УХВАЛА

08 жовтня 2025 року

м. Київ

справа №760/16462/16-к

провадження № 13-74зво25

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ,

ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19

перевірила заяву ОСОБА_20 про перегляд за виключними обставинами ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від

29 вересня 2016 року та ухвали Апеляційного суду м. Києва від 02 листопада

2016 року і

УСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 29 вересня 2016 року стосовно підозрюваного ОСОБА_20 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 01 год. 05 хв. 25 листопада 2016 року та визначено ОСОБА_20 заставу у розмірі 3637 мінімальних заробітних плат, що становить 5 000 000, 00 грн.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 02 листопада 2016 року ухвалу слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 29 вересня 2016 року залишено без змін, а апеляційні скарги захисників ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , прокурора ОСОБА_23 - без задоволення.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Європейський суд) у рішенні від

07 листопада 2024 року в справі «Сергієнко проти України» (заява № 72678/16) констатував порушення статті третьої та пункту 4 статті п`ятої Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) у зв`язку із жорстоким поводженням працівників правоохоронних органів під час затримання

ОСОБА_20 та надмірною тривалістю апеляційного провадження.

24 вересня 2025 року до Великої Палати Верховного Суду (далі - Велика Палата) надійшла заява ОСОБА_20 про перегляд вищезазначених судових рішень за виключними обставинами у зв`язку з порушенням, встановленим рішенням ЄСПЛ від 07.11.2024 року у справі «Сергієнко проти України»

Як убачається зі змісту заяви, виключною обставиною ОСОБА_20 зазначив встановлення рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Сергієнко проти України» від 07 листопада 2024 року порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні судом справи щодо заявника, зокрема порушення прав людини з боку правоохоронних органів під час затримання та обрання запобіжного заходу, а також надмірною тривалістю апеляційного провадження. Просив заяву про перегляд ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 29 вересня 2016 року та ухвали Апеляційного суду м. Києва від 02 листопада 2016 року у справі у зв`язку з встановленням міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при обранні запобіжного заходу судом задовольнити, скасувати застосований щодо нього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на підставі ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 29 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 02 листопада 2016 року та вирішити питання відповідно до ст.177 КПК України.

Посилався також на рішення Конституційного Суду України від 10 квітня 2024 року №5-р(ІІ)2024 у справі №3-37/2022(75/22), в якому зазначено, що припис статті

459 КПК України не містить заборони на перегляд за нововиявленими обставинами будь-яких видів судових рішень, що набрали законної сили, зокрема й ухвал слідчих суддів, ОСОБА_20 вказує на те, що наведені ЄСПЛ порушення його прав, гарантованих статтями третьою та п`ятою Конвенції, стосуються обставин затримання та обрання стосовно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на підставі ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 29 вересня 2016 року та ухвали Апеляційного суду м. Києва від

02 листопада 2016 року. На думку ОСОБА_20 , істотне порушення його конвенційних прав щодо надмірної тривалості апеляційного розгляду скарги на тримання під вартою вплинуло на недопустимість доказів, які стали підставою для застосування до нього запобіжного заходу згідно з ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 29 вересня 2016 року, які за доктриною «плодів отруйного дерева» породжують недопустимість всіх наступних запобіжних заходів (продовжених, змінених), у тому числі чинної до сьогодні застави на підставі ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 31 березня 2017 року. Відповідна застава досі суттєво обмежує права ОСОБА_20 . Вказані обставини щодо надмірної тривалості апеляційного розгляду скарги на тримання під вартою та ухвала слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 29 вересня 2016 року приймилися на підставі ризиків, яких не існувало, з грубим порушення прав особи, тому запобіжний захід згідно з вказаною ухвалою має бути скасований. В ухвалі слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 29.09.2016 року відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження тримання під вартою з альтернативою застави.

Також заявник просив поновити пропущений для подання заяви строк.

В обґрунтування заяви про поновлення строку заявник зазначив, що переклад повного тексту рішення з англійської мови на українську мову отримав лише

15 серпня 2025 року після його запиту до Уповноваженої у справах Європейського суду з прав людини, оскільки належного повідомлення чи офіційного перекладу раніше не надходило та не існувало. Також зазначає, що з моменту винесення рішення ЄСПЛ він постійно проживає за межами України, що об`єктивно ускладнило своєчасне ознайомлення з повним текстом рішення українською мовою та можливості оперативного звернення до Уповноваженої у справах Європейського суду з прав людини та до Верховного Суду.

Враховуючи наведене, ОСОБА_20 вважає, що пропущений строк не є зловживанням правом, а викликаний об`єктивними, документально підтвердженими обставинами, які унеможливили подання заяви раніше. До заяви ОСОБА_20 долучає листа Міністерства юстиції України від 15 серпня 2025 року у відповідь на його запит від 04 серпня 2025 року про надання інформації та копії перекладу рішення ЄСПЛ.

Перевіряючи наведені у заяві доводи та долучені до неї матеріали, Велика Палата виходить із такого.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 459 КПК України правовою підставою для перегляду за виключними обставинами судових рішень є встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні даної справи судом.

Як убачається з вищевказаного рішення ЄСПЛ, 27 вересня 2016 року працівники Національного антикорупційного бюро України (далі - НАБУ) затримали заявника за підозрою у легалізації (відмиванні) майна, одержаного злочинним шляхом. Заявник стверджував, що під час затримання отримав тілесні ушкодження, які були задокументовані після його прибуття до ізолятора тимчасового тримання ГУМВС України у місті Києві. Наступного дня Шевченківський районний суд міста Києва зобов`язав НАБУ провести розслідування за фактом стверджуваного жорстокого поводження. Пізніше заявник подав офіційну скаргу до прокуратури міста Києва на жорстоке поводження з ним. 29 вересня 2016 року Солом`янський районний суд обрав заявнику запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та визначив ОСОБА_20 заставу у розмірі 3637 мінімальних заробітних плат, що становить

5 000 000, 00 грн. 03 жовтня 2016 року заявник оскаржив цю ухвалу, проте засідання Апеляційного суду міста Києва двічі переносилися, оскільки не були передані матеріали справи із суду першої інстанції. 02 листопада 2016 року апеляційний суд розглянув апеляційну скаргу заявника та залишив її без задоволення. До березня 2017 року всі напрями розслідування стверджуваного жорстокого поводження із заявником були закриті; було встановлено, що дії працівників НАБУ були правомірними; слідчий НАБУ однією з постанов закрив провадження у зв`язку з відсутністю в діях складу кримінального правопорушення. Заявник оскаржив цю постанову, однак районний суд повернув його скаргу як таку, що була подана після закінчення встановленого законом строку. Заявник не оскаржив це рішення суду. До ЄСПЛ заявник скаржився за статтею третьою Конвенції у зв`язку із жорстоким поводженням працівників правоохоронних органів під час його затримання та на непроведення ефективного розслідування у зв`язку з цим; за пунктом 4 статті п`ятої Конвенції та пунктом 1 статті шостої Конвенції у зв`язку з надмірною тривалістю розгляду скарги заявника на ухвалу суду про застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Розглянувши скарги заявника Європейський суд констатував порушення процесуального аспекту статті третьої Конвенції. Європейський суд зазначив, що йому не було надано копії постанов НАБУ про закриття кримінального провадження за фактом стверджуваного жорстокого поводження із заявником і не надав жодних пояснень щодо їхньої відсутності. Таким чином не спростовані твердження заявника, що він був потерпілим від жорстокого поводження працівників правоохоронних органів. Європейський суд вказав, що наведених висновків достатньо для встановлення, що заявник був підданий жорстокому поводженню, яке слід кваліфікувати як нелюдське та таке, що принижує гідність та констатував порушення матеріального аспекту статті третьої Конвенції.

Розглянувши інші скарги заявника, який скаржився також за пунктом 4 статті п`ятої Конвенції на те, що розгляд його апеляційної скарги на ухвалу Солом`янського районного суду від 29 вересня 2016 року про тримання його під вартою був надто тривалим, Європейський суд зауважив, що подану 03 жовтня 2016 року апеляційну скаргу заявника на зазначену ухвалу апеляційний суд розглянув 02 листопада

2016 року, тобто протягом 28 днів. ЄСПЛ зазначив, що наявні матеріали свідчать, що апеляційний суд був змушений двічі відкладати розгляд апеляційної скарги заявника, оскільки матеріали справи не були передані із Солом`янського районного суду. Розглянувши всі надані йому матеріали та у зв`язку з відсутністю будь-яких пояснень Уряду з цього питання, Суд дійшов висновку, що у контексті його висновків в рішенні у справі «Лєбєдєв проти Росії» (Lebedev v. Russia), заява № 4493/04, пункт 96, від 25 жовтня 2007 року) розгляд апеляційним судом скарги заявника був надмірно тривалим, а тому скарга заявника свідчить про порушення пункту 4 статті п`ятої Конвенції.

За цих підстав Європейський суд постановив, що було порушено процесуальний аспект статті третьої Конвенції, порушено матеріальний аспект статті третьої Конвенції, порушено пункт 4 статті п`ятої Конвенції у зв`язку з надмірною тривалістю апеляційного провадження.

Враховуючи наведені вище порушення, ЄСПЛ постановив, що упродовж трьох місяців держава-відповідач повинна сплатити заявнику 15 000 (п`ятнадцять тисяч) євро та додатково суму будь-якого податку, що може нараховуватися, в якості відшкодування моральної шкоди та відхилив решту вимог заявника щодо справедливої сатисфакції.

При цьому у вказаному рішенні Європейського суду не йдеться про необхідність вжиття будь-яких інших, ніж виплата коштів, заходів індивідуального характеру.

Разом з тим, Велика Палата звертає увагу, що заявник посилаючись на констатовані ЄСПЛ порушення, зазначає, що запобіжний захід обраний ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 29 вересня 2016 року тримання під вартою з альтернативою застави досі суттєво обмежує його права і має бути скасований.

Як убачається з рішення ЄСПЛ «Сергієнко проти України» від 07 листопада 2024 року питання щодо законності обрання останньому запобіжного заходу у вигляді застави не було предметом розгляду у Європейському суді, порушення з цього приводу не було констатовано Європейським судом, а тому така ухвала не може бути переглянута за виключними обставинами.

Таким чином, Велика Палата дійшла висновку про те, що немає підстав для відкриття провадження за заявою ОСОБА_20 про перегляд ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 29 вересня 2016 року та ухвали Апеляційного суду м. Києва від 02 листопада 2016 року за виключними обставинами, а тому слід відмовити у відкритті провадження за вказаною заявою.

Наведений висновок відповідає усталеній практиці Верховного Суду (наприклад, ухвали Великої Палати від 26 серпня, 17 вересня 2021 року, 12 травня, 06 червня, 2 листопада 2022 року, 04 липня 2023 року, 13 лютого 2024 року, провадження

№ 13-150зво21, 13-141зво21, 13-14зво22, 13-25зво22, 13-44зво22, 13-49зво23,

13-4зво24 відповідно).

Оскільки Велика Палата не вбачає підстав для відкриття провадження за заявою ОСОБА_20 , розгляд його клопотання про поновлення строку на подання цієї заяви є недоцільним.

Керуючись статтями 459, 463, 464 Кримінального процесуального кодексу України, Велика Палата Верховного Суду

у х в а л и л а:

Відмовити у відкритті провадження за заявою ОСОБА_20 про перегляд за виключними обставинами ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 29 вересня 2016 року та ухвали Апеляційного суду

м. Києва від 02 листопада 2016 року.

Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2 ОСОБА_11

ОСОБА_3 ОСОБА_12

ОСОБА_4 ОСОБА_13

ОСОБА_5 ОСОБА_14

ОСОБА_6 ОСОБА_15

ОСОБА_7 ОСОБА_16

ОСОБА_8 ОСОБА_17

ОСОБА_9 ОСОБА_18

ОСОБА_10 ОСОБА_19