ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/82/26 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.4 ст.186 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2026 р.

Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника адвоката ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі в приміщенні Тернопільського апеляційного суду апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 листопада 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001558 від 08 вересня 2025 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. москва російської федерації, українця, громадянина України, із середньою спеціальною освітою, не одруженого, непрацевлаштованого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого в силу ст.89 КК України

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України та призначено йому покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі.

На підставі ст.72 КК України в строк призначеного судом покарання ОСОБА_7 зараховано термін його попереднього ув`язнення з моменту його затримання тобто з 06 вересня 2025 р. по дату винесення вироку включно, тобто по 13 листопада 2025 р. з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Вирішено питання речових доказів і судових витрат.

Як визнав суд, в період дії воєнного стану в Україні, 25 серпня 2025 року о 15 год. 28 хв. у ОСОБА_7 , який перебував у приміщенні магазину ІНФОРМАЦІЯ_2 по АДРЕСА_2 , де свою господарську діяльність здійснює ФОП ОСОБА_10 , виник злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, ОСОБА_7 25 серпня 2025 року о 15 год. 28 хв. у приміщенні магазину Є-Таке по вул. Чорновола, 17 в м. Тернополі, діючи в умовах введеного в державі воєнного стану, умисно, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та їх наслідки, відкрито, викрав із торговельного стелажу окуляри сонцезахисні чоловічі «Van Regel» та усвідомлюючи, що його дії помічені сторонні особами покинув місце вчинення кримінального правопорушення, отримавши реальну можливість розпорядитись майном на власний розсуд.

Вказаними протиправними діями ОСОБА_7 завдав матеріальної шкоди ФОП « ОСОБА_10 » на суму 129,60 гривень.

Крім того, в період дії воєнного стану в Україні, 05.09.2025, близько 17:00 год, у ОСОБА_11 , який перебував біля приміщення закладу "Кав?ярня", що розташований поблизу входу на продуктовий ринок зі сторони центрального автовокзалу за адресою: м. Тернопіль, вул. Торговиця, 9, виник злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, 05.09.2025, близько 17:00 год, перебуваючи біля приміщення закладу "Кав?ярня", що розташований поблизу входу на продуктовий ринок зі сторони центрального автовокзалу, що за адресою: м. Тернопіль вул. Торговиця 9, ОСОБА_7 , діючи в умовах введеного в державі воєнного стану, умисно, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та їх наслідки, відкрито вирвав із рук потерпілої ОСОБА_12 належний їй мобільний телефон торгівельної марки "Iphone" моделі "12 Pro", вартістю 12 100 гривень, який надалі кинув на землю. Після цього, ОСОБА_13 , усвідомлюючи, що його дії помічені сторонніми особами, підняв належний ОСОБА_12 мобільний телефон та тримаючи його у руці покинув місце вчинення кримінального правопорушення, отримавши реальну можливість розпорядитись майном на власний розсуд.

Вказаними протиправними діями ОСОБА_13 завдав матеріальної шкоди ОСОБА_12 на суму 12 100 гривень.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 , вважає вирок суду незаконним і необґрунтованим та таким, що підлягає зміні у зв`язку з неправильною правовою кваліфікацією дій обвинуваченого та невідповідності призначеного покарання тяжкості правопорушення.

В обґрунтування своїх доводів апелянт стверджує, що у матеріалах справи відсутні докази застосування ОСОБА_7 насильства або реальної загрози його застосування; дії обвинуваченого носили спонтанний характер, без попереднього умислу; шкода у першому епізоді є малозначною.

Вважає, що суд формально підійшов до оцінки доказів, чим порушив вимоги ст.94 КПК України.

На переконання сторони захисту, суд першої інстанції, призначаючи покарання не дав належної оцінки обставинам, які пом`якшують покарання, а саме: щире каяття обвинуваченого; активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень; відсутність тяжких наслідків; незначний розмір майнової шкоди; повернення викрадених речей потерпілим; вік обвинуваченого та його соціальний стан; бажання служити у Збройних Силах України.

Зазначає, що призначене судом покарання є надто суворим та таким, що не відповідає ступеню тяжкості вчинених діянь, особі обвинуваченого і цілям покарання, визначеним у ст.50 КК України.

Вказує, що суд фактично обмежився формальним викладом обставин, що є порушенням ст.370 КПК України.

Звертає увагу, що суд відмовив у застосуванні ст.69 КК України або ст.75 КК України і тому апелянт вважає, що порушено принципи справедливості та індивідуалізації покарання.

Просить вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13.11.2025 р. відносно ОСОБА_7 змінити та призначити обвинуваченому більш м`яке покарання, шляхом застосування ст.ст.69, 75 КК України.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , які підтримали подану апеляційну скаргу і, з наведених у ній мотивів, просять пом`якшити призначене судом покарання на підставі статтю 69 КК України та, застосувавши статтю 75 КК України, звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробувальним строком; прокурора, який заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, вирок суду вважає законним та обґрунтованим і тому просить залишити його без зміни; перевіривши матеріали кримінального провадження та дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо доведення винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінально правопорушення та кваліфікації його дій, дотримався вказаних вимог закону.

З матеріалів провадження вбачається, що місцевий суд провів розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_7 відповідно до положень ч. 1 ст. 337 КПК у межах висунутого обвинувачення.

При цьому, суд дотримався приписів, установлених статтями 10, 22 КПК, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою в наданні доказів, дослідженні й доведенні їх переконливості перед судом.

За змістом ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини його вчинення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення). Згідно з вимогами ч. 2 ст. 91 КПК доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Ретельно перевіривши надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_7 було пред`явлено обвинувачення у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, суд першої інстанції у вироку навів детальний аналіз усіх досліджених доказів, дав їм у відповідності з вимогами ст. 94 КПК належну оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Як встановлено перевіркою матеріалів провадження, досудове та судове слідство проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Таких порушень цього закону, які були б істотними та потягли за собою скасування судового рішення, у справі не допущено, а висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчиненому в умовах воєнного стану, суд зробив на підставі ретельно досліджених в судовому засіданні і детально викладених у вироку доказів.

Обґрунтовуючи свої висновки щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 , суд у вироку належним чином проаналізував показання допитаного в судовому засідання обвинуваченого, а також протоколи слідчих процесуальних дій і висновки проведених у справі експертиз, які, у своїй сукупності, доводять винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Так, апеляційний суд звертає увагу на показання допитаного судом першої інстанції обвинуваченого ОСОБА_7 , який, за участі захисника, в судовому засіданні повністю визнав свою вину у пред`явленому йому обвинуваченні та виловив своє розкаяння у цьому, а також засвідчив, що обставини викладені у обвинувальному акті повністю відповідають дійсності.

Окрім того, під час судового розгляду місцевим судом детально досліджено докази, надані стороною обвинувачення, належність, допустимість та достовірність яких стосовно інкримінованого кримінального правопорушення як обвинуваченим ОСОБА_7 , та і його захисником адвокатом ОСОБА_8 , не спорювалися.

Зокрема:

- протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 08.09.2025 р., відповідно до якого працівниця магазину ІНФОРМАЦІЯ_2 по АДРЕСА_2 , де свою господарську діяльність здійснює ФОП ОСОБА_10 , ОСОБА_14 просить встановити та притягнути до кримінальної відповідальності невідомого їй чоловіка, який 25.08.2025 р. відкрито викрав у магазині одну пару чоловічих окулярів, після чого, незважаючи на те, що його намагався зупинити продавець, вибіг з приміщення та втік (а. п.63-64);

- протокол пред`явлення особи впізнання від 10.09.2025 р., відповідно до якого свідок ОСОБА_15 , попередньо описавши прикмети особи, впізнала ОСОБА_7 , як особу, яка 25.08.2025 р. близько 15 год. 28 хв. з приміщення магазину Є-Таке, що по АДРЕСА_2 , відкрито викрав чоловічі сонцезахисні окуляри; (а. п.90-91)

- протокол огляду від 09.09.2025 р., згідно з яким оглянуто відеозапис із камери відеоспостереження, яка знаходиться в приміщенні магазину Є-Таке, що по вул. Чорновола, 17 в м. Тернополі і яким зафіксовано як до приміщення магазину заходить чоловік, зовнішньо схожий на ОСОБА_7 та веде діалог з адміністратором магазину, після чого підходить до стелажів з товарно-матеріальними цінностями та бере окуляри темного кольору і біжить в сторону виходу з магазину; (а. п.66-79)

- протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 06.09.2025 р., згідно якого свідок ОСОБА_16 за зовнішніми ознаками обличчя впізнала ОСОБА_7 , який 05.09.2025 р. близько 17 год. 00 хв. поблизу кафе в продуктовому ринку біля автовокзалу по вул. Торговиця в м. Тернопіль, відкрито викрав телефон; (а. п.94-95)

- протоколами огляду від 06.09.2025 р. відповідно до яких оглянуто відеозаписи з камер зовнішнього відеоспостереження, розміщених по вул. Торговиця у м. Тернополі, якими зафіксовано у час та місці, де обвинуваченим ОСОБА_7 було відкрито викрадено мобільний телефон у потерплої ОСОБА_12 особу, зовнішньо схожу на ОСОБА_17 , а також зафіксовано як у 17:04:46 (орієнтовано час відкритого заволодівання майном потерпілої ОСОБА_12 ), особу, зовнішньо схожу на ОСОБА_17 наздоганяє інша особа чоловічої статі. (а. п.101-114)

Аналізуючи вищенаведені докази, поряд з іншими, що були досліджені судом першої інстанції, колегія суддів вважає, що місцевий суд належним чином аргументував своє рішення щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 і дав їм правильну юридичну оцінку, детально мотивувавши свій висновок про кваліфікацію дій обвинуваченого за ч.4 ст.186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений в умовах воєнного стану.

Доводи сторони захисту щодо відсутності доказів застосування обвинуваченим насильства або реальної загрози його застосування до потерпілих, а також те, що дії обвинуваченого носили спонтанний характер і шкода у першому епізоді є малозначною колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки наведені ним аргументи, за встановлених судом обставин, не впливають на кваліфікацію дій ОСОБА_7 як відкрите викрадення чужого майна.

Аналізуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що підстав для сумніву в правильності оцінки зібраних досудовим слідством та досліджених судом першої інстанції доказів щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину та кваліфікації його дій за ч.4 ст.186 КК України, в колегії суддів немає. Обґрунтованих доводів з цього приводу не наведено і в апеляційній скарзі сторони захисту.

Що стосується твердження захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 про невідповідність призначеного покарання тяжкості правопорушення та можливості застосування положень статей 69, 75 КК України, то апеляційний суд вважає їх непереконливими, з огляду на наступне.

Невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість (ст. 414 КПК).

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Виходячи з указаної мети та принципів справедливості, співмірності й індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їхньої небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

Як слідує із змісту апеляційної скарги, обвинувачений фактично порушує питання про недотримання судом першої інстанції визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання й пов`язані з суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Відповідно до з ч.2 ст.65 КК України та роз`яснень, наведених в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 Про практику призначення судами кримінального покарання, призначаючи покарання у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним та достатнім для виправлення засудженого й попередження нових злочинів.

Виходячи із змісту вироку Тернопільського міськрайонного суду від 13 листопада 2025 року відносно ОСОБА_7 та аналізу матеріалів кримінального провадження, колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд, обираючи покарання, дотримався положень Загальної частини Кримінального кодексу України, вимог ст.65 КК України, та врахував ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, даних про особу винного, а також всі обставини справи.

Зокрема, судом враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином; особу винного, який в силу ст.89 КК є несудимим, тобто раніше вчиняв кримінальні правопорушення, судимість за які на даний час погашена.

Також місцевим судом враховано обставину, яка пом`якшує покарання, до якої суд відніс щире каяття та зазначено про відсутність обставин, які обтяжують покарання.

За наведених обставин суд обрав ОСОБА_7 мінімальне покарання передбачене санкцією статті обвинувачення.

Стосовно обставин, на які посилається сторона захисту у своїй апеляційній скарзі, як на такі, що пом`якшують покарання, то апеляційний суд зазначає наступне.

Активне сприяння розкриттю злочину як обставина, що пом`якшує покарання, означає добровільну допомогу слідству будь-яким чином: повідомлення правоохоронним органам або суду фактів у справі, надання доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб, викриття інших співучасників, визначення ролі кожного з них у вчиненні злочину, надання допомоги в їх затриманні,видача знарядь і засобів вчинення злочину, майна, здобутого злочинним шляхом. Визнання засудженим своєї вини та надання правдивих показань не підтверджує наявності такої обставини, що пом`якшує покарання, як активне сприяння розкриттю злочину.

Також, апеляційний суд звертає увагу, що матеріали провадження не містять відомостей про повернення обвинуваченим викраденого майна потерпілим та відшкодування їм заподіяної шкоди. Натомість, обвинувачений ОСОБА_7 в суді апеляційної інстанції пояснив, що окуляри, викрадені ним в магазині ІНФОРМАЦІЯ_2 , він загубив, а мобільний телефон, який він вирвав із рук потерпілої ОСОБА_12 , викинув.

Відсутність тяжких наслідків; незначний розмір шкоди по одному з епізодів злочинної діяльності; вік та соціальний стан особи, як про це зазначається в апеляційній скарзі, на переконання колегії суддів, не містять визначальних критеріїв обставин, які, в контексті положень статті 66 КК України, закон відносить до таких, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Вчинення кримінального правопорушення з метою подальшого вступу на військову службу до Збройних Сил України, як про це зазначив обвинувачений під час допиту в суді першої інстанції, а також бажання служити у ЗСУ, як обставина, яку захисник просить визнати пом`якшую, на думку колегії суддів, є суперечливим, оскільки реалізація такого наміру жодним чином не пов`язана з необхідність вчинення злочину.

За змістом ст. 69 КК України призначення основного покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину з урахуванням особи винного.

У кожному випадку застосування ст. 69 КК України суд зобов`язаний у своєму рішенні зазначити, які саме обставини справи або дані про особу винного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання.

Виходячи з матеріалів даного кримінального провадження, обставин, які б не лише пом`якшували покарання ОСОБА_7 , а й суттєво знижували ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, колегія суддів, з урахуванням особи обвинуваченого, не вбачає, а відтак підстави для призначення останньому більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, відсутні.

За наведених обставин, суд першої інстанції обґрунтовано мотивував своє рішення щодо необхідності призначення йому покарання у виді позбавлення волі, на строк, який є мінімальним відповідно до санкції статті обвинувачення.

На думку колегії суддів, з урахуванням обставин вчиненого кримінального правопорушення, а також даних про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , що відображено у вироку, форма та строк відбування покарання в умовах суспільства, обрана судом першої інстанції, є виваженою, справедливою та такою, що відповідає вимогам статті 65 КК.

Враховуючи тяжкість злочину, вчиненого ОСОБА_7 , особу винного, а також інші обставини справи, колегія суддів не знаходить мотивів для висновку про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 без відбування покарання, що не дає підстав прийняти рішення про застосування ст.75 КК України та звільнення його від відбування покарання з випробуванням, про що сторона захисту ставить питання в апеляційній скарзі.

Узагальнюючи наведене, апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апелянта про невідповідність призначеного покарання тяжкості правопорушення, оскільки судом призначено покарання, в межах санкції статті обвинувачення за якою його визнано винним, з урахуванням особи обвинуваченого та тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, що повністю узгоджується з приписами ст.65 КК України.

При цьому колегія суддів вважає, що апелянтом не було наведено аргументованих доводів щодо надмірної суворості призначеного йому покарання, з огляду на те, що місцевим судом враховано всі обставини, з якими закон пов`язує вирішення цього питання.

Колегія суддів вважає, що визначене судом першої інстанції покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі, яке є мінімальним згідно санкції статті обвинувачення, повністю відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним злочину та особі обвинуваченого і є достатнім та необхідним для його виправлення та запобігання вчинення нових злочинів.

Це рішення належним чином умотивоване і відповідає вимогам кримінального закону, а тому підстав для зміни вироку через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі винного і застосування до обвинуваченого м`якшого покарання або звільнення його від відбування покарання з випробуванням, про що адвокат ОСОБА_8 ставить питання в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Вирок суду є обґрунтованим і законним. Будь-яких передбачених ст.ст.408, 409 КПК України підстав до його зміни, про що ставить питання апелянт, не виявлено при перевірці справи в апеляційному порядку, а тому в задоволенні апеляційної скарги сторони захисту слід відмовити.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 листопада 2025 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді