У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«04» лютого 2026 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

обвинуваченої ОСОБА_7

потерпілої ОСОБА_8

її представника - адвоката ОСОБА_9

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за №0000318, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 вересня 2025 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Миколаєва, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

- обвинуваченої за ч. 2 ст. 286 КК України.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 вересня 2025 року ОСОБА_7 засуджена за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

Ухвалено строк відбування ОСОБА_7 покарання рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Зараховано у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 23.04.2025 по 25.04.2015.

Вирішено питання про судові витрати та речові докази.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Захисник ОСОБА_6 просить вирок змінити в частині призначеного основного покарання та звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком на 2 роки з покладенням обов`язків, передбачених п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України. В іншій частині вирок залишити без змін.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційну скаргу.

Захисник ОСОБА_6 , не оспорюючи висновків суду першої інстанції щодо встановлених фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченої та правильності кваліфікації її дій, вважає, що вирок суду підлягає зміні в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, а саме не застосування положень ст. 75 КК України.

Апелянт погоджується з призначеним судом першої інстанції покаранням, та вважає, що воно призначено відповідно до вимог ст. 65-67 КК України в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України. Апелянт не оскаржує вирок в цій частині.

Зазначає, що питання можливості звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням судом не розглядалося взагалі та судом у вироку не наведено підстав щодо неможливості застосування положень ст. 75 КК України.

Вказав, що суд першої інстанції не зазначив про позицію сторони обвинувачення та потерпілої сторони, які вважали, що звільнення від основного покарання з іспитовим строком можливе та не просили застосовувати до обвинуваченої покарання, яке необхідно відбувати реально.

Просить врахувати, що ОСОБА_10 раніше не судима, заміжня, має постійне місце проживання, працює, виховує двох малолітніх дітей: пасинка ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та пасинка ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , має міцні соціальні зв`язки.

Обставиною, яка пом`якшує покарання є щире каяття, сприяння розкриттю злочину, часткове відшкодування шкоди. Обставини, які обтяжують покарання не встановлено.

Звертає увагу, що обвинуваченою частково відшкодовано моральну шкоду у розмірі 100 000 грн через декілька днів після ДТП. Також обвинувачена ОСОБА_10 додатково відшкодувала частково моральну шкоду у розмірі 100 000 грн після вручення їй обвинувального акта. Обвинувачена ОСОБА_10 також попросила вибачення у потерпілої. У ході спілкування обвинувачена ОСОБА_10 та потерпіла ОСОБА_8 домовились, що обвинувачена продовжить виплати потерпілій і після ухвалення вироку, адже моральна шкода, яка завдана потерпілій є значною, та одним платежем обвинувачена не може відшкодувати таку шкоду. У зв`язку з такими обставинами цивільний позов потерпілою не заявлявся.

Тому, на думку апелянта, суд дійшов помилкового висновку, що часткове добровільне відшкодування заподіяної шкоди не є обставиною, яка пом`якшує покарання, та виключив її із переліку.

Захисник ОСОБА_6 також зазначив, що щире каяття обвинуваченої виявлялося на стадії як досудового розслідування, що полягало у наданні викривальних показань та усіх обставин ДТП, також у проведенні слідчого експерименту, де вона на місці ДТП підтвердила свої показання, чим сприяла слідству. На стадії судового розгляду позиція обвинуваченої ОСОБА_13 також була не змінною і остання надала показання, визнала себе винною та не оспорювала фактичні обставини, викладені в обвинувальному акті.

Також захисник зазначив, що потерпіла ОСОБА_8 та її представник адвокат ОСОБА_9 в судових дебатах підтримали думку прокурора та зазначили, що не бажають, щоб до обвинуваченої було застосоване суворе покарання, пов`язане з позбавленням волі. Потерпіла зазначила, що погоджується з мірою покарання, яку просить застосувати прокурор до обвинуваченої, а саме 4 роки позбавлення волі із звільненням від відбування основного покарання з іспитовим строком терміном на 2 роки. Потерпіла зазначала, що до обвинуваченої можна не застосовувати додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

На думку апелянта, у матеріалах кримінального провадження відсутні, та у вироку суду не наведено, будь-яких обставин, які б прямо забороняли або могли служити перешкодою для застосування до ОСОБА_13 положень ст. 75 КК України та не дозволяли суду, з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення, особи винної та інших обставин справи, зробити висновок про можливість виправлення обвинуваченої без відбування покарання.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

23 квітня 2025 року, близько 08:20 год. у ранковий (світлий) час доби, за відсутності опадів, ОСОБА_7 керуючи автомобілем «Mini Cooper», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по сухій чистій, без пошкоджень, асфальтованій проїжджій частині вул. Веселинівська в м. Миколаєві, що має три смуги, призначені для руху в одному напрямку, в межах середньої (другої) смуги руху, в напрямку від вулиці Урожайної до вул. Травневої, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, розташованого в районі будинку №43 та позначеного відповідними дорожніми знаками 5.38.1 та 5.38.2 розділу 33 та горизонтальною дорожньою розміткою 1.14.1 розділу 34 Правил Дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, із відповідними змінами та доповненнями (далі ПДР України), грубо порушила вимоги п.п. 1.3, 1.5, 2.3 «б», 12.3, 12.4, 12.9 «б», 18.1, 18.4 ПДР України, а саме: будучи зобов`язаною знати й неухильно виконувати вимоги ПДР України, проявила неуважність, не стежила за дорожньою обстановкою, відповідно не реагувала на її зміни, здійснюючи рух в межах населеного пункту (де дозволяється рух зі швидкістю не більше, ніж 50 км/год) зі швидкістю не менше, ніж 60 км/год. та наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, не зменшила швидкість, щоб дати дорогу пішоходам, при цьому помітивши, що перед нерегульованим пішохідним переходом, позначеним дорожніми знаками 5.38.1 та 5.38.2 «Пішохідний перехід;» розділу 33, та дорожньою розміткою 1.14.1 розділу 34 ПДР України, невстановлений легковий автомобіль білого кольору, що рухався в межах лівої смуги руху, зменшив швидкість та зупинився, не зменшила швидкість керованого нею автомобіля аж до його зупинки, з можливістю продовжити (відновити) рух лише переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, хоча зобов`язана була це зробити та мала таку технічну можливість, а навпаки, продовжила рух у обраному напрямку із перевищенням максимально допустимої швидкості у межах населеного пункту, не давши дорогу пішоходам ОСОБА_14 та ОСОБА_8 , які перетинали проїжджу частину зазначеної вулиці по вищевказаному нерегульованому пішохідному переходу повільним кроком, рухаючись зліва направо відносно напрямку руху керованого нею транспортного засобу, внаслідок чого здійснила наїзд на ОСОБА_14 .

В результаті неправомірних дій ОСОБА_15 пішоходу ОСОБА_14 заподіяно тупу поєднану травму тіла у вигляді множинних переломів кісток скелету (численних переломів ребр по декільком анатомічним лініям, переломів хребта у грудному відділі, кісток тазу справа з розривом між хребцевих зчленувань, обох кісток лівої гомілки, правої стегнової кістки), розривів внутрішніх органів (плеври та тканини легень, капсули та тканини печінки), яка супроводжувалась внутрішньою кровотечою (в черевній порожнині близько 200 мл рідкої крові, в правій плевральній порожнині до 950 мл рідкої крові та 100 мл у відшарових м`яких тканинах правого стегна) з наступною гострою крововтратою, внаслідок яких вона померла у кареті швидкої медичної допомоги.

Дана дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок злочинного порушення водієм ОСОБА_7 вимог п.п. 1.3, 1.5, 2.3 «б», 12.3, 12.4, 12.9 «б», 18.1, 18.4 ПДР України, які знаходяться у прямому причинному зв`язку із настанням ДТП.

Судом першої інстанції ОСОБА_7 визнана винною у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, та її дії кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України.

Позиції учасників судового провадження.

Захисник ОСОБА_6 та обвинувачена ОСОБА_7 підтримали апеляційну скаргу. Під час апеляційного розгляду надали квитанцію на підтвердження виплати в рахунок відшкодування моральної шкоди на суму 50000 грн.

Потерпіла ОСОБА_8 та її представник - адвокат ОСОБА_9 , підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_5 частково підтримала апеляційну скаргу, зазначивши, що суд першої інстанції безпідставно не врахував обставину, яка пом`якшує покарання обвинуваченої, - часткове добровільне відшкодування моральної шкоди.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційних скаргах доводи, апеляційній суд встановив таке.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, є обґрунтованим.

Наведеним у вироку доказам суд першої інстанції надав належну правову оцінку, правильно кваліфікував дії обвинуваченої ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України.

Оскільки фактичні обставини кримінального провадження, а також призначене обвинуваченій розмір та вид основного і додаткового покарання ніким не оспорюються, колегія суддів відповідно до ст. 404 КПК України перевіряє вирок суду першої інстанції лише в межах апеляційної скарги.

Що доводів апелянта про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме не застосування до обвинуваченої положень ст. 75 КК України, суд виходить з наступного.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Вказані вимоги закону судом першої інстанції не дотримані в повній мірі.

Призначаючи покарання обвинуваченій ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував, що вона, будучи раніше не судимою, вчинила тяжкий необережний злочин, одружена, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, є фізичною особою - підприємцем.

Суд не прийняв до уваги доводи про те, що ОСОБА_7 виховує двох малолітніх дітей: пасинка ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та пасинка ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , оскільки з наданих суду документів встановлено, що в свідоцтвах про народження вказаних дітей зазначена мати ОСОБА_16 , а суду не надано відповідних документів, які б свідчили про постійне проживання цих дітей разом з ОСОБА_7 .

Обставинами, які згідно зі ст. 66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченої, суд першої інстанції визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину.

Разом з тим, суд першої інстанції виключив обставину, яка пом`якшує покарання - добровільне відшкодування завданого збитку, оскільки в судовому засіданні було встановлено, що завдана шкода відшкодована частково, тож на момент ухвалення вироку відшкодування завданих збитків в повному обсязі не відбулось.

Обставин, які згідно зі ст. 67 КК України обтяжують покарання, судом не встановлено.

Суд вважав, що обставини вчинення злочину свідчать про підвищену суспільну небезпечність особи обвинуваченої, яка не маючи достатнього досвіду керування транспортним засобом (як пояснила в судовому засіданні керує автомобілем приблизно 1,5 роки) фактично знехтувала вимогами ПДР України, що в свою чергу мало наслідком загибель потерпілої.

Враховуючи особу обвинуваченої та обставини і характер вчиненого кримінального правопорушення, суд першої інстанції дійшов висновку, що виправлення обвинуваченої не можливе без ізоляції від суспільства.

Суд вважав, що наявність обставин, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання в даному випадку дають суду підстави для призначення обвинуваченій ОСОБА_7 мінімального покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України з позбавленням права керування транспортними засобами, яке вона повинна відбувати реально, що буде відповідати її особі та тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, і буде необхідним та достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Разом з цим, суд першої інстанції недостатньо врахував дані про особу обвинуваченої ОСОБА_7 , а також наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

У даному випадку, обвинувачена ОСОБА_7 з початку досудового розслідування повністю визнала вину у вчиненому злочині, висловила щире каяття, яке виявлялося на стадії як досудового розслідування (надання викривальних показань та усіх обставин ДТП, та під час слідчого експеримент, де вона на місці ДТП підтвердила свої показання, чим сприяла слідству), так і на стадії судового розгляду, де позиція обвинуваченої ОСОБА_13 також була не змінною і остання надала показання, визнала себе винною та не оспорювала фактичні обставини, викладені в обвинувальному акті.

Окрім того, обвинуваченою частково відшкодовано моральну шкоду у розмірі 100 000 грн через декілька днів після ДТП, та під час судового розгляду відшкодувала потерпілій іще 100 000 грн. Також обвинувачена ОСОБА_10 попросила вибачення у потерпілої.

З пояснень потерпілої та її представника слідує, що між потерпілою та обвинуваченою існує домовленість, що обвинувачена продовжить виплати потерпілій і після ухвалення вироку, адже моральна шкода, яка завдана потерпілій є значною, та одним платежем обвинувачена не може відшкодувати таку шкоду. У зв`язку з такими обставинами цивільний позов потерпілою не заявлено. Окрім того, потерпіла в суді апеляційної інстанції пояснила про намір пред`явити позов до страхової компанії.

Про намір обвинуваченої і в подальшому здійснювати відшкодування заподіяної шкоди свідчить і те, що після ухвалення вироку вона продовжила відшкодування, сплативши потерпілій 50000 грн, що підтверджено квитанцією, яка надана під час апеляційного розгляду.

За такого, заслуговують на увагу доводи захисника про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що часткове добровільне відшкодування заподіяної шкоди не є обставиною, яка пом`якшує покарання.

