26.11.2025

В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 642/5177/21

Провадження №1-кп/642/175/25

26 листопада 2025 року

м. Харків

Холодногірський районний суд м.Харкова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретарів судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7

сторін кримінального провадження:

прокурорів - ОСОБА_8 , ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_10

захисника адвоката ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Харкові в режимі відеоконференції обвинувальний акт по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000405 від 02.06.2021 за обвинуваченням:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, не одруженого, з вищою освітою, який офіційно не працевлаштований, є особою з інвалідністю 3-ої групи, має на утриманні матір похилого віку ОСОБА_12 , 1951 року народження, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , мешкає в Республіці Австрія, в силу ст. 89 КК України раніше не судимий,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

І. Формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним

Так, 29 травня 2021 року приблизно о 17-00 годині ОСОБА_10 знаходився в салоні автомобілю біля будинку № 18Б по вул. Залізничній у м. Харків разом з колишньою співмешканкою - ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , де у нього виник словесний конфлікт на ґрунті особистих неприязних відносин.

В ході словесного конфлікту, діючи з раптово виниклим умислом, направленим на спричинення тілесних ушкоджень, переслідуючи мету нанесення тілесних ушкоджень та усвідомлюючи можливість настання наслідків у вигляді тілесних ушкоджень, ОСОБА_10 , перебуваючи на відстані витягнутої руки від ОСОБА_13 , правою рукою вхопив її за волосся, після чого відпустив та вийшов з вказаного автомобілю та направився до потерпілої, підійшовши до неї та вхопив правою рукою за її праву руку, потягнув ОСОБА_13 у бік будинку декілька метрів, після чого штовхнув її, від чого вона впала на землю та, знаходячись у положенні стоячи над потерпілою ОСОБА_13 , почав наносити їй удари, безпосередньо один удар кулаком правої руки в ділянку лівого плеча та декілька ударів кулаком правої руки в ділянку лівого та правого передпліччя.

Внаслідок вказаних дій ОСОБА_10 спричинив потерпілій ОСОБА_13 тілесні ушкодження у вигляді саден на обох передпліччях в середній третині по ліктьовій поверхні. Ці ушкодження утворилися від травматичної дії тупих твердих предметів, за механізмом удар або удар-здавлення, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи №09-824/2021 від 08.06.2021 за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень.

ІІ. Правова кваліфікація кримінального правопорушення.

Відповідно до положень статті 337 КПК України судовий розгляд проведено в межах висунутого обвинувачення за ч.1 ст.125 КК України відповідно до обвинувального акту, а саме: спричинення умисного легкого тілесного ушкодження.

Суд, в ході судового розгляду, відповідно до частин 1, 2, 6 статті 22 КПК України, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створював необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Сторони кримінального провадження мали рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Кримінальне провадження здійснювалося на засадах змагальності, що передбачає самостійне відстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

За змістом ст.62 Конституції України під час розгляду кримінальних проваджень суд має суворо додержуватись принципу презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь.

Дослідивши надані стороною обвинувачення докази, керуючись ст.129 Конституції України, ст.ст. 17, 22, 23 КПК України щодо презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд приходить до висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_10 за висунутим йому обвинуваченням з наступних підстав.

ІІІ. Позиція сторони обвинувачення.

Правова позиція сторони обвинувачення відображена в обвинувальному акті, що був складений 03.08.2021 прокурором Новобаварської окружної прокуратури м.Харкова ОСОБА_8 , вступній промові та виступі під час дебатів.

Сторона обвинувачення вважає, що ОСОБА_10 своїми умисними протиправними діями вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.125 КК України, а саме: спричинення умисного легкого тілесного ушкодження.

Під час судового розгляду прокурор вважав, що стороною обвинувачення надано суду достатні та допустимі докази щодо доведення обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні відповідно до статті 91 КПК, та формування у суду внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин, та оцінці кожного доказу з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, згідно із статтею 94 КПК.

Прокурор зазначає, що винуватість ОСОБА_10 в пред`явленому обвинуваченні є повністю доведеною та підтверджується дослідженими у судовому засіданні доказами, які суд сприймав безпосередньо, а також показаннями потерпілої та свідків.

В судових дебатах прокурор просив: «Беручи до уваги тяжкість кримінального правопорушення, відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих обставин, інші встановлені відомості про обвинуваченого ОСОБА_10 , визнати його винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, та звільнити його від призначеного покарання у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Незважаючи на невизнання вини обвинуваченим ОСОБА_10 , сторона обвинувачення переконана, що версію ОСОБА_10 щодо розвитку подій щодо непричетності до вчинення умисного легкого тілесного ушкодження, суду слід сприймати критично, свідчення його є нічим іншим, ніж лінією захисту від обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення з метою ухилитися від кримінальної відповідальності, але вона повністю спростовується дослідженими в судовому засіданні доказами, які суд сприймав безпосередньо та показаннями потерпілої та свідків.

Зазначає, що сторона захисту жодним чином не спростовує надані докази.

ІV. Позиція обвинуваченого щодо пред`явленого обвинувачення та сторони захисту.

Правова позиція сторони захисту відображена, зокрема, у вступній промові, усних показаннях обвинуваченого та виступах під час дебатів.

Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_10 вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.125 КК України не визнав повністю та зазначив, що він з потерпілою примирився, тому просить суд закрити кримінальну справу. На його думку, жодного належного доказу його винуватості прокурором надано не було. Потерпіла була колишньою цивільною дружиною, дійсно між ними часто виникали сварки, але вони ще до смерті потерпілої ОСОБА_13 примирилися, вона навіть написала суду заяву, що не має щодо нього жодних претензій.

