Справа № 375/915/24
Провадження № 1-кп/375/70/26
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року смт. Рокитне

Рокитнянський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

потерпілих ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в с. Рокитне обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000256від 28 квітня 2024 року за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Микуличин Яремчанської міськради Івано-Франківської області, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, маючого на утриманні неповнолітнього сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , звільненого з військової служби за мобілізацією за станом здоров`я,працюючого машиністом екскаватора Делятинського лісового господарства,раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

28.04.2024 року близько 11 години 15 хвилин ОСОБА_7 , керуючи технічно-справним автомобілем «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_1 (Республіка Польща), рухаючись другорядною дорогою вул. Першотравнева в с. Рокитне Білоцерківського району Київської області, по мірі наближення до нерегульованого перехрестя з вул. Кільцева, в смт. Рокитне Білоцерківського району Київської області, в порушення вимог п. 1.5 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України N? 1306 від 10 жовтня 2001 року, та введених в дію з 01 січня 2002 року (далі - ПДР України), відповідно до якого «дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»; п. 2.3.6) ПДР України, згідно з яким «для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов?язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»; п. 16.3 ПДР України згідно з яким «у разі необхідності надання переваги в русі транспортним засобам, які рухаються перехрещуваною дорогою, водій повинен зупинити транспортний засіб перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінією) або 1.13 , світлофором так, щоб бачити його сигнали, а якщо вони відсутні - ??перед краєм перехрещуваної проїзної частини, не створюючи перешкод для руху пішоходів»; ??п. 16.11 ПДР України згідно з яким «на перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху»; вимог дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу» ПДР України, відповідно до якого, «водій повинен дати дорогу транспортним засобам, що під?їжджають до нерегульованого перехрестя по головній дорозі, проявив безпечність, неуважність, своєчасно не відреагував на зміну дорожньої обстановки, не надав дорогу транспортному засобу, а саме автомобілю «Renault Logan», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_10 , який рухався по головній дорозі вул. Кільцева, в смт. Рокитне Білоцерківського району Київської області, в результаті чого допустив зіткнення з вказаним вище автомобілем.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля «Renault Logan», реєстраційний номер НОМЕР_3 , ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження у виді закритої травми органів грудної та черевної порожнини з розривом аорти, що призвело до гострої крововтрати, від яких останній загинув на місці пригоди. Пасажир автомобіля «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_1 (Республіка Польща), ОСОБА_11 отримала тілесні ушкодження у виді закритої травми грудної клітки, яка ускладнилася розвитком посттравматичної плевропневмонії і легенево-серцевою недостатністю, від яких остання 20.05.2024 померла у лікувальному закладі.

Грубе порушення водієм ОСОБА_7 вимог п.п. 16.3, 16.11. та дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу» ПДР України знаходяться в прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та наслідками у вигляді смерті ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_7 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України визнав повністю, щиро розкаявся, підтвердив обставини вчинення ним кримінального правопорушення. Зазначив, що 28.04.2024 року, приблизно о 11 годині 15 хвилин, керував технічно справним автомобілем марки «Volkswagen» модель «Passat» реєстраційний номер НОМЕР_1 та рухався другорядною дорогою по вул. Першотравнева в с. Рокитне Білоцерківського району Київської області. При наближенні до нерегульованого перехрестя з вул. Кільцева в с. Рокитне Білоцерківського району Київської області не дотримався вимог ПДР та не надав переваги у русі автомобілю «Renault» модель «Logan», реєстраційний номер НОМЕР_4 під керуванням ОСОБА_10 , внаслідок чого відбулося зіткнення вказаних автомобілів. Не заперечував, що порушив п. 1.5, п.п. 2, 3 б, п. 16.3, п. 16.11, вимоги дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу» Правил дорожнього руху, внаслідок яких трапилася дана дорожньо-транспортна пригода та спричинила тілесні ушкодження водія автомобілю «Renault» модель «Logan», від яких останній помер на місці пригоди, та спричинив тілесні ушкодження пасажирки його транспортного засобу ОСОБА_11 , від яких остання ІНФОРМАЦІЯ_3 померла у лікувальному закладі. Він не хотів таких наслідків. Просив суворо не карати. Зазначив, що водійський стаж на автомобілі з 2007 року, ніколи не порушував ПДР, завжди їздив уважно, умислу на вчинення злочину не мав. Рухався з допустимою швидкістю, але можливо, вона не була безпечною. У зв`язку з тим, що сам отримав травми, більш детально обставин ДТП не пам`ятає. Загибла ОСОБА_11 перебувала з ним в автомобілі, з загиблим ОСОБА_10 він не знайомий. Повідомив, що потерпілі до нього претензій не мають, про що надали відповідні заяви. Він повністю відшкодував шкоду потерпілим. В подальшому має намір надавати потерпілим необхідну допомогу. Повідомив, що на даний час звільнений з військової служби за станом здоров`я, оскільки має захворювання, тяжку травму, пов`язану з проходженням військової служби, потребує тривалого лікування, пов`язанного з хірургічним втручанням. Наголосив, що не покине потерпілих та в подальшому, по мірі можливості, буде їм всіляко допомагати. Просив суворо його не карати та не позбавляти волі.

