Справа № 464/6005/25
пр.№ 1-кп/464/532/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.09.2025 року Сихівський районний суд м.Львова в складі:

головуючої-судді - ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

з участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

потерпілої ОСОБА_5 ,

представника потерпілої ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Львові кримінальне провадження №00000291 про обвинувачення

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м.Бібрка Перемишлянського району Львівської області, зареєстрованої у АДРЕСА_1 , жительки АДРЕСА_2 , українки, громадянки України, з середньо спеціальною освітою, не одруженої, раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч.1 ст.125 КК України,

в с т а н о в и в :

05 серпня 2025 року близько 15 години ОСОБА_9 , перебуваючи у маршрутному таксі №23 на проїзній частині дороги по вул. Хуторівка, 4Б у м.Львові, неподалік ринку «Шувар», на грунті раптово виниклих особистих неприяних відносин, в ході конфлікту із потерпілою ОСОБА_10 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і, бажаючи їх настання, маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, умисно нанесла близько 3 ударів кулаками рук в область обличчя та близько 9 ударів ногами по тілу потерпілої, чим спричинила останній тілесні ушкодження у вигляді садна на носі, крововиливу і садна на слизовій оболонці губ, 6 синців на правій руці, 1 синця на лівій руці, 1 синця в ділянці крила лівої здухвинної кістки та 1 синця на правій нозі, які відносяться до легкого ступеня тяжкості.

Історія кримінального провадження під час судового розгляду.

Обвинувальний акт поступив до суду 28 серпня 2025 року з заявами щодо згоди із встановленими досудовим розслідуванням обставинами, ознайомлення з обмеженням права на апеляційне оскарження та згоди на розгляд обвинувального акта у спрощеному порядку, підписаними обвинуваченою ОСОБА_9 , її захисником ОСОБА_11 та потерпілою ОСОБА_10 .

Ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 28 серпня 2025 року у справі призначено підготовче судове засідання на 03 вересня 2025 року.

Через неявку сторін кримінального провадження, заявленого клопотання представника потерпілої ОСОБА_12 про відкладення проведення підготовчого засідання через зайнятість у іншому кримінальному провадженні, підготовче судове засідання відкладене до 04 вересня 2025 року.

04 вересня 2025 року підготовче судове засідання відкладене до 22 вересня 2025 року, у зв`язку з неявкою обвинуваченої, заявленого клопотання захисника про відкладення такого на триваліший термін, оскільки перебуває у відпустці.

22 вересня 2025 року в підготовчому судовому засіданні оголошено перерву до 23 вересня 2025 року, за клопотанням захисника обвинуваченої для надання їм часу для спроби примирення з потерпілою.

Ухвалою суду від 23 вересня 2025 року призначено кримінальне провадження до судового розгляду на 24 вересня 2025 року.

Допитана в судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_9 свою вину у вчиненому визнала повністю, цивільний позов визнала частково, а саме у розмірі 1000 грн. Щодо пред`явленого обвинувачення пояснила, що 05 серпня 2025 року біля 15 години на зупинці, що по вул. Пулюя у м.Львові сіла у рейсовий автобус №23, на задній ряд на місце, що біля вікна, поклавши поруч свій пакет. До заднього ряду сидінь по салону прямували пасажири - жінка і чоловік. Зрозумівши, що такі мають намір присісти біля неї на вільні місця, забрала свій пакет. Поруч з нею присів чоловік, а біля нього - його супутниця жінка. Коли забирала пакет на коліна, то випадково зачепила чоловіка ліктем. Відчула, як її притеснули на місці сидіння, вимкнула гучність у своїх навушниках і почула, що чоловік являється ветераном війни та перебував 9 місяців у полоні. Вирішила проявити повагу до нього, тому встала з місця, щоб пересісти, оскільки в автобусі залишалися вільні місця. Однак, її штовхнули, не давши вийти з місця, жінка ОСОБА_13 почала звертати увагу, що вона проявила неповагу до її чоловіка, робила їй зауваження, сидячи на місці, нагнувшись через свого чоловіка. Оскільки її не випускали вийти з місця, тому розпочала першою бійку з потерпілою, вдаривши її кілька раз лівою рукою в обличчя. Точної кількості ударів не пригадує, бо перебувала шоковому стані та сприйняла поведінку потерпілої та її чоловіка як агресивну. Потерпіла встала з місця, де сиділа поруч свого чоловіка, вставши навпроти неї. Зазначила, що потерпіла ОСОБА_13 також її завдавала ударів, обставин нанесення яких не пригадує, однак відчувала сильні удари по голові, тому махала своїми руками, щоб відбитися від них. В такому хаосі сповзла на сидіння, тому наносила удари ногами в область живота потерпілої. Спочатку, чоловік потерпілої, що сидів поруч неї, не вчиняв жодних дій. Однак, пізніше, відчула його удари на собі, оскільки сильно вдарив її по спині та руках, по голові, обзиваючи її, викрикаючи, що це його дружина, а він ветеран. Вподальшому почав кидати її по салону автобуса, тоді виявила, що загубила свій телефон. Речі, що в пакеті, були розкидані по салону автобуса. Пригадує, як пасажирка з автобуса запитувала що сталося і чому її б`ють. Речі з пакету по салоні автобуса позбирала бабуся, а сумку та телефон повернув чоловік потерпілої, після того, як пасажири салону зробили йому зауваження. У автобусі 5 раз намагалась викликати поліцію, дозвонившись, зафіксували повідомлення про її побиття, внаслідок бійки у маршрутному автобусі. Вирвавшись від потерпілих та з салону автобуса на ринку верхнього «Шувару», почала чекати приїзду поліції. За нею з маршрутки вибігли потерпіла з чоловіком. Однак вона не хотіла біля них стояти, тому вони її тримали і не відпускали. Зазначає, що перебувала у шоковому стані, намагалась вирватися, однак потерпіла почала бити її по голові. Коли їй вдалось вирватися, підбіг ветеран, якому повідомила, щоб її не чіпав, бо очікує поліцію. При даному затриманні чоловік потерпілої здер з неї куртку та футболку, залишивши в одному топі нижній білизні. Ветеран спитав, що вона робить та наполягав, щоб одягнулась. Умисел на нанесення тілесних ушкоджень визнала, зазначила, що не прийняла антидеприсанти, тому сприйняла саме в такому агресивному світлі даний інцидент. Щиро шкодує про вчинене, розкаюється, просила вибачення у потерпілої, її чоловіка ветерана та усіх захисників, яких образила своєю поведінкою. Просила суворо не карати, призначити їй покарання у виді штрафу, на оплату якого кошти надасть їй батько військовослужбовець ЗСУ. Щодо цивільного позову просила задоволити такий у розмірі 1000 грн., оскільки перебуває у скрутному матеріальному становищі, на даний момент не працює, заощаджень не має, можливість позичити кошти відсутня, зможе оплатити лише 1000 грн., як завдану моральну шкоду потерпілій.

Незважаючи на повне визнання своєї вини обвинуваченою ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч.1 ст.125 КК України, її винуватість стверджується зібраними в ході досудового слідства доказами, у відповідності до вимог ч.2 ст.349 КПК України, які досліджувалися судом:

- витягом з ЄРДР від 06 серпня 2025 року, що зареєстровано кримінальне провадження №00000291 за ч.1 ст.125 КК України за заявою ОСОБА_10 про те, що 05 серпня 2025 року біля 15 год., перебуваючи у маршрутному таксі №23, що по вул. Хуторівка, 4Б у м.Львові невідома особа під час раптово виниклого конфлікту нанесла ОСОБА_10 удари по обличчю та грудях, спричинивши останній тілесні ушкодження;

- протоколом про прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 06 серпня 2025 року від ОСОБА_10 щодо спричинення їй тілесних ушкоджень невідомою особою 05 серпня 2025 року біля 15 год., перебуваючи у маршрутному таксі №23, що по вул. Хуторівка, 4Б у м.Львові неподалік ринку «Шувар», а саме ударів кулаком в область обличчя та ногою у грудну клітку;

- протоколом проведення слідчого експерименту від 08 серпня 2025 року з потерпілою ОСОБА_10 та оглянутим відеозаписом, у відповідності до якого остання зазначила, що 05 серпня 2025 року, перебуваючи у маршрутному таксі №23, що по вул. Хуторівка, 4Б у м.Львові ОСОБА_9 нанесла їй 3 удари руками в обличчя та біля 9 ударів в область рук, тулуба та ніг;

- протоколом проведення слідчого експерименту від 26 серпня 2025 року з ОСОБА_9 та оглянутим відеозаписом, де обвинувачена повідомила про обставини нанесення потерпілій ОСОБА_10 ударів кулаком по обличчю та ногами в область тулуба;

- протоколом проведення слідчого експерименту від 08 серпня 2025 року з ОСОБА_14 (чоловіком потерпілої) та оглянутим відеозаписом, де розповів про обставини побиття невідомою дівчиною ( ОСОБА_9 ) його нареченої ОСОБА_10 , показав механізм нанесення останній 3 ударів по обличчю та 9 ударів в область голови, рук, ніг, тулуба;

- висновком експерта №542 від 07 серпня 2025 року у відповідності до змісту якого, при обстеженні ОСОБА_10 виявлено забій грудної клітки, забійне садно спинки носа та слизової верхньої губи, садно на носі, крововилив і садно на слизовій оболонці губ, 6 синців на правій руці, 1 синець на лівій руці, 1 синець в ділянці крила лівої здухвинної кістки, 1 синець на правій нозі. Садно на носі утворилось від дії тупого предмета з обмеженою поверхнею, а крововилив і садно, синці утоврились від неодноразової дії тупих предметів або від контакту з такими. Вказані тілесні ушкодження могли виникнути від удару рукою, ногою 05 серпня 2025 року та відносяться до легкого ступеня тяжкості;

- консультаційними висновками спеціалістів від 05 серпня 2025 року, що у ОСОБА_10 виявлено забій грудної клітки, забійне садно спинки носа та слизової верхньої губи;

- протоколом огляду речей від 15 серпня 2025 року, а саме оглянутих відеозаписів з бодікамер поліцейських з вулиці на місці прибуття патрульних та відділку поліції, де ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_14 зазначили, що 05 серпня 2025 року біля 15 год., перебуваючи у маршрутному таксі №23, що по вул. Хуторівка, 4Б у м.Львові відбувся інцидент з нанесенням тілесних ушкоджень;

- реєстрацією зі служби 102, що 05 серпня 2025 року в 15 годині 12 хвилин надійло повідомлення із служби 102 по заяві ОСОБА_9 , про те, що цього дня біля 15 год., перебуваючи у маршрутному таксі №23, що по вул. Хуторівка, 4Б у м.Львові її побив ветеран війни і його бабця. Заявниця чітко на питання не відповідала, повторювала одну і ту ж саму інформацію, знаходилась у схвильованому стані. Приїхавши на місце по АДРЕСА_3 повідомила, що у неї виник конфлікт з ОСОБА_14 та його дружиною ОСОБА_10 , під час якого були нанесені тілесні ушкодження обом сторонам. На місце прибула бригада ШМД, які госпіталізували ОСОБА_10 , з якою поїхав її чоловік ОСОБА_14 . Заявниця ОСОБА_9 від госпіталізації відмовилась та виявила бажання звернутися до ВП №1 ЛРУП №2 для написання заяви. Від написання заяви ОСОБА_9 відмовилась;

- показаннями допитаної в судовому засіданні потерпілої ОСОБА_10 , що 05 серпня 2025 року біля 15 години зайшли в рейсовий автобус №23 на вул. Науковій у м.Львові, рушивши по салоні такого до останнього ряду сидінь, оскільки там було 2 вільних місця поруч. На місці біля вікна сиділа обвинувачена, а біля себе тримала пакет, яким займала сусіднє місце. Чоловік попросив прибрати такий, сів поруч обвинуваченої, а вона поруч свого чоловіка. Коли присіли обоє, ОСОБА_9 спитала чи не було більше вільних місць по салону автобуса та почала штовхати чоловіка ліктями, на що він повернувся в її сторону та зробив зауваження так більше не чинити. Обвинувачена спитала, а що він їй зробить. Чоловік повідомив, щоб вона не спілкувалась в такій манері з ними, оскільки являється ветераном війни, має інвалідність, тому попросив виражати до нього повагу. Обвинувачена відповіла, що їй всерівно на нього і його статус. З самого початку інциденту обвинувачена була негативно налаштована, нецензурно висловлювалась. Нахилившись до обвинуваченої, попросила не розмовляти з ним у такому тоні, на що отримала перші три удари поспіль в обличчя. Шокована вчиненим, встала з місця сидіння, в цей час обвинувачена перевернулась на бік в її сторону та почала бити її ногами в область грудної клітки та тазової кістки. Чоловік, сидячи, намагався стримати її удари ногами. Діставши свій телефон, викликала поліцію, однак отримала черговий удар в праве плече. В даний момент ОСОБА_9 відійшла з місця та почала перескакувати по салону та сидіннях автобуса, намагаючись дістатись виходу, при цьому встигла в неї плюнути. Схопивши обвинувачену за куртку, тим самим, затримала її, однак ОСОБА_9 продовжила наносити їй удари по голові. Оскільки працівники поліції не будуть курсувати за автобусом, тому змушені були вийти на зупинці на верхньому «Шуварі». Обвинувачена намагалась втекти, тому посадили її на зупинці і не дозволили такій рушити з місця до приїзду поліції. Щодо завданої моральної шкоди доповнила, що завдані їй легкі тілесні ушкодження містять значну емоційну та психологічну складову, яка викликала у неї стрес та тривогу, значно ускладнивши її сімейне життя, вплинувши на його гармонію та комфорт, до якого разом з чоловіком так важко йшла через війну, полон та труднощі, адаптацію. Просила позов задоволити в повному обсязі, присуджені кошти пожертвує у фонд ОСОБА_15 на допомогу бійцям. Щодо покарання погодилась з запропонованим прокурором у виді громадських робіт.

Обвинувачена ОСОБА_9 свою винуватість у вчиненому кримінальному правопорушенні (проступку), передбаченому ч.1 ст.125 КК України визнала повністю, не заперечила факту нанесення потерпілій ОСОБА_10 тілесних ушкоджень кулаком в область обличчя, ногами в область тулуба, кількості яких не пригадує, пояснила, що перебувала у шоковому стані. Як зазначено обвинуваченою під час надання пояснень, в ході даного іциденту потерпілою ОСОБА_10 та її чоловіком ОСОБА_14 їй наносились тілесні ушкодження потерпілою та її чоловіком, від госпіталізації вона відмовилась, оскільки не бажала їхати у кареті швидкої допомоги з потерпіою та її чоловіком. Щодо написання заяви про вчинення відносно неї злочину ОСОБА_10 та ОСОБА_14 вона відмовилась за порадою батька.

Щодо перебування обвинуваченої у шоковому стані у маршрутному таксі №23 під час інциденту з потерпілою та її чоловіком, як зазначила ОСОБА_9 під час надання пояснень, то такий підтверджується фабулою реєстрації повідомлення зі служби 102, оскільки працівниками поліції зафіксовано, що заявниця на питання чітко не відповідала, повторювала одну й ту ж інформацію, знаходилась у схвильованому стані.

Щодо нанесення обвинуваченій ОСОБА_10 та ОСОБА_14 тілесних ушкоджень, обвинувачена не надала жодного доказу. З фабули реєстрації повідомлення зі служби 102 вбачається, що ОСОБА_9 від госпіталізації відмовилась, тому суд позбавлений можливості перевірити показання ОСОБА_9 щодо нанесення їй тілесних ушкоджень сторонами конфлікту.

У відповідності до роз`яснень, що містяться в ч.2 п.19 Постанови Пленуму Верховного суду «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» №9 від 01 листопада 1996 року, визнання особи винуватою у вчиненні злочину може мати місце лише за умови доведеності її вини.

Наявність обґрунтованих сумнівів, встановлених судом, не узгоджується із принципом доказування поза розумним сумнівом. При цьому суд враховує правову позицію щодо визнання винності особи «поза розумним сумнівом» та визначення «стандартів доказування», висловлену Верховним Судом у постанові від 04 липня 2018 року по справі №688/788/15-к, в якій зазначається, що при вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним частинами другою та четвертою статті 17 КПК України, згідно яких - ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій. Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду.

Такий обов`язок суду щодо забезпечення презумпції невинуватості і права на справедливий судовий розгляд, поєднуються з положеннями ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована 17 липня 1997 року Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції».

Суд, виходячи із загальних засад кримінального судочинства, а саме, верховенства права, законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, дослідивши безпосередньо наведені вище докази сторони обвинувачення та сторони захисту у їх сукупності, надавши їм належну правову оцінку, відповідно до вимог ст.94 КПК України, дійшов висновку, що стороною обвинувачення надано достатні належні та допустимі докази, кожен з яких окремо та разом у їх сукупності, свідчать про вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення (проступку), за якою обвинувачується. Суд встановив, що встановлене судом обвинувачення доведено в повному обсязі.

Таким чином, суд вважає, що винуватість обвинуваченої ОСОБА_9 в судовому засіданні доведена повністю і її дії кваліфікує за ч.1 ст.125 КК України, як умисне спричинення легкого тілесного ушкодження.

Призначаючи покарання обвинуваченій ОСОБА_9 , суд враховує що відповідно до ст.12 КК України кримінальне правопорушення класифікується як кримінальний проступок.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст.65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

В той же час згідно зі ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Згідно з п.1 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24 жовтня 2003 року (із змінами та доповненнями), призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно п.3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину і його обставин.

Обираючи вид і розмір основного покарання, суд виходить з таких міркувань.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім. Щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження (правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2018 року у справі №559/1037/16-к).

Крім того, розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження (правові позиції викладені в постановах Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі №759/7784/15-к та від 18 вересня 2019 року у справі №166/1065/18).

У матеріалах зазначеного судового провадження стосовно ОСОБА_9 наявні дані на підтвердження того, що обвинувачена розкаялась у вчиненому нею кримінального правопорушення (проступку), вину визнала повністю, надала згоду на розгляд кримінального провадження у спрощеному порядку, висловила жаль з приводу цього, осуд своєї поведінки, а також готовність нести покарання, що свідчить про наявність критичної оцінки вчиненого та відповідно щирого каяття.

Суд також враховує особу обвинуваченої ОСОБА_9 , яка раніше не судима, на обліках у психо-, наркологічному диспансерах не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, не працює. Обставиною, що пом`якшує покарання, суд визнає визнання вини обвинуваченою, щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Таким чином, суд вважає, що мірою покарання, необхідною і достатньою для перевиховання обвинуваченої і попередження нових злочинів може бути міра покарання в межах санкцій статті, за якою ОСОБА_9 обвинувачується.

Щодо застосування до обвинуваченої покарання у виді штрафу, суд зазначає, що обвинувачена не працює, з її пояснень перебуває у скрутному матеріальному становищі, коштів на відшкодування повного розміору моральної шкоди, який просила потерпіла, не має, як і можливості взяти позики, влаштуватися на роботу, а такий зможе оплатити її батько, який є війсьовослужбовцем ЗСУ.

Дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, зважаючи на те, що головною метою покарання є виховання та соціальна реабілітація винного, та обираючи покарання обвинуваченій, враховуючи вимоги ч.2 ст.53 КК України, що штраф як вид покарання застосовується з урахуванням майнового стану винного, тому вважає за необхідне призначити покарання, яке буде оптимальним, покаже стійкість такого виправлення і неможливість вчинення ОСОБА_9 в подальшому інших кримінальних правопорушень, у виді громадських робіт.

Запобіжний захід не обирався. Процесуальні витратити у справі відсутні.

Долю речових доказів необхідно вирішити у відповідності до ст.100 КПК України.

Щодо цивільного позову, суд приходить до наступного висновку.

До початку судового розгляду ОСОБА_10 подала цивільний позов, просила стягнути з обвинуваченої ОСОБА_9 моральну шкоду у розмірі 20000 грн.

В обгрунтування вимог позову зазначила, що внаслідок завданих їй тілесних ушкоджень їй завадно моральну шкоду, оскільки зазнала фізичного болю та страждань, у зв`язку з численними ушкодженнями здоров`я. Суперечка виникла з приводу звільнити місце від особистих речей її чоловіку, ветерану війни, який тривалий час перебував у зоні бойових дій та у полоні. У відповідь їй було завдано удари кулаками, висловлювались зневажливі висловлювання щодо статусу військового її чоловіка. Дії обвинуваченої сприйняла дуже гостро, оскільки перебувала у стані хвилювання під час перебування чоловіка на передовій та у полоні, тому намагається опікуватися ним та перейматися таким. Зухвала поведінка обвинуваченої стала черговим потрясінням та стресом для них обох. За тижень після зазначених подій у неї з чоловіком була запланована весільна фотосесія, з попередньою організацією такої, витратою коштів, однак не могла відбутися через завдані синці, садна та крововиливи, які були на обличчі та у інших видних місцях. Просить стягнути з ОСОБА_9 20000 грн. на її користь завданої моральної шкоди.

Відповідно до ст.129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому.

Згідно ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ст.1167 ЦК України під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування шкоди враховуються вимоги розумності і справедливості.

Пунктом 1 ч.1 ст.1167 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

У п.9 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховує характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданих травм, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації (останнє залежить від характеру діяльності потерпілого, посади, часу й зусиль необхідних для відновлення попереднього стану, наміру, з яким діяв заподіював шкоди тощо).

Відповідно до ст.1167 ЦК України під моральною шкодою розуміються втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд має навести у рішенні відповідні мотиви.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав потерпілий, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, у тому числі стану здоров`я потерпілого, тяжкості вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступеня зниження престижу, ділової репутації, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості (постанова Верховного Суду від 3 жовтня 2019 року у справі №709/1173/17).

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди становить предмет оціночної діяльності суду та визначається залежно від визначених ЦК критеріїв з урахуванням вимог розумності та справедливості (постанова Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі №572/3209/17).

Як зазначив Верховний суд, ч.3 ст.23 ЦК встановлено, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Таким чином, законом установлено загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди. Тобто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду.

Так, судом встановлено, що в результаті неправомірних дій ОСОБА_9 потерпілій ОСОБА_10 завдана моральна шкода, яка полягає у моральних стражданнях, у зв`язку із завданими тілесними ушкодженнями.

У цьому кримінальному провадженні встановлено, що обвинувачена ОСОБА_9 нанесла тілесні ушкодження потерпілій, розкаялась у вчиненому та попросила вибачення у потерпілої, однак таке вибачення не задовольнило ОСОБА_10 , оскільки воно не відбулося при побратимах чоловіка, не фіксувалось камерами. Потерпіла вважає, що вибачення не було.

Факт принесення публічного вибачення обвинуваченою ОСОБА_9 в судовому засіданні під час розгляду кримінального провадження перед потерпілою ОСОБА_10 , її чоловіком ОСОБА_14 та усіма ветеранами війни технічно фіксувалося за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку «VKZ.COURT.GOV.o Дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, зважаючи на те, що головною метою покарання є виховання та соціальна реабілітація винного, та обираючи покарання обвинуваченому UA». Окрім того, у залі були присутні ЗМІ, які проводили фото та відеофіксацію судового засідання портативною технікою.

Безумовно, внаслідок вчиненого ОСОБА_9 кримінального правопорушення, потерпіла ОСОБА_10 зазнала страждань, у зв`язку із отриманими травмами. Враховуючи усі обставини, наслідки, що наступили, характер і глибину душевних, емоційних, моральних страждань, які перенесла потерпіла, їх тривалість, зважаючи на обставини при яких було заподіяно моральну шкоду, грунтуючись на принципах розумності та справедливості, неможливість оцінки душевних страждань матеріальним виміром, суд вважає за можливе встановити адекватну матеріальну сатисфакцію завданій моральній шкоді та задоволити цивільний позов частково, вважає, що справедливим та співмірним буде розмір морального відшкодування потерпілій у розмірі 5000 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 368, 370, 371, 374 КПК України, суд,

у х в а л и в:

ОСОБА_16 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч.1 ст.125 КК України, та призначити їй покарання у виді 60 годин громадських робіт.

Цивільний позов ОСОБА_17 задоволити частково. Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_17 5000 грн. завданої моральної шкоди.

В решті вимоги щодо розміру моральної шкоди відмовити.

Речовий доказ, відповідно до постанови дізнавача СД ВП №2 ЛРУП №2 ГУНП у Львівській області, а саме компакт-диск DVD-R, який зберігається у матеріалах кримінального провадження - залишити при матеріалах кримінального провадженя.

Апеляційна скарга на вирок може бути подана до Львівського апеляційного суду через Сихівський районний суд м.Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення, з урахуванням особливостей передбачених ст.394 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч.6 ст.376 КПК України копію вироку після його проголошення негайно вручити обвинуваченим та прокурору.

СУДДЯ ОСОБА_18