В судовому засідання обвинувачений ОСОБА_10 пояснив суду, що 29 травня 2021 вони разом з потерпілою ОСОБА_13 вживали алкогольні напої, все було добре, поки йому не зателефонувала колишня дружина з повідомленням про хворобу їхньої спільної дитини та необхідністю придбати ліки. У зв`язку з даними подіями, він вимушений був їхати до аптеки, сів за кермо автомобіля, який належав ОСОБА_14 . Але потерпіла з ревнощів вибігла за ним та підсіла до автомобіля, почала кричати, ображати, кидатися на нього. З метою стримування її агресії, ОСОБА_15 вимушений був тримати її за руки, можливо тому у ОСОБА_16 були синці на руках. Звертає увагу суду, що він потерпілу не бив, не штовхав. Коли вони вийшли з автомобіля, ОСОБА_16 перечепилася та впала, а він вимушений був її піднімати з підлоги. Саме в цей момент його бачили свідки, коли він стояв над нею, а вона лежала на підлозі. Але цей факт зовсім не підтверджує, що він її бив. А, навпаки, намагався надати їй допомогу. Зазначив, що потерпіла ОСОБА_16 страждала на психічні розлади, вживала психотропні речовини, які разом з алкоголем викликали дуже сильну агресію. Сама потерпіла розпочала сварку, тому і написала заяву суду, що вона не вважає себе потерпілою.

Звернув увагу суду, що справа сфальсифікована, докази, долучені прокурором, неналежні, під час досудового розслідування неодноразово порушувалися його процесуальні права.

Вважає, що свідки його обмовляють, а всі докази, зібрані органом досудового розслідування є неналежними. Просив суд його виправдати.

Разом з цим, позицію обвинуваченого під час розгляду обвинувального акту суд розцінює як захисну та таку, що має на меті уникнення відповідальності за інкриміноване кримінальне правопорушення та є неправдивою.

При цьому жодні докази стороною захисту під час судового розгляду не надавалися, клопотань про дослідження інших доказів від учасників провадження не надходило.

Позиція сторони захисту полягала у твердженнях про невинуватість ОСОБА_10 у вчиненні дій, передбачених ч.1 ст.125 КК України з огляду на те, що докази сторони обвинувачення не підтверджують обставини, про які зазначено в обвинувальному акті.

В судових дебатах сторона захисту адвокат ОСОБА_11 просив визнати невинним ОСОБА_10 в пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, та виправдати його у зв`язку із тим, що стороною обвинувачення не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення ним вказаного кримінального проступку.

V. Позиція потерпілої

Потерпіла ОСОБА_13 відповідно до копії свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_1 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.1 а.с.65).

В судовому засіданні 02.06.2025 прокурором заявлено клопотання про долучення до матеріалів справи протоколу допиту потерпілої ОСОБА_13 від 03.06.2021 у зв`язку з її смертю, що унеможливлює її безпосередній допит під час судового розгляду (Т.2 а.с.55-56).

Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених КПК.

Так, Верховний Суд неодноразово зазначав, що засади безпосередності дослідження доказів, як і будь-якій іншій загальній засаді, притаманна певна гнучкість при застосуванні в конкретних обставинах. В залежності від обставин ця засада реалізується в різних формах, оскільки суд має узгоджувати її з іншими засадами кримінального процесу та/або легітимними інтересами суспільства чи окремих осіб (постанови ККС ВС від 19.11.2019 у справі № 750/5745/15-к, від 04.03.2020 у справі № 332/2216/17, від 10.09.2020 у справі №766/19891/17). Так, у справі № 766/19891/17 Верховний Суд зазначив, що посилання на позасудові свідчення потерпілого, який помер на час судового розгляду, не є порушенням засади безпосередності.

В судовому засіданні 06.10.2025 було оголошено та долучено да матеріалів справи протокол допиту потерпілої ОСОБА_13 , яка була допитана 03.06.2021 старшим дізнавачем сектору дізнання відділу поліції № 2 Харківського районного управління поліції № 3 Головного управління Національної поліції в Харківській області ОСОБА_17 в приміщенні кабінету № 30 ВП № 2 ХРУП № 3 ГУ НП в Харківській області, з дотриманням вимог статей 55, 56, 95, 104, 106, 223, 224 КПК України.

Так, згідно протоколу допиту потерпілої від 03.06.2021, потерпіла ОСОБА_13 пояснила, що 29.05.2021 року близько 17:00 вона перебувала за місцем свого проживання: АДРЕСА_2 , куди приїхав її колишній співмешканець ОСОБА_18 . Вони разом перебували у дворі будинку, де вживали алкогольні напої. Після цього ОСОБА_19 забрав ключі та техпаспорт від її автомобіля, вона не заперечувала, оскільки час від часу дозволяла йому користуватися власним автомобілем. Він поїхав, а приблизно через 10 хвилин повернувся та сів за стіл, за яким вона його чекала. Через деякий час він знову сів у її автомобіль, і тоді вона намагалася забрати у нього ключі та техпаспорт, оскільки він перебував у стані алкогольного сп`яніння, з метою його ж безпеки. У цей момент вона підійшла до автомобіля та сіла на пасажирське сидіння, тоді як ОСОБА_19 перебував за кермом. ОСОБА_19 почав поводитися агресивно та ображати потерпілу. У цей момент він, сидячи на водійському сидінні, правою рукою схопив її за коріння волосся та кілька разів потягнув, чим спричинив їй біль. Після цього він відпустив її, вийшов з машини, підійшов та схопив потерпілу за праву руку, витягнувши її з автомобіля. Так, ОСОБА_19 правою рукою схопив її за руку в ділянці вище ліктя, внаслідок чого у неї з`явився синець. Після того, як він витягнув її з автомобіля, знову схопив за волосся та почав тягнути в напрямку входу до будинку. Потерпіла чинила опір, але залишалася на ногах. У цей момент вона була в напівзігнутому стані, а біля порога будинку, де проживає, він зупинився і штовхнув її, від чого вона впала на праву ногу і почала кричати, щоб сусіди прийшли на допомогу. Щоб залишатися в зручному положенні, довелося перевернутися на спину. ОСОБА_19 у цей момент перебував над нею, тримав її за волосся правою рукою та почав бити її головою об плитку, яка знаходилася на ґанку. Ударів головою об плитку було приблизно два, і вони припали в ділянку потилиці. Крім того, ОСОБА_20 правої руки наносив потерпілій удари в область лівого плеча та по руках у ділянці передпліч з обох сторін. На її крики вийшла мати потерпілої - ОСОБА_21 , яка проживає у квартирі АДРЕСА_3 , та забрала її додому. Після цього її мати пішла забрати її доньку, яка залишилася в квартирі сама. Повернувшись додому, мама потерпілої обробила її рани, які з`явилися внаслідок того, що ОСОБА_19 заподіяв їй тілесні ушкодження. За цей час вона жодних тілесних ушкоджень ОСОБА_19 не наносила (Т.2 а.с.131-133).

