Провадження № 11-кп/824/3367/2026Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 18 грудня 2025 про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,

В С Т А Н О В И Л А:

В провадженні Голосіївського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження № 0002485 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 189, ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 353, ч. 3 ст. 357, ч. 5 ст. 407 КК України.

Під час підготовчого судового засідання прокурор заявив клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , мотивуючи його тим, що метою продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є забезпечення виконання обвинуваченим ОСОБА_7 покладених на нього процесуальних обов`язків, передбачених КПК України, а також запобіганням спробам переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілого та свідків в кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженні іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення.

У своєму клопотанні прокурор звертає увагу, на те що ОСОБА_7 може переховуватись від суду, оскільки усвідомлюючи міру покарання за вчинені ним кримінальні правопорушення, може навмисно переховуватись від суду з метою уникнення відповідальності. Крім того, у зв`язку з активними бойовими діями на території України, ОСОБА_7 може перетнути лінію розмежування та укритись на непідконтрольній території.

Вказує, що за висунутим обвинуваченням 27.05.2025, в умовах воєнного стану військовослужбовець ОСОБА_7 самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 та до його затримання правоохоронними органами на службу не з`явилявся, що свідчить про обґрунтування ризику подальшого переховування.

Також вказує на те, що під час досудового розслідування 03.10.2025 ОСОБА_7 вручались повістки про виклик на 06.10.2025, 07.10.2025 та 08.10.2025, однак на зазначені повістки ОСОБА_7 не з`явився, про поважні причини неявки не повідомив. 20.10.2025 ОСОБА_7 був виявлений співробітниками ВКП Голосіївського УП ГУНП у м. Києві в публічному місці та з метою забезпечення явки до слідчого, йому було запропоновано проїхати до Голосіївського УП ГУНП у м. Києві, однак останній з метою ухилення явки до слідчого, а від так перешкоджанню досудовому розслідуванню, усвідомлюючи теперішні суспільні настрої, почав вигукувати, що його забирають до ІНФОРМАЦІЯ_1, просив допомоги у оточуючих, та в подальшому, користуючись реакцією оточуючих, які намагались втрутитись, втік з місця в невідомому напрямку. Зазначене прямо свідчить про антисоціальну поведінку та правовий нігілізм ОСОБА_7 , про явне бажання переховуватись від суду, що в свою чергу унеможливить розгляд кримінального провадження у розумні строки.

Ризиком того, що ОСОБА_7 може незаконно впливати на потерпілого та свідків які наразі не допитані у суді, є те, що обвинувачений шляхом погроз та підкупу може схиляти потерпілого та свідків до зміни та дачі неправдивих показів, відмові від участі в кримінальному провадженні, що негативно вплине на хід судового розгляду. Також ОСОБА_7 є колишнім співробітником правоохоронного органу, тому проінформований про методи роботи та може мати серед знайомих, діючих співробітників, які можуть надавати ОСОБА_7 інформацію службового характеру, у тому числі про потерпілого, свідків тощо, що прямо вказує на те, що він може вплинути на потерпілого та свідків, спонукаючи їх до дачі неправдивих показів, відмові від участі в кримінальному провадженні.

Окрім цього, існують реальні ризики впливу ОСОБА_7 на потерпілого ОСОБА_8 , оскільки потерпілий під час допиту вказав, що після повідомлення ОСОБА_7 про намір звернутись до поліції, останній не відмовився від свого раніше виниклого наміру й продемонстрував, що вважає себе безкарним. Таким чином, є реальна загроза, що ОСОБА_7 , може схилити потерпілого до зміни та дачі неправдивих показів, відмови від участі в кримінальному провадженні.

Крім цього, ОСОБА_7 може іншим способом перешкоджати повному, всебічному судовому розгляду, що може призвести до невиправних наслідків у кримінальному провадженні, а саме в прийнятті процесуальних рішень.

Вищевикладене свідчить про неможливість запобіганням наявним ризикам, які передбачені ст. 177 КПК України, шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Ухвалою суду клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 задоволено та продовжено строк тримання під вартою на 60 днів, до 16 лютого 2025 року включно із визначенням застави у розмірі 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 302 800 гривень.