Оскільки потерпіла позов не заявила, відсутні підстави вважати, що шкода відшкодована частково. Колегія суддів вважає, що у даному випадку добровільне відшкодування 250000 грн на відшкодування моральної шкоди є обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_7 .

Орім того, суд першої інстанції також не врахував позицію сторони обвинувачення та потерпілої сторони, які вважали, що звільнення від основного покарання з іспитовим строком, на підставі ст. 75 КК України, можливе та не просили застосовувати до обвинуваченої покарання, яке необхідно відбувати реально.

Так, потерпіла ОСОБА_8 та її представник адвокат ОСОБА_9 , як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду зазначили, що не бажають, щоб до обвинуваченої було застосоване суворе покарання, не заперечувала проти застосування до обвинуваченої положень ст. 75 КК України, що судом першої інстанції не враховано під час ухвалення вироку щодо ОСОБА_7 .

Суд першої інстанції зазначив, але фактично не врахував, що ОСОБА_7 раніше не судима, одружена, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, є фізичною особою - підприємцем, має міцні соціальні зв`язки.

Хоча суд і вказав, що немає даних про те, що пасинки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 перебувають на утриманні обвинуваченої, та немає даних про те, що діти позбавлені можливості отримання батьківського виховання і піклування з боку рідної матері ОСОБА_16 , однак обвинувачена ОСОБА_7 перебуває у зареєстрованому шлюбі з батьком дітей - ОСОБА_17 з 2022 року та вони проживають разом однією сім`єю.

Тобто, є достатні підстави вважати, що обвинувачена займається вихованням і доглядом за дітьми, що підтверджується зокрема і тією обставиною, що в день вчинення ДТП, ОСОБА_7 везла дітей до школи. Окрім того, під час апеляційного розгляду обвинувачена пояснила, що діти проживають з нею та її чоловіком, та іноді їздять до своєї матері ОСОБА_16 , яка проживає у м. Одесі.

Хоча суд першої інстанції і послався на позитивні дані про особу обвинуваченої ОСОБА_7 , але, фактично, її особа, її належна процесуальна поведінка під час досудового розслідування та судового розгляду судом першої інстанції при призначенні покарання врахована не була.

Під час апеляційного розгляду обвинувачена ОСОБА_7 висловила щирий жаль з приводу вчиненого, ще раз вибачилась перед потерпілою, запевнила суд, що буде продовжувати відшкодовувати потерпілій моральну шкоду, завдану внаслідок вчиненого. Зазначені обставини, на переконання колегії суддів, свідчать про те, що обвинувачена ОСОБА_7 дійсно розкаялася у вчиненому та бажає виправити ситуацію, що склалася.

З огляду на те, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, якої ОСОБА_7 не уникала, враховуючи поведінку обвинуваченої за період кримінального провадження, те що обвинувачена ОСОБА_7 раніше не судима, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, одружена, є фізичною особою-підприємцем, має міцні соціальні зв`язки, визнала свою вину, щиро розкаялася у вчиненому, активно сприяла розкриттю злочину, здійснила відшкодування завданої моральної шкоди, колегія суддів вважає, що дані обставини пом`якшують покарання обвинуваченої ОСОБА_7 та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого нею злочину, який вчинено з необережності.

Враховуючи вище зазначені дані про особу винної, обставини, які пом`якшують покарання, колегія суддів вважає можливим виправлення обвинуваченої ОСОБА_7 без відбування покарання, звільнивши її від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України з покладенням на неї обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

На переконання колегії суддів, вищезазначені обставини, встановлені під час апеляційного розгляду, дійсно можуть бути підставою для застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, оскільки ще не втрачена можливість соціальної реабілітації та виправлення обвинуваченої ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства, що також підтверджується її поведінкою після вчинення злочину та критичним ставленням до вчиненого, усвідомлення своєї провини і засудженням своєї протиправної поведінки.

За такого, апеляційна скарга захисника підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 408, 409, 413, 414, 418, 424, 532 КПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 - задовольнити.

Вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 вересня 2025 року щодо ОСОБА_7 змінити в частині призначеного покарання.

Вважати ОСОБА_7 засудженою за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки з покладенням на неї відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України обов`язків: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти цей орган про зміну місця проживання та роботи.

Іспитовий строк ОСОБА_7 рахувати з дня набрання вироком законної сили, тобто з 04.02.2026.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3