Єдиний унікальний номер справи 678/1253/25
Провадження № 1-кп-678-113/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2025 року селище Летичів

Летичівський районний суд Хмельницької області в складі

головуючого-судді ОСОБА_1

за участю: секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду об`єднане кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05 серпня 2025 року за №0000151, та відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18 червня 2025 року за №0000122 відносно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця с. Станіславчик, Жмеринського району Вінницької області, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 неодруженого, з середньою освітою, не працюючого, на утриманні неповнолітніх та малолітніх дітей не маючого, раніше судимого: 10 квітня 2025 року Летичівським районним судом Хмельницької області за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у вигляді 2 років пробаційного нагляду (покарання не відбув), 01 серпня 2025 року Летичівським районним судом Хмельницької області за ч. 1 ст. 162 КК України, із застосуванням ст. 71, 72 КК України до обмеження волі на строк 2 (два) роки (вирок набрав законної сили 01 вересня 2025 року, покарання не відбув),

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 162 КК України,

встановив:

ОСОБА_5 17 червня 2025 року близько 11 години 30 хвилин, перебуваючи по АДРЕСА_2 , прийшов до домогосподарства АДРЕСА_3 , яким користується та власником якого є ОСОБА_7 , де надалі відчинив хвіртку та підійшов до приміщення житлового будинку. Тоді ж, знаходячись на території вказаного домогосподарства, підійшов до вхідних дверей та виявивши, що вони замкнені на ключ, всупереч вимогам ст. 30 Конституції України, ст. 12 Загальної декларації прав людини та ст. 17 Міжнародного пакту про громадські та політичні права, не отримавши на це згоди власника вказаного домогосподарства - ОСОБА_7 , знявши віконну раму, незаконно проник через віконний отвір всередину житлового будинку по АДРЕСА_2 , тим самим свідомо та умисно порушив недоторканність житла особи.

Своїми умисними діями, які виразилися в незаконному проникненні до житла особи, ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 162 КК України.

Окрім того, 31 липня 2025 року близько 13 години 00 хвилин ОСОБА_5 перебуваючи по АДРЕСА_1 , прийшов до багатоквартирного домогосподарства АДРЕСА_4 , в якій проживає ОСОБА_6 , та власником якої є ОСОБА_8 , де надалі, вільно зайшов до даного домогосподарства, так як воно не огороджене, підійшов до приміщення житлового будинку. Тоді ж, ОСОБА_5 31 липня 2025 року близько 13 години 00 хвилин, знаходячись на території вказаного домогосподарства, підійшовши до вхідних дверей та виявивши, що вони замкнені на ключ, всупереч вимогам ст. 30 Конституції України, ст. 12 Загальної декларації прав людини, та ст. 17 Міжнародного пакту про громадські та політичні права, не отримавши на це згоди користувача вказаного домогосподарства - ОСОБА_6 , або власника - ОСОБА_8 , віджавши металеву раму замка вхідних дверей, незаконно проник через них в середину житлової квартири АДРЕСА_5 , тим самим свідомо та умисно порушив недоторканність житла особи.

Своїми умисними діями, які виразилися в незаконному проникненні до житла особи, ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 162 КК України.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень визнав повністю та показав, що 17 червня 2025 року близько 11 год. 00 хв. він разом з ОСОБА_9 та його друзями поїхав в с. Бохни до нього додому. Коли діти пішли на город, він заліз через вікно у будинок, так як був голодний. Надалі його виявив ОСОБА_9 і сказав вийти з будинку. Також 31 липня 2025 року він проник у квартиру квартири АДРЕСА_5 , віджавши замок вхідних дверей. Зайшовши всередину квартини, він взяв з кухні 2 сковорідки та 1 каструлю, які забрав додому. Дозволу зайти до будинків потерпілих ніхто йому не надавав. У вчиненому щиро розкаюється, просить вибачення у потерпілих.

Потерпілий ОСОБА_6 показав, що проживає у квартирі АДРЕСА_5 . 31 липня 2025 року близько 13 год. 00 хв. він вийшов з дому, щоб піти у справах, коли до нього на вулиці підійшов ОСОБА_5 та запитав, куди той йде. Відповівши йому, що він йде по справах, він пішов. Коли близько 14 год. 00 хв. він повернувся додому, то помітив, що двері незамкнені. При цьому з кухні пропали дві сковорідки, а також чавунна каструля. Претензій матеріального чи морального характеру до обвинуваченого не має.

Потерпіла ОСОБА_7 показала, що проживає по АДРЕСА_2 . 17 червня 2025 року близько 09 год. 00 хв. вона поїхала у с. Сахни. Близько 18 год. 30 хв. до неї зателефонував її молодший син та повідомив про те, що з ними у будинку перебуває ОСОБА_10 , який потрапив у будинок через вікно. Коли вона приїхала, він вже зник у невідомому напрямку. Претензій матеріального чи морального характеру до обвинуваченого не має.

Оскільки учасники судового провадження вважають недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, і судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, немає сумнівів у добровільності їх позиції, судовий розгляд кримінального провадження було проведено у відповідності до вимог ч.3 ст.349 КПК України. Разом з тим, суд роз`яснив їм, що в цьому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Обвинувачений на момент вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення досяг віку, з якого настає кримінальна відповідальність, будь-яким психічним захворюванням чи тимчасовим розладом психічної діяльності на той час не страждав, не страждає на такі і в теперішній час, поводиться адекватно. Тому суд визнає його осудним та відповідальним за вчинене.

Сукупність доказів дає підстави суду зробити висновок, що дії обвинуваченого ОСОБА_5 слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 162 КК України як незаконне проникнення до житла особи.

Кримінальне провадження розглянуто у відповідності до вимог ст. 337 КПК України, в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

Згідно ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

27 серпня 2025 року ухвалою суду матеріали кримінального провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18 червня 2025 року за №0000122 відносно ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 Кримінального кодексу України (ЄУН 678/1253/25, провадження № 1-кп-678-113/25), об`єднано в одне провадження з матеріалами кримінального провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05 серпня 2025 року за №0000151 відносно ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 Кримінального кодексу України (ЄУН 678/1325/25, провадження № 1-кп-678-118/25).

Вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_5 суд, відповідно до ч. 1 ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до ст. 66 КК України обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_5 , є щире каяття, що й відображено прокурором в обвинувальному акті, такою обставиною також є активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення це вбачається із протоколу допиту та протоколу слідчого експерименту, адже обвинувачений добровільно, без тиску і примусу чітко та послідовно розказав і показав, яким чином ним вчинено інкриміноване йому кримінальне правопорушення

Згідно ст. 67 КК України обставин, яка обтяжує покарання обвинуваченому, судом не встановлено.

Так, враховуючи те, що за класифікацією кримінальні правопорушення поділяються на кримінальні проступки і злочини, і з огляду на зміст пунктів частини 1, частин 2, 4 ст.67 КК України, де йдеться як про злочини, так і про кримінальні правопорушення, це дає обґрунтовані підстави вважати, що рецидив злочинів визнається обставиною, яка обтяжує покарання, у разі вчинення нового умисного злочину особою, яка має судимість за умисний злочин.

Отже, ні рецидив кримінальних правопорушень, ні рецидив злочинів не може бути врахована як обставина, яка обтяжує покарання.

Суд також враховує, що ОСОБА_5 на обліку у лікаря психіатра та невролога не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, відповідно до характеристики Летичівської селищної ради, він не працює, неодружений, на утриманні неповнолітніх дітей не має. Компрометуючих даних до селищної ради не надходило, до адміністративної відповідальності не притягувався.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України, при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Враховуючи ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, фактичні обставини справи, дані про особу ОСОБА_5 , негативне ставлення обвинуваченого до вчиненого, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості, індивідуалізації і достатності покарання, досягнення мети виправлення, суд приходить до висновку, що ОСОБА_5 слід призначити покарання за інкримінованими кримінальними правопорушеннями у виді обмеження волі, з урахуванням вимог ч. 2 ст. 61 КК України.

Призначаючи ОСОБА_5 покарання за інкриміновані правопорушенні за ч. 1 ст. 162 КК України суд враховує, що визначене законодавцем альтернативне покарання у виді виправних робіт не може бути застосоване, оскільки обвинувачений не працює, з цих самих мотивів суд не вбачає доцільності призначити йому й покарання у виді штрафу.

У постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного суду від 01 червня 2020 року у справі №766/39/17 викладено правовий висновок, згідно з яким при визначенні того, які з правил призначення остаточного покарання (за сукупністю злочинів чи за сукупністю вироків) підлягають застосуванню за наявності іншого обвинувального вироку (вироків) щодо цієї ж особи, слід керуватися саме часом постановлення попереднього вироку, а не часом набрання ним законної сили:

а) якщо злочин (злочини), за який (які) засуджено особу в цьому кримінальному провадженні, було вчинено до постановлення попереднього вироку, то остаточне покарання призначається за правилами, передбаченими ч. 4 ст. 70 КК (за сукупністю злочинів);

б) якщо злочин (злочини), за який (які) засуджено особу в цьому кримінальному провадженні було вчинено після постановлення попереднього вироку, але до повного відбуття покарання, то остаточне покарання призначається за правилами, передбаченими ст. 71 КК (за сукупністю вироків).

Визначення законодавцем більш суворих правил призначення остаточного покарання за сукупністю вироків, ніж за сукупністю злочинів, обумовлено саме фактом вчинення нового злочину (нових злочинів) після постановлення попереднього вироку, тобто після того, як цю особу вже було засуджено за інший злочин (інші злочини), але вона не зробила висновків зі своєї попередньої протиправної поведінки та факту її засудження, а навпаки продовжила злочинну діяльність, що вказує на підвищену суспільну небезпеку цієї особи та недосягнення виховної мети покарання, призначеного за попереднім вироком.

Таким чином, суди, призначаючи остаточне покарання, повинні застосовувати правила, передбачені ст. 71 КК, якщо злочин вчинено саме після постановлення попереднього обвинувального вироку, а не після набрання ним законної сили. При цьому скасування судом апеляційної інстанції такого попереднього вироку в частині покарання з підстав неправильного звільнення від відбування покарання або у зв`язку з необхідністю призначити більш суворе покарання не перешкоджає застосуванню ст. 71 КК, оскільки в такому разі апеляційний суд фактично лише посилює покарання чи вказує на необхідність його відбування реально, а не спростовує висновків суду першої інстанції щодо винуватості особи у вчиненні злочину і не скасовує вирок у цій частині.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України, за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», при вирішенні питання про те, який із передбачених ст. 70 КК України принципів необхідно застосовувати при призначенні покарання за сукупністю злочинів (поглинення менш суворого покарання більш суворим або повного чи часткового складання покарань, призначених за окремі злочини), суд повинен враховувати крім даних про особу винного й обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, також кількість злочинів, що входять до сукупності, форму вини й мотиви вчинення кожного з них, тяжкість їх наслідків, вид сукупності (реальна чи ідеальна) тощо.

Суд, призначаючи остаточне покарання враховує, що вироком Летичівського районного суду Хмельницької області від 01 серпня 2025 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.162 КК України та призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців. Відповідно до вимог ст.ст.71, 72 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Летичівського районного суду Хмельницької області від 10 квітня 2025 року, та призначено ОСОБА_5 остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки.

Обвинувачений ОСОБА_5 вчинив кримінальні правопорушення, зазначені в цьому вироку 17 червня 2025 року та 31 липня 2025 року, тобто до постановлення вироку Летичівським районним судом Хмельницької області від 01 серпня 2025 року, яким йому із застосуванням ст.ст. 71, 72 КК України призначено покарання у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки.

За цих обставин при призначенні остаточного покарання слід застосувати положення ч. 4 ст. 70 КК України і частково скласти призначене за даним вироком покарання із покаранням за вироком Летичівського районного суду Хмельницької області від 01 серпня 2025 року.

Кримінальним проступком шкоди не завдано, цивільний позов не заявлявся.

Речові докази та процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Запобіжний захід під час проведення досудового розслідування ОСОБА_5 не обирався і суд приходить до переконання, що не має необхідності його обирати і до набрання вироком законної сили.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.110, 368-371, 374, 395 КПК України, суд, ухвалив:

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень (проступків), передбачених ч. 1 ст. 162 КК України та призначити йому покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки 2 місяці.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України шляхом часткового складання покарання за даним вироком і вироком Летичівського районного суду Хмельницької області від 01 серпня 2025 року остаточно визначити ОСОБА_5 покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки 4 місяці.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_5 обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.

Міру запобіжного заходу до набрання вироком законної сили ОСОБА_5 не обирати.

На вирок суду може бути подана апеляція протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя: підпис ОСОБА_1

Суддя: ОСОБА_1