Суд, обґрунтовуючи доцільність перебування обвинуваченого під вартою, визнав доведеним, що ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, продовжують існувати, також враховуючи розмір покарання, яке загрожує обвинуваченому у випадку доведеності винуватості в інкримінованих злочинах, та дійшов висновку про існування ризику того, що обвинувачений може переховуватися від суду. У даному конкретному випадку суд дійшов до переконання, що застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, аніж тримання під вартою, буде недостатнім для запобігання доведених ризиків, не забезпечить дієвості кримінального провадження та виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків. Тримання обвинуваченого під вартою, в даному випадку, на думку суду, виправдано наявністю справжніх інтересів суспільства, що не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи, що узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини.

Також суд зазначив про те, що застосований до обвинуваченого запобіжний захід з урахуванням його тривалості ще не виходить за межі розумного строку, відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості інкримінованих діянь, позбавляє можливості перешкодити інтересам правосуддя, зокрема, і ухиленням від суду, а стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_7 на даний час не перешкоджає його перебуванню у місці попереднього ув`язнення.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого просить змінити ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 18 грудня 2025 року та застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

В обґрунтуванні апеляційної скарги захисник зазначив, що судом не наведено достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, і на які вказує слідчий, прокурор, а також стороною обвинувачення та не обґрунтовано недостатність застосування більш м`якого запобіжного заходу для запобігання ризику або ризиками, зазначеним у клопотанні.

Також у своїй апеляційній скарзі захисник звертає увагу, що судом залишено без уваги те, що обвинувачений ОСОБА_7 має постійне місце проживання та реєстрацію, раніше до кримінальної відповідальності не притягався та є учасником бойових дій. Крім того, судом не обґрунтовано збільшення розміру застави з 80 прожиткових мінімумів доходів громадян до 100 прожиткових мінімумів доході громадян.

У судовому засідання захисник підтримав апеляційну скаргу.

Про розгляд апеляційної скарги прокурор, обвинувачений повідомлені, клопотань про розгляд апеляційної скарги за їх участю до суду не надходило.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За змістом ч.3 ст.331 КПК України суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

У відповідності до ст.199 КПК України, розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.

Суд, розглядаючи питання доцільності перебування обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, фактично дійшов висновку про наявність підстав для продовження строку тримання його під вартою у зв`язку з продовженням існування ризиків, передбачених п.п. 1,3,5 ст.177 КПК України.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо необхідності продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , оскільки продовжують існувати обставини, які виправдовують подальше обмеження права останнього перебувати на волі.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду про доцільність подальшого перебування під вартою ОСОБА_7 на час судового розгляду.

Як випливає із змісту судового рішення про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд врахував обставини, передбачені ст.178 КПК України.

Суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

За таких обставин, колегія суддів, приймаючи до уваги також дані про обвинуваченого у сукупності з іншими наведеними вище даними, вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано продовжив раніше обраний щодо ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст.176 КПК України, можуть на даному етапі розгляду кримінального провадження забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч.5 ст.194 КПК України.

Рішення суду першої інстанції не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Посилання захисника на недоведеність прокурором заявлених ризиків не знайшло свого підтвердження, оскільки клопотання прокурора містить відповідні відомості щодо існування заявлених ризиків з посиланням на відповідні аргументи, судом було перевірено наявність ризиків та доводам прокурора надано належну оцінку.

Даних про те, що обвинувачений ОСОБА_7 має такий стан здоров`я, який перешкоджає йому перебувати під вартою в умовах СІЗО, провадження за апеляційною скаргою не містить.

Наявність у обвинуваченого місця проживання та реєстрації не є тим стримуючим факторам, який би міг запобігти можливим проявам позапроцесуальної поведінки та не є підставами для обрання менш суворого запобіжного заходу.

Інших переконливих доводів, які б ставили під сумнів правильність висновків судді про доцільність подальшого перебування під вартою ОСОБА_7 , апеляційна скарга не містить.

Відтак, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, дію якого продовжено судом першої інстанції, має забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_7 процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні на даній стадії судового розгляду.

Також колегія суддів не вбачає підстав вважати, що визначений судом у межах п.3 ч.5 ст.182 КПК України розмір альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, що становить 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, є завідомо непомірним для обвинуваченого, а докази застосування щодо нього раніше застави у меншому розмірі не надані.

Порушень норм кримінального процесуального законодавства та міжнародного законодавства, які б могли слугувати безумовними підставами для скасування ухвали суду першої інстанції, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин ухвала суду є законною.

Керуючись ст.ст.404,405,407,419, 422-1 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення, а ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 18 грудня 2025 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 - без зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: Суддя: Суддя: