погоджено Рішення Іванівської селищної ради Одеської області № 1230-VIII від 03 липня 2025 року. Тобто, земельну ділянку орендар отримав коли жодних природно-заповідних зон не було встановлено.

Натомість, органом досудового розслідування не було надано документів щодо встановлення меж території національного природнього парку «Куяльницький» і винос їх у натурі із встановленням межових знаків, а тому не зрозуміло, яким чином при огляді земельної ділянки слідчий зміг її ідентифікувати, як природно-заповідну зону.

У той же час слідчий не конкретизує для доказування яких саме обставини, що підлягають доказуванню у вказаному кримінальному провадженні, передбачених статтею 91 КПК України, слідчому потрібно накладення арешту на сільськогосподарську техніку та вантажні автомобілі, враховуючи, що факт виявлення вказаної техніки на земельній ділянці за географічними координатами: 46.4732° пн. ш., 30.3457° сх.д.; 46.4728° пн. ш., 30.3459° сх.д.; 46.4728° пн. ш., 30.3455° сх.д.; 46.4729° пн. ш., 30.3456° сх.д. задокументований протоколом огляду місця події.

У свою чергу, на думку суду апеляційної інстанції, накладення арешту на вилучену техніку, власник якої є належний орендар, може порушити конституційні гарантії непорушності права приватної власності, спрямовані на захист кожної особи від протиправного позбавлення майна, що належить їй на законних підставах, та призвести до обмеження його господарської діяльності.

Отже, апеляційний суд вважає, що під час постановлення оскаржуваної ухвали слідчим суддею дотримано вимоги кримінального процесуального закону, порушень норм КПК, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, в тому числі за вимогами та обставинами, викладеними в апеляційній скарзі, колегією суддів не встановлено, у зв`язку з чим оскаржувана ухвала слідчого судді є законною, обґрунтованою та такою, що підлягає залишенню без змін, а вимоги апеляційної скарги без задоволення.

За наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право, зокрема, залишити ухвалу без змін (частина 3 статті 407 КПК).

Керуючись ст. ст. 170, 174, 370, 376, 395, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу прокурора Спеціалізованої екологічної прокуратури (на правах відділу) Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду міста Одеси від 1 04 серпня 2025 року про відмову у задоволенні клопотання про арешт майна в рамках кримінального провадження №0000009, внесеного до ЄРДР 18 червня 2025 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 197-1, ч. 1 ст. 252 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3