Сторона захисту заперечувала проти визнання таких показань в якості належного доказу, адже об`єктивно була позбавлена можливості задати потерпілій запитання для спростування її показань. Разом з цим, захисту судом надано можливість висловити свої зауваження щодо протоколу допиту, а також спростувати показання потерпілої шляхом допиту інших свідків.

За загальним правилом, використання судом показань потерпілої як доказу вважалося б несумісним з інтересами сторони захисту. Однак, це правило не є абсолютним. Його необхідно розглядати через призму інших чинників, притаманних певній конкретній справі. З цією метою суду необхідно зрівноважити конкуруючі інтереси сторони захисту та сторони обвинувачення задля здійснення справедливого судочинства.

Так, використання показань потерпілої ОСОБА_13 , яка не була допитана в суді, як доказу залежить від вагомості причин неприбуття її до суду. До таких підстав суд відносить смерть особи. В цьому випадку, неприбуття особи не пов`язане з певними вольовими діями чи переконаннями потерпілої, а з об`єктивними, реальними та невідворотними обставинами. Крім того, неможливість безпосереднього допиту потерпілої в суді не повинна заганяти правосуддя у глухий кут з огляду на значення цього доказу для встановлення обставин провадження.

Аналогічні висновки узгоджуються з правовою позицію, викладеною ККС ВС у постановах від 08.10.2019 у справі № 639/8329/14-к та від 12.11.2019 у справі № 236/863/17.

Використання таких показань судом піддано детальній перевірці. Вони підтверджуються та взаємоузгоджуються з іншими дослідженими доказами.

Судом надано стороні захисту достатні зрівноважуючі фактори, що дозволяють здійснити справедливу і правильну оцінку достовірності таких показань та, як наслідок, застосувати їх при оцінці певних фактичних даних.

Щодо доводів захисту про недопустимість показань померлої потерпілої ОСОБА_13 , наданих під час досудового розслідування, суд приходить до наступного.

Однією з загальних засад кримінального провадження є безпосередність дослідження показань (пункт 16 частина 1 статті 7 КПК). Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених КПК.

Принцип безпосередності дослідження показань є розвитком принципу змагальності та такий підхід спрямований на підвищення захисту прав особи на стадії досудового розслідування та на нівелювання тиску на особу під час отримання показань слідчим чи прокурором (пояснювальна записка до проекту Закону України № 9700 від 13.01.2012 "КПК"). Разом з тим сторона захисту не навела і суд не встановив будь-яких обставин, що можуть свідчити про незаконний вплив правоохоронних органів на ОСОБА_13 під час досудового розслідування.

Принцип безпосередності дослідження доказів спрямований передусім на найкраще забезпечення права сторін на перехресний допит особи, яке забезпечується також і підпунктом "d" частини 3 статті 6 Конвенції. Гарантії цього підпункту є конкретними аспектами права на справедливий судовий розгляд, встановленого частиною 1 статті 6 Конвенції, які повинні враховуватись при будь-якій оцінці справедливості провадження.

Відповідно до практики ЄСПЛ використання в якості доказів показань, відібраних на стадіях розслідування правоохоронними органами та судового слідства, саме по собі не є несумісним зі згаданими положеннями за умови, що дотримано право на захист.

ЄСПЛ сформулював загальні принципи, які мають застосовуватись у справах, коли свідок обвинувачення не був присутнім у судовому засіданні, а попередньо надані ним показання були визнані допустимим доказом, в рішеннях у справах Al-Khawaja and Tahery v. The United Kingdom [GC], заяви № 26766/05 та № 22228/06, ЄСПЛ 2011, Schatschaschwili v. Germany [GC], заява № 9154/10, ЄСПЛ 2015, Seton v. The United Kingdom, заява №55287/10, § 57-59, від 31.03.2016, "Боєць проти України", заява № 20963/08, § 74-76, від 30.01.2018, "Гарбуз проти України", § 34, заява № 72681/10, від 19.02.2019.

Виходячи з практики ЄСПЛ, для оцінки допустимості показань померлої потерпілої ОСОБА_13 потрібно виконати трискладовий тест ("тест Аль-Хаваджа і Тахері"), з`ясувавши такі обставини: чи існували поважні причини для неявки свідка чт потерпілого до суду та відповідно для прийняття показань недопитаного відсутнього свідка як доказів. Однією з поважних причин неявки особи ЄСПЛ визнає її смерть (наприклад, рішення у справі "Тіхак проти України", заява № 59937/08, від 18.12.2018, § 45); чи були показання відсутнього свідка чи потерпілого єдиною або вирішальною підставою для засудження обвинуваченого. Правило "єдиного або вирішального доказу" означає, що визнання вини обвинуваченого виключно або переважно ґрунтується на показаннях свідків, яких обвинувачений не може допитати на будь-якій стадії провадження. У цьому контексті слово "вирішальний" слід розуміти вузько як таке, що вказує на доказ такої значущості або важливості, який, вірогідно, може стати вирішальним для результату розгляду справи. Якщо неперевірені показання свідка підтверджуються іншими доказами, вирішення питання, чи є вони вирішальними буде залежати від сили підтверджуючих доказів: чим більш вагомими будуть інші обвинувальні докази, тим менша вірогідність визнання показань відсутнього свідка вирішальними; чи існували достатні врівноважуючі фактори, у тому числі вагомі процесуальні гарантії, здатні компенсувати незручності, спричинені стороні захисту в результаті допуску доказу, та забезпечити щоб судовий розгляд у цілому був справедливим. Зокрема, суд має вжити заходи, які здатні забезпечити справедливу та належну оцінку надійності такого доказу (Schatschaschwili v. Germany [GC], заява №9154/10, § 125). Обсяг врівноважуючих факторів, необхідних для того, щоб судовий розгляд вважався справедливим, буде залежати від вагомості показань відсутнього свідка. Чим важливішими є ці показання, тим вагомішими мають бути врівноважуючі фактори для того, щоб провадження в цілому могло вважатися справедливим (зокрема, згадане рішення у справі Seton v. The United Kingdom, § 59). Такими врівноважуючими факторами ЄСПЛ серед іншого визнає: (1) наявність у суду доказів, що підтверджують позасудові показання відсутнього свідка (показання осіб, яким відсутній свідок розповідав про те що сталось, одразу після події; речові докази); (2) надання захисту можливості допитати свідка на стадії досудового розслідування (очна ставка між відсутнім свідком та обвинуваченим); (3) надання можливості обвинуваченому викласти власну версію подій та оспорити надійність відсутнього свідка (згадані вище рішення у справах "Гарбуз проти України", § 43; "Тіхак проти України", § 46-50).