Показання обвинуваченого в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин, добровільності та істинності його позиції.

Оскільки обвинувачений в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, та приймаючи до уваги, що прокурор, потерпілі, захисник також не оспорювали фактичні обставини справи, і судом встановлено, що учасники судового розгляду, в тому числі обвинувачений, правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності їх позиції, роз`яснивши положення ч. 3 ст. 349 КПК України про те, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини справи в апеляційному порядку, вислухавши думку учасників провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнає не доцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин скоєння злочинів, які ніким не оспорюються.

Такий висновок суду ґрунтується також і на практиці Європейського суду з прав людини, викладеній, зокрема, у рішенні в справі «Коваль проти України» від 19.10.2006 року, відповідно до п. 113 якого вбачається, що «основна мета статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у межах кримінального провадження забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого кримінального обвинувачення. Стаття 6 Конвенції в цілому гарантує обвинуваченому ефективну участь у кримінальному провадженні. Основним аспектом права на справедливий суд є те, що розгляд кримінальної справи, включаючи елементи кримінального провадження, які відносяться до процедури, повинен бути змагальним і в ньому має забезпечуватись рівність сторін обвинувачення і захисту (рішення від 16 лютого 2000 року у справі «Роув і Дейвіс проти Сполученого Королівства»).

Судовий розгляд проведено стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і в межах висунутого обвинувачення за ч. 3 ст. 286 КК України, відповідно до вимог ст. 337 КПК України.

Прокурори ОСОБА_4 , ОСОБА_3 у судовому засіданні зазначили, що під час судового розгляду встановлено, що інкриміноване протиправне діяння вчинено обвинуваченим, який критично ставиться до скоєного, щиро розкаюється, добровільно відшкодував матеріальні витрати потерпілим ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , тому просили суд визнати ОСОБА_7 винуватим та призначити покарання, з урахуванням обставин які пом`якшують покарання, ставлення ОСОБА_7 до скоєного, за ч. 3 ст. 286 КК України у мінімальних межах санкції статті у виді позбавлення волі строком на 5 років із застосуванням ст. 75 КК України з позбавленням права керувати транспортним засобом та вирішити питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

Потерпілі ОСОБА_12 та ОСОБА_5 в судовому засіданні кожна окремо пояснили, що претензій до обвинуваченого не має, вважає його порядною людиною. Просили кожна окремо не позбавляти обвинуваченого свободи, оскільки він добровільно відшкодував шкоду, щиро розкаявся, надавав їм допомогу, військовий, має тяжкі захворювання, не хочуть, щоб суд суворо карав його.

Обвинувачений просив не позбавляти його свободи.

Захисник просив суд при призначенні покарання врахувати обставини які пом`якшують покарання, позицію потерпілих, а також те, що обвинувачений раніше не судимий, ним вчинено необережний злочин, відшкодував повністю шкоду потерпілим, сприяв досудовому розслідуванню, є учасником бойових дій, має тяжкі захворювання, пов`язані з проходженням ним військової служби, одружений, має на утриманні малолітнього сина. Також просив врахувати висновки досудової доповіді уповноваженого органу пробації. Просив призначити ОСОБА_7 покарання у мінімальних межах санкції статті за ч. 3 ст. 286 КК України та застосувати до нього ст. 75, 76 КК України, надавши можливість обвинуваченому виправитись та інтегруватись у суспільство без відбування призначеного покарання.

Враховуючи викладене, допитавши у судовому засіданні обвинуваченого та частково дослідивши матеріали кримінального провадження, у тому числі ті, що характеризують особу обвинуваченого, суд дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при встановлених судом обставинах доведена повністю, а його дії слід кваліфікувати за ч. 3 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило загибель кількох осіб.

При вирішенні питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд враховує приписи статей 50, 65 КК України, зі змісту яких випливає, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_7 , суд, відповідно до положень ст. 66 КК України визнає щире каяття та добровільне відшкодування завданого збитку.

Обставин, які обтяжують покарання, відповідно до положень ст. 67 КК України судом не встановлено.

Разом з цим, суд приймає до уваги досудову доповідь органу пробації від 15.04.2025, згідно з якої орган пробації, беручи до уваги інформацію, що характеризує особистість обвинуваченого та його спосіб життя, історію правопорушень, рівень ризику вчинення повторного кримінального правопорушення оцінює як низький, ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб оцінується як низький. Орган пробації вважає, що виправлення цієї особи можливо без обмеження або позбавлення волі на певний строк.

Згідно з роз`ясненнями п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року, «Призначаючи покарання у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів».

Крім того, необхідно враховувати позицію Конституційного Суду України, викладену у рішенні № 15-рп/2004 від 02 листопада 2004 року, відповідно до якої окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Стосовно можливості та наявності повноважень суду щодо обрання того чи іншого виду покарання, в тому числі і в межах санкції закону про кримінальну відповідальність, суд керується висновками Верховного Суду, зазначеними у постанові від 01.02.2018 року по справі №634/609/15-к.

Зокрема в цій постанові Верховним Судом сформульовано правовий висновок щодо реалізації в судовій практиці поняття судової дискреції (судового розсуду), яке у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (його права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості та достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судової дискреції (судового розсуду) при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

За таких обставин, судом враховано, що ОСОБА_7 , критично ставиться до скоєного, має постійне місце проживання, раніше не судимий, офіційно працевлаштований, одружений, має на утриманні малолітню дитину, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, є учасником бойових дій, за станом здоров`я звільнений з військової служби у зв`язку з захворюванням (тяжкою травмою), пов`язаною із проходженням військової служби, потребує лікування, пов`язаного з хірургічним втручанням, вперше вчинив необережний злочин, є військовослужбовцем, який своєю діяльністю, в період воєнного стану виконував складні завдання для посилення обороноздатності держави, про що свідчать державні нагороди та відзнаки, є учасником бойових дій, наявність обставин, що пом`якшують покарання - щире каяття, добровільне відшкодування завданих збитків, відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також те, що вчинене ним кримінальне правопорушення віднесене до необережних, суд погоджується з думками прокурора та потерпілих та вважає за необхідне визначити йому міру покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції ч. 3 ст. 286 КК України.

Разом з цим, судом встановлено, що обвинувачений визнав повністю свою вину в інкримінованому необережному злочині за обставин встановлених судом, висловив щирий жаль та співчуття з приводу вчиненого та зазначив, що не мав умислу позбавляти когось життя, добровільно повністю відшкодував усі понесені потерпілими витрати, раніше не судимий.

Відтак, суд вважає, що обвинувачений не лише висловлював, а й своїми діями продемонстрував готовність нести відповідальність за вчинене.

Водночас загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування.

При цьому, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Таким чином, враховуючи, що застосування щодо обвинуваченого положень ст. 75 КК України, не вказує на істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненим кримінальним правопорушенням, суд вважає, що застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням щодо обвинуваченого ОСОБА_7 не порушує загальних засад його призначення, установлених КК України та відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, і не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо прийняття рішення про звільнення від відбування покарання.

За таких підстав, суд вважає можливим застосувати до основного покарання у виді позбавлення волі ст. 75, 76 КК України та надати можливість обвинуваченому виправитись та інтегруватись у суспільство без відбування призначеного покарання.

Щодо призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом суд зазначає наступне.

Набуття особою права керування транспортними засобами унормовано Положенням про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами (затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 511). Держава, надаючи це право особі, яка бажає його набути, встановлює перед нею певні умови та зобов`язує їх виконати. Однією з таких умов є обов`язок особи підтвердити свої знання встановлених правил та дотримуватися їх. Виходячи з того, що у національному законодавстві транспортний засіб визнається джерелом підвищеної небезпеки, на водія як особу, яка набула право керування ним, покладається особливий тягар дотримання цих правил.

Повертаючись до обставин цього кримінального провадження, суд констатує, що сторона захисту не заперечує, що ОСОБА_7 за вищевказаних обставин був учасником дорожнього руху. Статтею 14 Закону України «Про дорожній рух» чітко передбачені обов`язки учасника дорожнього руху, серед яких є також і обов`язок знати і неухильно дотримувати вимог Закону України «Про дорожній рух», Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху. Отже обов`язок учасника дорожнього руху, яким на момент дорожньо-транспортної пригоди був ОСОБА_7 , знати і неухильно виконувати вимоги ПДР чітко визначений у національному законодавстві.

З огляду на характер допущених обвинуваченим грубих порушень вимог Правил дорожнього руху, внаслідок яких загинуло двоє осіб, обставини вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, суд вважає, що це є достатньою підставою для застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобам

Судом враховано і те, що у даному кримінальному провадженні суспільна небезпека від можливих наслідків порушення Правил дорожнього руху значно перевищує особисті інтереси обвинуваченого ОСОБА_7 , та вважає за можливе призначити йому додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 75 КК України, особа може бути звільнена лише від відбування покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі та позбавлення волі.

Згідно із роз`ясненнями, зазначеними у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 23 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначені обвинуваченому покарання, із застосуванням положень ст. 75 КК України, звільнення від відбування призначеного судом додаткового покарання не допускається.

Відповідно, звільнення від відбування призначеного судом додаткового покарання положеннями кримінального закону не передбачено і не допускається.

Призначення ОСОБА_7 саме такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», не лише покарати за вчинення кримінального правопорушення, а й здійснити виправлення особистості, а також запобігти вчиненню ним так і іншими особами злочинів.

Суд наголошує, що призначення покарання є дискрецією лише суду, та здійснюється лише на підставі внутрішнього переконання судді, і оцінки особистості обвинуваченого, з метою досягнення саме мети визначеної ст. 50 КК України.

Запобіжний захід у підготовчому судовому засіданні та під час судового розгляду зазначеного кримінального провадження не обирався і на теперішній час судом не встановлено підстав для його обрання.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.

Витрати, пов`язані з проведенням судової інженерно-транспортної експертизи № CE-19/111-24/28836-IT від 05.06.2024 вартістю 4543 грн. 68 коп., витрати, пов`язані з проведенням судової інженерно-транспортної експертизи № CE-19/111-24/28869-IT від 05.06.2024 вартістю 4543 грн. 68 коп., витрати, пов`язані з проведенням судової інженерно-транспортної експертизи № CE-19/111-24/28833-IT від 19.06.2024 вартістю 4543 грн. 68 коп., витрати, пов`язані з проведенням судової фототехнічної експертизи № CE-19/111-24/32902-ФП від 20.06.2024 вартістю 3029 грн. 12 коп, витрати, пов`язані з проведенням судової інженерно-технічної експертизи № CE-19/111-24/34419-IT від 24.06.2024) вартістю 3029 грн. 12 коп., що разом становить 19 689 гривень 28 копійок, на підставі ст. 118 КПК України включаються судом у процесуальні витрати і підлягають стягненню з обвинуваченого ОСОБА_7 , на користь держави згідно з вимогами ч. 2 ст. 124 КПК України.

Арешт на майно накладений ухвалами слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 09.05.2024 підлягає скасуванню.

Долю речових доказів необхідно вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 100, 349, 363-368, 370, 371, 374, 376, 395 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з позбавленням права керувати транспортним засобом на строк 3 (три) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з випробуванням, якщо він протягом 3 (трьох) років іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення.

Відповідно до ст. 76 КК України в період іспитового строку покласти на ОСОБА_7 такі обов`язки:

-періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації,

-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати у кримінальному провадженні в сумі 19 689 (дев`ятнадцять тисяч шістсот вісімдесят дев`ять) гривень 28 копійок, які пов`язані із проведенням судової інженерно-транспортної експертизи № CE-19/111-24/28836-IT від 05.06.2024 вартістю 4543 грн. 68 коп.; судової інженерно-транспортної експертизи № CE-19/111-24/28869-IT від 05.06.2024 вартістю 4543 грн. 68 коп.; судової інженерно-транспортної експертизи № CE-19/111-24/28833-IT від 19.06.2024 вартістю 4543 грн. 68 коп.; судової фототехнічної експертизи № CE-19/111-24/32902-ФП від 20.06.2024 вартістю 3029 грн. 12 коп; судової інженерно-технічної експертизи № CE-19/111-24/34419-IT від 24.06.2024) вартістю 3029 грн. 12 коп..

Арешт на майно, накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 09.05.2024 (справа ЄУН № 761/16355/24, провадження 1-кс/761/10786/2024 на автомобіль «Volkswagen» модель «Passat» реєстраційний номер НОМЕР_1 , користувачем якого є ОСОБА_7 зареєстрований: АДРЕСА_1 , який поміщено на спеціальний майданчик тимчасового утримання транспортних засобів за адресою: Київська область, Білоцерківський район, 4-тий км. а/д Біла Церква-Володарка, скасувати.

Арешт на майно, накладений відповідно до ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 09.05.2024 (справа ЄУН № 761/16354/24, провадження 1-кс/761/10785/2024) на автомобіль «Renault» модель «Logan», реєстраційний номер НОМЕР_4 , який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 належить ТОВ «ЧУБ Агроконцепт», зареєстрованому за адресою: Полтавська область, с. Щербані, вул. Світла, 11, який поміщено на спеціальний майданчик тимчасового утримання транспортних засобів за адресою: Київська область, Білоцерківський район, 4-тий км. а/д Біла Церква-Володарка, скасувати.

Речові докази:

- автомобіль «Volkswagen» модель «Passat» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який поміщений на спеціальний майданчик тимчасового утримання транспортних засобів за адресою: Київська область, Білоцерківський район, 4-тий км., - повернути користувачу ОСОБА_7 за належністю;

- автомобіль «Renault» модель «Logan», реєстраційний номер НОМЕР_4 , який поміщений на спеціальний майданчик тимчасового утримання транспортних засобів за адресою: Київська область, Білоцерківський район, 4-тий км., який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 належить ТОВ «ЧУБ Агроконцепт», зареєстрованому за адресою: Полтавська область, с. Щербані, вул. Світла, 11, - повернути власнику ТОВ «ЧУБ Агроконцепт» за належністю;

- оптичний DVD-R диск «Verbatim» 4/7 GB 120 min 16X з записом ІР камера16_КАТР_КАТР_1600_1645_318524 video (3), який зберігається в матеріалах кримінального провадження, - зберігати в матеріалах кримінального провадження та після закінчення строку зберігання матеріалів знищити разом з матеріалами.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на вирок може бути подана до Київського апеляційного суду через Рокитнянський районний суд Київської області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Суддя ОСОБА_1