На необхідності застосування цього тесту при дослідженні позасудових показань померлого свідка чи потерпілого наголосив ККС ВС у постанові від 02.12.2020 у справі №279/746/17. В інших справах Верховний Суд погодився з висновками суду першої інстанції, який використав позасудові показання померлих свідків, потерпілих, посилаючись на зазначений тест (постанова від 04.10.2018 у справі № 398/1257/16-к), чи безпосередньо застосовував цей тест при оцінці законності використання показань відсутнього свідка (наприклад, постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.09.2020 у справі № 1-331/09, ухвали ККС ВС від 17.12.2019 у справі № 212/11316/2012 та від 10.11.2020 у справі № 537/2068/16-к, постанова ККС ВС від 19.11.2019 у справі №750/5745/15-к). Хоч ряд судових рішень Верховного Суду стосувались дослідження позасудових показань за положеннями КПК 1960 року, проте викладені у них висновки є релевантними обставинам цього провадження в контексті оцінки відповідності Конвенції використання позасудових свідчень.

З наведених мотивів, суд визнає допустимим доказом показання померлої потерпілої ОСОБА_13 , які надані нею прокурору та слідчому під час досудового розслідування.

VІ. Докази на підтвердження встановлених судом обставин.

Суд, у відповідності до ст.94 КПК України, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, виходячи з приписів ст.373 ч.3 КПК України, відповідно до яких, обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, незважаючи на невизнання обвинуваченим ОСОБА_10 своєї провини, прийшов до висновку, що обставини обвинувачення ОСОБА_10 , викладені у обвинувальному акті, відповідно до критерію поза розумними сумнівами знайшли об`єктивне підтвердження, його винність в інкримінованому проступку повністю доведена дослідженими в судовому засіданні доказами.

ОСОБА_22 .

На підтвердження вини ОСОБА_10 стороною обвинувачення надано докази, які були досліджені безпосередньо у судовому засіданні, яким судом надано ретельну оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності, такі містяться у матеріалах кримінального провадження та за переконанням сторони обвинувачення доводять вину ОСОБА_10 у інкримінованому йому кримінальному проступку.

Зокрема, показами свідків, які допитані безпосередньо у судовому засіданні, попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань та приведені до присяги (Т.2 а.с.42-43, 76-77, 78-81 матеріалів кримінального провадження).

Так, свідок ОСОБА_21 (Т.2 а.с.42-43) повідомила суду, що вона є мамою потерпілої. У травні 2021 року, ввечері, коли вона вже повернулася з прогулянки з собакою, почула, як кричить її донька ОСОБА_14 . На вулиці йшов дощ. Вона вибігла на подвір`я і побачила, що донька лежить на крильці одноповерхового будинку на 6 квартир, а її співмешканець ОСОБА_15 стоїть над нею та тримає за волосся, кричить на неї. Свідок підбігла, відтягнула ОСОБА_15 від доньки, відбила її та забрала до себе в квартиру. Вона пояснила, що її донька ОСОБА_14 проживала з ОСОБА_15 в одному будинку з нею, але в різних квартирах. У обвинуваченого з донькою завжди були складні відносини, то вони жили разом, то розходилися, між ними часто виникали сварки. Також з ними проживала донька ОСОБА_14 , тобто онука свідка. ОСОБА_23 зазначила, що не знає, чи бив ОСОБА_24 раніше, оскільки донька про це нічого не розповідала. Вона додала, що була проти їхніх стосунків, і через це між нею та донькою також виникали конфлікти.

Свідок повідомила, що тієї ночі ОСОБА_15 перебував у стані алкогольного сп`яніння. Чи були на тілі Ксенії синці, вона не пам`ятає. Після інциденту на місце приїхав наряд поліції, який хотів забрати онуку, але донька цього не дозволила. В присутності поліції ОСОБА_14 написала заяву на ОСОБА_15 . Також на місці події були інші свідки. ОСОБА_21 розповіла, що 7 лютого 2022 року вона перебувала в місті Дніпро. У доньки вже були спроби суїциду - після однієї з них ОСОБА_23 забрала ОСОБА_14 з реанімації до себе. Донька проживала разом з нею родиною та дитиною. Свідок пояснила, що її донька мала інвалідність і постійно приймала необхідні ліки. Коли розпочалося повномасштабне вторгнення рф на Україну, вони вирішили виїхати за кордон для безпеки, і ОСОБА_23 особисто проводжала доньку з онукою до Австрії, де ОСОБА_14 мала жити, а потім дізналася, що вони поїхали разом з ОСОБА_15 .

Зі слів свідка, у період війни, вже перебуваючи в Австрії, між ОСОБА_14 та ОСОБА_15 знову сталися сварки, після чого вони розійшлися. На початку 2021 року її донька лікувалася у психіатра, їй призначалися ліки і під їх впливом донька потрапила в ДТП, в Австрії потерпілу ОСОБА_13 взагалі позбавили права спілкування з донькою після спроби самогубства. Дитину вилучили з сім`ї, помістили до дитячого закладу, так як мати не могла виконувати свої батьківські обов`язки. Згодом донька ОСОБА_21 ОСОБА_13 загинула, вчинивши самогубство. На запитання суду, чи бачила вона, як ОСОБА_15 бив ОСОБА_14 , свідок відповіла, що безпосередньо цього не бачила, лише спостерігала, як він тримав її доньку за волосся, а та відбивалася руками, кричала, плакала.

Свідок ОСОБА_25 , допитана в судовому засіданні 25.06.2025 за допомогою відеоконференцзв`язку з Залізничного районного суду м.Львова (Т.2 а.с.78-81) повідомила суду, що вона мешкала в будинку, у якого був спільний двір з будинком, де мешкала ОСОБА_13 . Тєрнікова вона особисто не знає, але вперше побачила його наприкінці травня 2021 року приблизно о 22:00 годині. Свідок розповіла, що того вечора перебувала вдома, коли почула на вулиці крики. Вона вийшла надвір і побачила жінку віком приблизно 4050 років, яка говорила, що ОСОБА_15 побив її доньку. ОСОБА_26 також побачила дівчину, яка намагалася забрати дитину та прямувала до автомобіля. При цьому ОСОБА_14 (донька тієї жінки) кричала, щоб ніхто не забирав її доньку. За словами свідка, при всіх ОСОБА_14 сказала ОСОБА_15 : «Ти мене бив», але той заперечував це, водночас поводився агресивно. Після цього ОСОБА_15 підійшов до автомобіля, взяв дитину на руки та поніс її в дім. Згодом він прийшов до будинку, почав сильно стукати у двері та бити у вікна, вимагав, щоб йому відкрили. Свідок викликала швидку допомогу та поліцію. ОСОБА_15 перебував у стані алкогольного сп`яніння, навіть впав на землю, після чого вона намагалася допомогти йому прийти до тями. ОСОБА_26 зазначила, що ОСОБА_14 перебувала в стані шоку, тримала себе за волосся, на її плечі були помітні кров`янисті рани та синці. Дитина Ксенії на той момент вже була на вулиці. Під час події ОСОБА_14 неодноразово кричала: «Допоможіть, вбивають!». Її одяг був брудним, хоча зазвичай вона виглядала охайно. Свідок додала, що познайомилася з ОСОБА_14 вже після цієї події, до того лише кілька разів бачила її у дворі, але особисто не спілкувалася. Тєрнікова вона не знала, однак неодноразово чула крики з того боку вулиці, хоч і не могла точно сказати, кому вони належали. Також ОСОБА_26 наголосила, що ОСОБА_15 завжди перебував у нетверезому стані та поводився агресивно.

Свідок ОСОБА_27 (Т.2 а.с.76-77) повідомив суду, що працює в Управлінні патрульної поліції в Харківській області. Тєрнікова він не пам`ятає. Свідок пояснив, що 29 травня 2021 року перебував на нічній зміні. Близько 22:30 надійшов виклик на лінію «102» за адресою: м. Харків, вулиця Залізнична - повідомлення про факт домашнього насильства. Після прибуття на місце події він спілкувався з потерпілою та її матір`ю. З їхніх слів, кривдник пішов у невідомому напрямку. Свідок зазначив, що потерпіла та її мати від госпіталізації відмовилися. На місці події також перебувала бригада швидкої допомоги, однак ОСОБА_28 не пам`ятає, чи надавалася медична допомога потерпілій. Додатково він повідомив, що обставини події пам`ятає не дуже добре, заявника не опитував і загалом опитування свідків або інших осіб не проводив.

Від свідка ОСОБА_29 прокурор в судовому засіданні 06.10.2025 відмовилася, так як згідно довідки Державної прикордонної служби від 02.07.2025 ОСОБА_29 24.11.2023 виїхав за межі України (Т.2 а.с.103-107, 149).

Аналізуючи свідчення попереджених про кримінальну відповідальність свідків, допитаних під час судового розгляду, суд приймає до уваги та розцінює їх свідчення як правдиві, оскільки вони були стабільними протягом усього розгляду. Свідчення потерпілої та свідків узгоджуються з іншими матеріалами кримінального провадження, які в свою чергу свідчать про винуватість ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому діяння.

VІ.ІІ. Письмові докази.

З метою обґрунтування обвинувачення сторона обвинувачення посилалась на наступні письмові докази, які були досліджені та оцінка яких була надана судом, зокрема:

- витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 02.06.2021, відповідно якого порушено кримінальне провадження за № 0000405 від «02» червня 2021 року, за ст. 125 ч. 1 КК України, фабула: 29.05.2021 за адресою: АДРЕСА_4 ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , було нанесено тілесні ушкодження (Т.2 а.с. 128);

- згідно заяви ОСОБА_13 від 02.06.2021, остання просить органи внутрішніх справи прийняти відповідні заходи щодо ОСОБА_10 , який, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, наніс їй тілесні ушкодження 29.05.2021 близько 20-00 години за адресою: м.Харків, вул. Залізнична, 20 А (Т. 2 а.с. 123);

- відповідно рапорту ДОП СП ВП №2 Харківського РУП №3 ГУНП в Х/о рядового поліції ОСОБА_30 , було отримано на розгляд матеріал, зареєстрований в ЖЄО ВП №2 Харківського РУП №3 ГУНП в Х/о №9748 від 29.05.2021, під час розгляду якого було встановлено, що з даного приводу відкрите кримінальне провадження в СВ ВП №2 Харківського РУП №3 за ст. 125 КК України, ЄРДР №0000405 (Т. 2 а.с. 124);

- згідно рапорту ДОП СП ВП №2 Харківського РУП №3 ГУНП в Х/о рядового поліції ОСОБА_30 , було отримано на розгляд матеріал, зареєстрований в ЖЄО ВП №2 Харківського РУП №3 ГУНП в Х/о №9750 від 29.05.2021, під час розгляду якого було встановлено, що з даного приводу відкрите кримінальне провадження в СВ ВП №2 Харківського РУП №3 за ст. 125 КК України, ЄРДР №0000405 (Т. 2 а.с. 125);

- відповідно рапорту помічника чергового ВП№ 2 ХРУП № 3 ГУ НП в Харківській області ОСОБА_31 від 30.05.2021 встановлено, що отримано заяву та зареєстровано ЄО за №9750 від 29.05.2021, відповідно якої від ОСОБА_21 ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання: АДРЕСА_5 , тел.: НОМЕР_2 , 29.05.2021 о 22:39 надійшло повідомлення до служби 102 про те, що 29.05.2021 о 22:39 за адресою: АДРЕСА_4 , співмешканець доньки Богдан б"є її доньку, в будинку була дитина 5 років. Ім`я винуватця ОСОБА_19 42-43 роки, прізвище не знає та більше інформації про нього не знає, зброї немає, тварин немає, раніше чи засуджений не знає, від швидкої допомоги відмовилась (Т. 2 а.с. 126);

- згідно рапорту помічника чергового ВП№ 2 ХРУП № 3 ГУ НП в Харківській області ОСОБА_31 від 30.05.2021 встановлено, що отримано заяву та зареєстровано ЄО за №9748 від 29.05.2021, відповідно якої від ОСОБА_25 ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце проживання: АДРЕСА_6 , тел.: НОМЕР_3 , 29.05.2021 о 22:27 надійшло повідомлення до служби 102 про те, що 29.05.2021 о 22:26 за адресою: АДРЕСА_4 , жінка зачинилась з 8-ми річною дитиною в будинку. До них ломиться нетверезий чоловік, який хоче забрати дитину, а перед цим побив жінку, подробиць заявниця не знає (Т. 2 а.с. 127);

- постановою від 02.06.2021, перший заступник керівника Новобаварської окружної прокуратури м. Харкова ОСОБА_32 , розглянувши матеріали досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000405 від 02.06.2021 за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, постановив призначити групу прокурорів у кримінальному провадженні №0000405 від 02.06.2021 за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України (Т.2 а.с.129);

- згідно постанови про призначення судово-медичної експертизи від 02.06.2021, старший дізнавач сектору дізнання відділу поліції № 2. Харківського районного управління поліції № 3 Головного управління Національної поліції в Харківській області старший лейтенант поліції ОСОБА_17 , розглянувши матеріали досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000405 від «02» червня 2021 року за ознаками складу кримінального правопорушення-проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, постановив надати доручення експертній установі та залучити експертів Харківського обласного бюро судово-медичної експертизи, розташованого за адресою: м. Харків, вул. Дмитрівська, 14 для проведення судово-медичної експертизи (Т.2 а.с.135);

- відповідно висновку експерта ХОБСМЕ ОСОБА_33 №09-824/2021 від 08.06.2021, у громадянки ОСОБА_13 встановлені наступні тілесні ушкодження:

?- синці на правому стегні, на лівому плечі, на лівій гомілці.

?- садна на лівій гомілці та на обох передпліччях.

Ці ушкодження утворилися від травматичної дії тупих твердих предметів, за механізмом удар чи удар-здавлення, за винятком саден, які утворилися за механізмом тертя-ковзання, та могли бути отримані за 3-5 діб до огляду. Цей висновок підтверджується виглядом, характером ушкоджень, а також стадією загоєння саден і кольором синців.

За ступенем тяжкості: синці та садна викликали незначні скороминущі наслідки, тривалістю не більше 6-ти днів, і за цією ознакою відповідно до п.п. 2.3.2. «Б», 2.3.5. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом № 6 МОЗ України від 17 січня 1995 року відносяться до ЛЕГКИХ тілесних ушкоджень.

Покази ОСОБА_13 , викладені нею у статусі потерпілої в протоколі проведення слідчого експерименту від 02.06.2021 року, в цілому не суперечать об?єктивним судово-медичним даним в частині терміну і механізму утворення встановлених у неї тілесних ушкоджень (Т. 2 а.с.136-137);

- згідно протоколу проведення слідчого експерименту від 02.06.2021, який проводився в приміщенні ХОБСМЕ за адресою: м. Харків, вул.Дмитрівська, 14, старшим дізнавачем СД ВП №2 ХРУП №3 ГУНП в Харківській області ОСОБА_17 за участю потерпілої ОСОБА_13 , спеціаліста ОСОБА_33 , понятих ОСОБА_34 , ОСОБА_35 з використанням фотокамери XIAOMI, з дотриманням вимог ст.ст.104, 223,240 КПК України, з метою уточнення та перевірки відомостей, а саме: ОСОБА_13 розповіла про події, які відбулися 29.05.2021 ввечері за місцем її мешкання за адресою: АДРЕСА_4 , її колишній співмешканець ОСОБА_36 наніс їй тілесні ушкодження, а саме: коли вона перебувала в положенні сидячи, поблизу неї знаходився ОСОБА_15 , який схопив правою рукою її за волосся та потягнув декілька разів, потім схопив за праву руку в області ліктя та почав тягнути, при цьому тримав її за волосся. Коли потерпіла впала на правий бік, чоловік знаходився над нею, та тримаючи її за волосся, вдарив близько двох разів її головою об підлогу. Додано ілюстративний матеріал (Т.2 а.с.138-143);

Достовірність та об`єктивність наведених доказів у суду сумніву не викликає, адже вони отримані без порушення закону, узгоджуються один з одним, допустимі та достатні, у зв`язку з чим суд вважає можливим прийняти вказані докази.

Суд вважає безпосередньо досліджені докази належними, допустимими, достовірними і в сукупності достатніми для належної правової оцінки дій обвинуваченого та визнання його винуватості.

Показання обвинуваченого ОСОБА_10 щодо невизнання своєї вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, суд оцінює критично, вважає їх неправдивими та такими, що надані з метою уникнення кримінальної відповідальності, оскільки його покази повністю спростовуються показаннями потерпілої та показаннями допитаних свідків, а також сукупністю досліджених письмових доказів у кримінальному провадженні.

Крім цього, покази потерпілої ОСОБА_13 загалом узгоджуються із дослідженими висновком експерта та іншими письмовими доказами, які були досліджені в ході судового розгляду, у зв`язку з чим показання потерпілої ОСОБА_13 суд вважає достовірними та правдивими.

При цьому, висновки суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні цього кримінального правопорушення не ґрунтуються тільки на показаннях потерпілої ОСОБА_13 , оскільки його винуватість доводиться іншими об`єктивними доказами у кримінальному провадженні.

Оцінюючи відповідно до вимог ст. 94 КПК України вищевказані докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України доведена поза розумним сумнівом, підтверджується показаннями потерпілої та свідків, а також сукупністю досліджених письмових доказів у кримінальному провадженні.

Будь яких істотних порушень КПК України під час досудового розслідування, які б вплинули на кваліфікацію дій обвинуваченого та поставили б під сумнів зібрані по справі докази, судом не вбачається.

Судом досліджувалися також заява ОСОБА_13 від 18.08.2021, яка адресована судді ОСОБА_37 , відповідно якої не визнає себе потерпілою, так як домашній конфлікт розпочала сама, будь-яких претензій морального та матеріального характеру до ОСОБА_10 не має (Т.1 а.с.29); заява ОСОБА_13 від 25.01.2022 з проханням розглядати справу за її відсутності, претензій до ОСОБА_10 не має (Т.1 а.с.45).

Суд звертає увагу, що потерпіла ОСОБА_13 не просила суд закрити кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_10 за ч.1 ст.125 КК України у зв`язку з примиренням з обвинуваченим, не відмовилася від приватного обвинувачення, жодного разу не з`явилася до суду для надання пояснень. В своїх заявах тільки зазначила, що не має претензій морального та матеріального характеру до обвинуваченого.

Судом досліджено також письмові докази, які характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_10 , а саме: копію паспорту (Т.2 а.с.144-145); довідку про відсутність судимостей (Т.2 а.с.146), довідка КНП ХОР «Обласний наркологічний диспансер» від 29.06.2021 № 8556 про те, що ОСОБА_10 на обліку не перебуває (Т.2 а.с.147), довідка КНП «МПД № 3» ХМР від 01.07.2021 № 6203 про те, що ОСОБА_10 впродовж останніх 5 років, не звертався за медичною допомогою (Т.2 а.с.148).

VІІ. Висновки суду

З огляду на викладене, суд критично відноситься до показань обвинуваченого щодо оговорювання його потерпілою та свідками, оскільки вважає, що так побудована лінія захисту з метою уникнення від кримінальної відповідальності за інкримінований кримінальний проступок та є неправдивою.

Суд зазначає, що покази обвинуваченого ОСОБА_10 не знайшли свого підтвердження в судовому засідання, а навпаки спростовується дослідженими в судовому засіданні як письмовими доказами, так і показами потерпілої та свідків, які є послідовними та узгодженими між собою.

Суд не вбачає жодних підстав для визнання показань потерпілої надуманими, неправдивими чи неналежними.

Отже, оцінюючи доводи сторони обвинувачення про винуватість ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, суд враховує наступне.

По-перше, суд вважає за необхідне зазначити, що всі вищеперераховані докази щодо обвинувачення ОСОБА_10 у вчиненні кримінального проступку зібрані стороною обвинувачення з дотриманням вимог КПК України.

По-друге, суд вважає, що конкретні обставини вчиненого ОСОБА_10 кримінального проступку, а саме, спосіб нанесення тілесного ушкодження потерпілій, локалізація ушкоджень, характер утворення тілесних ушкоджень, - переконливо свідчать про те, що обвинувачений діяв з прямим умислом, тобто усвідомлював можливість настання негативних наслідків своїх протиправних дій.

На підтвердження зазначеного свідчать покази потерпілої ОСОБА_13 , яка чітко вказала на обвинуваченого, як на особу, що спричинила їй тілесні ушкодження. При цьому, суд вважає її свідчення послідовними та такими, що повністю узгоджуються з іншими доказами, що містяться в матеріалах справи.

Наслідки нанесеного удару потерпілій підтверджуються медичними документами та висновками експертизи. Ці висновки здобуті у спосіб, передбачений КПК України, є належними та допустимими доказами, в повній мірі аргументовані та не викликають сумнів у їх достовірності, правильності та повноті.

Крім того, даних, які свідчили б про те, що потерпіла могла отримати тілесні ушкодження за інших обставин та від дій інших осіб, - судом не встановлено.

Наявність медичної документації в матеріалах кримінального провадження підтверджує причинно-наслідковий зв`язок між протиправними діями обвинуваченого та ушкодженням здоров`я потерпілої, що в свою чергу, спростовує твердження сторони захисту, що потерпіла та свідки обмовили ОСОБА_10

VІІІ. Стаття (частина статті) КК України, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

Відповідно до ст. 17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Зміст принципу «поза розумним сумнівом» сформульований у пункті 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України», відповідно до якого доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом. Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає із зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Враховуючи викладене вище та наведені стороною захисту доводи спростовуються доказами, які є належними, допустимими, та які оцінено судом з точки зору достовірності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в сукупності, та які, з урахуванням конкретних обставин цього кримінального провадження та висунутих на свій захист непослідовних версій обвинуваченого, що не узгоджувалися із вказаними доказами, дозволили суду встановити винуватість ОСОБА_10 відповідно до стандарту доказування «поза розумним сумнівом».

Оцінивши надані стороною обвинувачення та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, розглядаючи кримінальне провадження з дотриманням положень ст.337 КПК України, суд, всебічно, повно й неупереджено, дослідивши всі обставини кримінального провадження, керуючись законом, вищезазначені безпосередньо досліджені докази, вважає належними, допустимими, достовірними та в сукупності достатніми для прийняття рішення про винуватість обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення - проступку, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, а саме: умисне заподіяння легкого тілесного ушкодження.

Ухвалюючи вирок, суд вважає за необхідне звернути увагу сторін кримінального провадження на наступне.

Вимоги до мотивування судових рішень засновані на положеннях ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Питання про те, чи виконав суд свій обов`язок, може бути визначено тільки з урахуванням конкретних обставин справи. Зважаючи на позиції ЄСПЛ про неможливість тлумачення п. 1 ст. 6 цієї Конвенції як такого, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент під час обґрунтування судами своїх рішень (справа «Салов проти України»), в цьому кримінальному провадженні, суд вважає, що такі стандарти дотримано. Також, як неодноразово зазначав у своїх рішеннях ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від свавілля; рішення національного суду повинно містити мотиви, достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною кримінального провадження.

Достовірність та об`єктивність наведених доказів у суду сумніву не викликає, адже вони отримані без порушення закону, узгоджуються один з одним, допустимі та достатні, у зв`язку з чим суд вважає можливим прийняти вказані докази.

Суд вважає безпосередньо досліджені докази належними, допустимими, достовірними і в сукупності достатніми для належної правової оцінки дій обвинуваченого та визнання його винуватості.

ІХ. Обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання.

Обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання ОСОБА_10 судом не встановлено.

Обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_10 відповідно до вимог, передбачених ст.67 КК України, суд визнає вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винний перебував у близьких відносинах.

Суд бере до уваги дані про особу обвинуваченого ОСОБА_10 , який має вищу освіту, неодружений, раніше не судимий в силу ст.89 КК України, є особою з інвалідністю 3-ої групи, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває.

Х. Мотиви суду при призначенні покарання

Згідно з ч. 6 ст. 368 КПК України обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у своїй постанові від 06 грудня 2021 року (справа № 521/8873/18, провадження № 51-413 кмо 21) зазначила, що за змістом п. 1 ч. 2 ст. 284, ч. 3 ст. 285, частинами 1, 4 ст. 286, ч. 3 ст. 288 КПК суди першої та апеляційної інстанцій мають обов`язок відповідно роз`яснити особі, яка притягується до кримінальної відповідальності те, що на момент судового розгляду чи апеляційного перегляду закінчились строки давності притягнення цієї особи до кримінальної відповідальності, що є правовою підставою, передбаченою ст. 49 КК України, для звільнення особи від кримінальної відповідальності у порядку, передбаченому КПК України, і таке звільнення є підставою для закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК, а також право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави та наслідки такого заперечення. Нероз`яснення судом першої чи апеляційної інстанцій відповідно до вимог ст. 285 КПК України зазначених обставин є порушенням вимог кримінального процесуального закону, що потягнуло неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування закону, який підлягав застосуванню.

В судовому засіданні суд роз`яснив обвинуваченому ОСОБА_10 , що на момент судового розгляду закінчились строки давності притягнення його до кримінальної відповідальності, що є правовою підставою, передбаченою ст.49 КК України, для звільнення особи від кримінальної відповідальності у порядку, передбаченому КПК України, і таке звільнення є підставою для закриття кримінального провадження на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України.

Проте, обвинувачений ОСОБА_10 заперечував проти закриття кримінального провадження з цієї підстави.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 65 КК України передбачено, що суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено, що визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Вимогами ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно з ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Виходячи з засади співмірності призначене покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. Без урахування й належної оцінки всіх цих обставин у своїй сукупності обрана міра покарання не може вважатися справедливою.

Згідно з ч.6 ст.368 КПК України, обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України та практику Європейського суду з прав людини, яка застосовується як джерело права.

Так, у постанові ВСУ від 01 лютого 2018 року (справа № 634/609/15-к, провадження № 51-658 км17) зазначено, що підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи».

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

При призначенні покарання обвинуваченому суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке віднесене до категорії кримінальних проступків, конкретні його обставини, особу винного, який раніше не судимий, відсутність пом`якшуючих та наявність обтяжуючої покарання обставини, та обирає йому покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України у виді штрафу, оскільки саме таке покарання буде необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

На переконання суду, саме таке покарання відповідає загальним засадам його призначення, визначеним у статтях 50, 65 КК України, є справедливим та співмірним протиправному діянню, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_10 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Зазначене кореспондується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 2 лютого 2021 року у справі № 361/7311/19.

Проте, Верховний Суд у своїй постанові від 09 квітня 2019 року (справа № 760/18016/15-к, провадження № 51- 846 км 18) зазначив, що відповідно до ч. 5 ст. 74 КК України особу може бути за вироком суду звільнено від покарання на підставах, передбачених ст. 49 цього Кодексу. Звільнення від покарання на наведеній підставі застосовується у випадках, коли суд не може звільнити особу від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності відповідно до ст. 49 КК України. Зокрема у випадку, якщо особа заперечує проти закриття справи за нереабілітуючою обставиною та вимагає закриття справи у зв`язку з відсутністю в діях особи складу злочину або виправдання. Тоді суд за наявності підстав визнає особу винною у вчиненні злочину, виносить обвинувальний вирок і звільняє її від покарання, керуючись зазначеною нормою матеріального права та ч. 5 ст. 74 вказаного Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 12 КК України кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі.

Беручи до уваги, що кримінальне правопорушення, вчинене ОСОБА_10 мало місце 29.05.2021 року, з часу його вчинення минуло більше двох років, судом не встановлено даних, які б вказували на переривання чи призупинення терміну давності для притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності.

Судом встановлено, що ОСОБА_10 не звертався з клопотанням про звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України.

Згідно з ч.8 ст.284 КПК України звільнення особи від кримінальної відповідальності можливо тільки за її згодою та на підставі відповідного клопотання.

За відсутності відповідного клопотання, а також згоди обвинуваченого на застосування щодо нього положень ст.49 КК України, суд вправі звільнити особу лише від покарання на підставі ч.5 ст.74 КК України.

Частино п`ятою статті 74 КК України визначено, що особа також може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

ОСОБА_10 визнано судом винним у вчиненні кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі, та з дня вчинення якого минуло понад два роки.

Дотримання умови, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України, тобто дворічного строку з дня вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, є безумовною і обов`язковою підставою звільнення ОСОБА_10 від призначеного покарання.

На підставі п.1 ч.1 ст.49, ч. 5 ст. 74 КК України суд звільняє ОСОБА_10 від призначеного покарання в зв`язку із закінченням строків давності.

ХІ. Інші питання, які вирішуються судом при ухваленні вироку

Запобіжний захід щодо обвинуваченого під час судового розгляду не обирався і підстав для його обрання на даний час суд не вбачає.

Цивільний позов не заявлено.

Речові докази та судові витрати відсутні.

На підставі викладеного, керуючись вимогами ст. ст. 370, 371, 373, 374, 376, 392-395 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

На підставі п.1 ч.1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнити ОСОБА_10 від призначеного покарання в зв`язку із закінченням строків давності.

Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 (тридцяти) днів з дня його оголошення.

Вирок суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Роз`яснити обвинуваченому право подати клопотання про помилування, право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Суддя ОСОБА_38