Справа № 632/1537/25
провадження № 1-кп/632/177/25

В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2025 року м. Златопіль

Златопільський міськрайонний суд Харківської області у складі: головуючого - судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 , розглянувши у підготовчому судовому засіданні угоду про визнання винуватості у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000063 від 04 липня 2025 року щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Орілька Лозівського району Харківської області, громадянина України, має повну загальну середню освіту, офіційно не працевлаштований, розлучений, на утриманні має неповнолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на утриманні батьків похилого віку не має, не являється особою із інвалідністю, раніше не судимий, перебуває на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

якому висунуто обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення-проступку, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України,

сторони кримінального провадження та інші учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_5 ,

обвинувачений ОСОБА_3 ,

захисник ОСОБА_6 , -

В С Т А Н О В И В:

22 серпня 2025 року до Златопільського міськрайонного суду Харківської області із Златопільського відділу Лозівської окружної прокуратури надійшов обвинувальний акт разом з угодою про визнання винуватості у кримінальному провадженні за № 0000063 від 04 липня 2025 року щодо ОСОБА_3 , якому висунуто обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення-проступку, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України.

11 грудня 2025 року під час підготовчого судового засідання сторони угоди прохали суд розглянути угоду про визнання винуватості від 22 серпня 2025 року.

І. Формулювання обвинувачення та статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, яка передбачає кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачувалася особа.

Обвинувачений ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення проступок проти власності, а саме самовільне зайняття земельної ділянки, яким завдано значної шкоди її власникові за таких обставин.

Так, обвинувачений ОСОБА_3 , у жовтні 2024 року (більш точну дату не встановлено), з метою отримання прибутку за рахунок обробітку землі та вирощування сільськогосподарської продукції, за відсутності відповідного рішення уповноваженого органу місцевого самоврядування та державної реєстрації про передачу йому у власність чи надання в користування земельних ділянок сільськогосподарського призначення, маючи єдиний умисел на самовільне зайняття земельної ділянки комунальної власності Олексіївської сільської ради Лозівського району Харківської області, діючи умисно, за допомогою найманої сільськогосподарської техніки та із залученням невстановлених осіб, яких не ставив до відома про свої злочинні наміри, вчинив самовільне зайняття земельної ділянки загальною площею 16 ГА, яка складалась з земельних ділянок сільськогосподарського призначення з кадастровими номерами: :09:000:0027, :09:000:0028, :09:000:0029, :09:000:0036, :09:000:0037, :09:000:0038, :09:000:0039, :09:000:0040, розташованих поблизу с. Одрадове Лозівського району Харківської області, шляхом протиправного обробітку ґрунту, оранки, культивації та посіву озимої пшениці з метою подальшого збирання врожаю.

07 липня 2025 року під час проведення огляду місця події слідчим відділом ВП № 1 Лозівського РВП ГУНП у Харківській області зафіксовано факт незаконного збирання сільськогосподарською технікою врожаю озимої пшениці на вищевказаних земельних ділянках загальною площею 16 га з кадастровими номерами: :09:000:0027, :09:000:0028, :09:000:0029, :09:000:0036, :09:000:0037, :09:000:0038, :09:000:0039, :09:000:0040, розташованих поблизу с. Одрадове Лозівського району Харківської області.

Внаслідок самовільного зайняття обвинуваченим ОСОБА_3 зазначеної земельної ділянк заподіяні збитки на загальну суму 166 115 гривень 17 копійок (сто шістдесят шість тисяч сто п`ятнадцять гривень сімнадцять копійок), що у сто і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян, чим заподіяна значна шкода інтересам Олексїївської сільської ради Лозівського району Харківської області.

Отже, обвинувачений ОСОБА_3 , з метою отримання прибутку за рахунок обробітку землі та вирощування сільськогосподарської продукції, у період з жовтня 2024 року (більш точну дату не встановлено) по 07 липня 2025 року, усупереч вимогам ст. 14 Конституції України, ст. ст. 116, 124126 Земельного кодексу України, які регламентують порядок набуття та реалізації права на землю, не маючи рішень органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу у власність або надання в користування земельних ділянок, маючи єдиний умисел на самовільне зайняття земельних ділянок комунальної власності Олексіївської сільської ради Лозівського району Харківської області, діючи умисно, за допомогою найманої сільськогосподарської техніки та із залученням осіб, яких не ставив до відома про свої злочинні наміри, вчинив самовільне зайняття земельної ділянки, загальною площею 16 Га, яка складалась з земельних ділянок сільськогосподарського призначення з кадастровими номерами: :09:000:0027, :09:000:0028, :09:000:0029, :09:000:0036, :09:000:0037, :09:000:0038, :09:000:0039, :09:000:0040, розташованих поблизу с. Одрадове Лозівського району Харківської області, шляхом протиправного обробітку ґрунту, оранки, культивації, посіву та збирання врожаю озимої пшениці, чим заподіяв значну шкоду власникові Олексіївській сільській раді Лозівського району Харківської області на загальну суму 166 115 гривень 17 копійок.

Таким чином, ОСОБА_3 своїми умисними діями, що полягали у самовільному зайняті земельної ділянки, яким завдано значної шкоди її власникові, вчинив кримінальне правопорушення кримінальний проступок, передбачений ч. 1 ст. 197-1 КК України.

ІІ. Відомості про укладену угоду про визнання винуватості, її реквізити, зміст та визначена міра покарання.

22 серпня 2025 року між прокурором Златопільського відділу Лозівської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_5 , якому на підставі ст. 37 КПК України надані повноваження прокурора у кримінальному провадженні, та підозрюваним ОСОБА_3 , відповідно до вимог ст. 472 КПК України, за участю захисника ОСОБА_6 , укладено угоду про визнання винуватості.

Згідно з цією угодою прокурор та підозрюваний, представлений захисником ОСОБА_6 дійшли згоди щодо всіх істотних для даного кримінального провадження обставин та правової кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 197-1 КК України.

Зокрема, в угоді про визнання винуватості визначено, що підозрюваний ОСОБА_3 повністю та беззастережно визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, викладених в обвинувальному акті та в угоді про визнання винуватості, щиро розкаявся у вчиненому, сприяв проведенню досудового розслідування, а також повністю відшкодував збитки Олексїївській сільській раді Лозівського району Харківської області, внаслідок вчинення ним кримінального правопорушення.

Враховуючи вищенаведені обставини, а також дані, що характеризують підозрюваного ОСОБА_3 , зокрема, беззастережне визнання ним вини в обсязі пред`явленого обвинувачення, добровільне відшкодування завданих збитків, а також відсутність будь-яких вимог з боку потерпілої сторони, сторонами узгоджено призначення ОСОБА_3 покарання за ч. 1 ст. 197-1 Кримінального кодексу України у виді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 гривень.

Сторонами узгоджені наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені ст. 473 КПК України.

Під час судового розгляду прокурор ОСОБА_5 , обвинувачений ОСОБА_3 та його захисник ОСОБА_6 , просили суд прийняти рішення про затвердження угоди про визнання винуватості від 22 серпня 2025 року.

ІІІ. Мотиви, з яких суд виходив при вирішенні питання про відповідність угоди вимогам КПК України та закону і ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався.

Відповідно до положень ч. 7 ст. 474 КПК України, при вирішенні питання щодо наявності підстав для затвердження угоди про визнання винуватості, суд має перевірити угоду на відповідність вимогам Кримінального процесуального кодексу України та/або закону.

Дослідивши зміст угоди про визнання винуватості, заслухавши думку прокурора, обвинуваченого та його захисника, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та обвинуваченим про визнання винуватості.

Статтею 469 КПК України передбачено, що угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів (крім кримінальних проваджень щодо корупційних кримінальних правопорушень та кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією). Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні щодо кримінальних правопорушень, внаслідок яких шкода завдана державним чи суспільним інтересам або правам та інтересам окремих осіб, у яких беруть участь потерпілий або потерпілі, не допускається, крім випадків надання всіма потерпілими письмової згоди прокурору на укладення ними угоди.

Укладення угоди про визнання винуватості може бути ініційовано в будь-який момент після повідомлення особі про підозру до виходу суду до нарадчої кімнати для ухвалення вироку (ч. 5 ст. 469 КК України).

У разі укладення угоди між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості участь захисника є обов`язковою та забезпечується з моменту ініціювання укладення угоди (п. 9 ч. 2 ст. 52 КПК України).

Згідно з обвинувальним актом у кримінальному провадженні потерпілим у цьому кримінальному провадженні є Олексіївська сільська рада Лозівського району Харківської області. Відповідно до ст. 58 КПК України представником потерпілого визнано ОСОБА_7 .

При цьому прокурор підтвердив, що зазначену угоду укладено за письмовою згодою потерпілої сторони.

Судом встановлено, що угода про визнання винуватості відповідає вимогам ст. 472 КПК України, оскільки містить усі необхідні реквізити та обставини, що передбачені означеною нормою.

Так, угода про визнання винуватості, укладена між прокурором та підозрюваним ОСОБА_3 , за участю захисника ОСОБА_6 , містить формулювання обвинувачення, правову кваліфікацію кримінального правопорушення із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Сформульоване в угоді обвинувачення відображає істотні фактичні обставини, які є тотожними викладу обставин в обвинувальному акті.

Прокурор під час судового розгляду зазначив, що ця угода, ініційована між прокурором та обвинуваченим у присутності захисника, укладена за письмовою згодою потерпілого та на добровільній домовленості між сторонами.

Також прокурор наголосив, що при укладенні цієї угоди дотримано вимоги КПК та КК України. Крім того, він зазначив, що діям обвинуваченого ОСОБА_3 надано правильну правову кваліфікацію за ч. 1 ст. 197-1 КК України, а узгоджене сторонами покарання у вигляді штрафу відповідає загальним засадам призначення покарання. При визначенні покарання враховано тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, який має повну загальну середню освіту, офіційно не працевлаштований, проте отримує дохід від підробітку та має можливість сплатити штраф, розлучений, на утриманні має неповнолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , раніше не судимий, а також наявність обставин, що пом`якшують покарання: щире каяття, добровільне відшкодування завданого збитку в сумі 166 115 гривень 17 копійок, відсутність обставин, що обтяжують покарання. Як зазначено в угоді про визнання винуватості, її умови повністю відповідають інтересам суспільства, не порушують прав, свобод чи інтересів сторін або інших осіб.

З огляду на зазначене прокурор наполягав на затвердженні угоди про визнання винуватості та призначенні обвинуваченому узгодженої сторонами в угоді міри покарання.

Обвинувачений ОСОБА_3 та його захисник ОСОБА_6 під час судового розгляду також просили затвердити зазначену угоду з прокурором і призначити узгоджену в ній міру покарання.

При цьому обвинувачений беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України, яке йому інкримінується. Він зазначив, що щиро розкаюється у вчиненому, підтвердив обставини вчинення ним кримінального правопорушення, які повністю відповідають обставинам, встановленим органом досудового розслідування та викладеним в обвинувальному акті та в угоді про визнання винуватості.

Обвинувачений підтвердив, що дійсно за наведених вище обставин місця та часу, не маючи жодних рішень органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу йому у власність або надання в користування земельних ділянок, з метою отримання прибутку за рахунок обробітку землі та вирощування сільськогосподарської продукції самовільно зайняв земельні ділянки сільськогосподарського призначення загальною площею 16 га з кадастровими номерами: :09:000:0027, :09:000:0028, :09:000:0029, :09:000:0036, :09:000:0037, :09:000:0038, :09:000:0039, :09:000:0040, розташовані поблизу с. Одрадове Лозівського району Харківської області, які раніше ніким не оброблялися.

Зокрема, обвинувачений пояснив, що у жовтні 2024 року, більш точну дату не пам`ятає, за допомогою найманої сільськогосподарської техніки та із залученням осіб, яких не ставив до відома про свої наміри, здійснив обробіток ґрунту, оранку, культивацію та посів озимої пшениці з метою подальшого збирання врожаю. 07 липня 2025 року під час збирання за його проханням сільськогосподарською технікою врожаю озимої пшениці на вищевказаних земельних ділянках його дії були виявлені працівниками поліції.

Обвинувачений усвідомлює, що заподіяв значну шкоду власникові Олексіївській сільській раді Лозівського району Харківської області на загальну суму 166 115 гривень 17 копійок, висловив жаль із приводу вчиненого, засудив свої дії та розкаявся, повністю відшкодував завдані збитки Олексіївській сільській раді Лозівського району Харківської області. Він запевнив, що зробив відповідні висновки та більше ніколи не вчинить подібних дій.

Також обвинувачений заявив, що здатен реально виконати взяті на себе відповідно до угоди зобов`язання, зокрема сплати штраф. Надав згоду на призначення узгодженої міри покарання.

Захисник ОСОБА_6 наполягала на відсутності підстав для відмови у затвердженні угоди, передбачених ч. 7 ст. 474 КПК України, зазначивши, що нею були роз`ясненні підзахисному усі умови угоди та характер обвинувачення, щодо якого він визнає себе винуватим.

Судом встановлено, що правова кваліфікація діяння обвинуваченого ОСОБА_3 є правильною. Зокрема, кримінально-правова оцінка суспільно небезпечних дій обвинуваченого, викладена в угоді, загалом відповідає ознакам, встановленим нормами кримінального закону.

Так, відповідно до вимог статті 14 Конституції України земля є національним багатством, яке перебуває під особливою охороною держави.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України - громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі:

а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами;

б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності;

в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування;

г) прийняття спадщини;

ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Згідно із ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України - громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до ст. 123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Статтею 124 Земельного кодексу України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Відповідно до вимог ст. 125 Земельного кодексу України - право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (ст. 126 ЗК України).

Частиною 1 статті 211 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи несуть, в тому числі, кримінальну відповідальність за самовільне зайняття земельних ділянок.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», самовільне зайняття земельної ділянки - це будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо земельної ділянки.

Юридичними ознаками самовільного зайняття земельних ділянок є: вчинення будь-яких дій, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки (активна поведінка); відсутність відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду); відсутність вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки; не визнання дій щодо земельної ділянки правомірними жодним нормативним актом.

Причому земельна ділянка для винної особи є чужою, оскільки вона не має необхідних і достатніх прав на володіння, користування чи розпорядження цією ділянкою ні як власник, ні як особа, якій надано право постійного чи тимчасового володіння і користування нею

Таким чином, безпосереднім об`єктом цього кримінального правопорушення є земельні відносини як суспільні відносини власності щодо володіння, користування і розпорядження землею.

Обов`язковою факультативною ознакою об`єкта кримінального правопорушення, передбаченого ст. 197-1 КК України, є предмет кримінального правопорушення, а саме земельна ділянка, і індивідуальні ознаки (місцезнаходження самовільно зайнятої земельної ділянки, межі такої ділянки, розмір такої ділянки, її координати, загальна стан такої ділянки, кадастровий номер, в разі наявності) є обов`язковими для її індивідуалізації.

Самовільне зайняття земельної ділянки з об`єктивної сторони може полягати у різних діях - у незаконному огороджуванні ділянки, знищенні і встановленні межових знаків та у протиправному використанні землі у своїх потребах: обробка, удобрення землі, насадження дерев чи кущів, розміщення будівельних матеріалів, тощо. Але у всіх випадках особа протиправно заволодіває земельною ділянкою, вчинює відносно неї певні дії як власник чи законний користувач і при цьому порушує суб`єктивні інтереси учасників земельних правовідносин.

Така позиція узгоджується з практикою Верховного Суду (постанови від 24 січня 2023 року у справі № 743/2194/19, від 05 вересня 2023 року у справі № 755/7551/18).

Відповідно до пункту 5 підрозділу XX Податкового кодексу України (далі - ПКУ) якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації кримінальних правопорушень, для яких сума неоподаткованого мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 ПКУ для відповідного року, що дорівнює 50% розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи, встановленому Законом на 1 січня звітного податкового року. Тобто НМДГ на 2024, 2025 рік становить-1514 грн.

Відповідно до розрахунку, складеного ГУ Держгеокадастру у Харківській області на підставі Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, псування земель, порушення режиму, нормативів і правил їх використання», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 963 від 25 липня 2007 року, розмір заподіяних збитків складає- 166 115 гривень 17 копійок (сто шістдесят шість тисяч сто п`ятнадцять гривень сімнадцять копійок), що у сто і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян, що є значна шкодою, відповідно до примітки статті 197-1 КК України.

Таким чином, під час судового розгляду встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України, а саме: самовільному зайнятті земельної ділянки, яким завдано значної шкоди її власникові.

Вчинене обвинуваченим діяння за ч. 1 ст. 197-1 КК України є кримінальним проступком, що не забороняє укладення угоди про визнання винуватості відповідно до вимог п. 1 ч. 4 ст. 469 КПК України.

Під час судового розгляду, обвинувачений підтвердив обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого йому висунуто обвинувачення та яке викладені в угоді та обвинувальному акті. У присутності захисника визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінальному правопорушенні.

Отже, формулювання обвинувачення, зазначене в обвинувальному акті та угоді про визнання винуватості, а також підтвердження цих обставин обвинуваченим у присутності захисника дають суду підстави для висновку про наявність фактичних підстав для визнання ОСОБА_3 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України.

В угоді зазначено про повне відшкодування збитків внаслідок вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення.

Також, в угоді зазначено узгоджене між сторонами покарання, а також щодо надання обвинуваченим згоди на призначення покарання у виді штрафу, наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені статтею 473 КПК України, наслідки невиконання угоди. В угоді зазначена дата її укладення, угода містить підписи сторін.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що вимоги ч. 4, ч. 5 ст. 469, ст. 472 КПК України при укладенні угоди сторонами дотримано, а відтак, підстави для відмови у затвердженні угоди згідно п. 1 ч. 7 ст. 474 КПК України відсутні.

Щодо відповідності умов угоди інтересам суспільства.

У разі, якщо умови угоди не відповідають інтересам суспільства, суд має відмовити у її затвердженні (п. 2 ч. 7 ст. 474 КПК України).

За своєю правовою природою угода про визнання винуватості є ключовим інструментом узгодження інтересів: з одного боку держави (публічний або суспільний інтерес), з іншого підозрюваного або обвинуваченого.

Кримінальний процесуальний кодекс України не містить визначення суспільного інтересу. В узагальненому вигляді суспільний інтерес означає інтерес суспільства або його усередненого представника, пов`язаний із забезпеченням благополуччя, стабільності, безпеки та сталого розвитку.

В угоді суспільний інтерес не зазначається, проте під час її укладення прокурор зобов`язаний враховувати його наявність у забезпеченні швидшого досудового розслідування і судового провадження, викритті більшої кількості кримінальних правопорушень, а також у запобіганні, виявленні чи припиненні більшої кількості кримінальних правопорушень або інших, більш тяжких, кримінальних правопорушень (п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 470 КПК України).

Дослідивши зміст угоди про визнання винуватості, наявні матеріали кримінального провадження, заслухавши пояснення сторін кримінального провадження, суд дійшов висновку, що умови угоди, укладеної між прокурором та підозрюваним (обвинуваченим), у присутності захисника, відповідають суспільним інтересам з огляду на таке.

Затвердження угоди про визнання винуватості матиме вплив на усвідомлення іншими особами караності злочинних діянь, сприятиме прагненню суспільства до правослухняної поведінки, гарантуватиме невідворотність покарання, а також забезпечить справедливе та своєчасне вирішення кримінального провадження, досягнення його цілей і завдань за мінімальних витрат державних ресурсів, особистих ресурсів учасників процесу, а також зменшить навантаження на прокуратуру, адвокатів і суд.

Затвердження угоди свідчитиме про ефективне здійснення судового провадження, що забезпечить притягнення обвинуваченого ОСОБА_3 до відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення з метою його виправлення. Це також сприятиме формуванню у суспільства правосвідомості та усвідомлення невідворотності покарання за вчинені правопорушення.

Крім того, затвердження угоди про визнання винуватості сприятиме запобіганню повторному вчиненню кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами.

З огляду на повне та беззастережне визнання обвинуваченим ОСОБА_3 своєї винуватості у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення - злочину в обсязі висунутого йому обвинувачення, щире каяття у вчиненому, відшкодування збитків було б недоцільним застосовувати загальний порядок кримінального провадження по відношенню до обвинуваченого.

На переконання суду, характер та тяжкість інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення проступку, особи винного, його ставлення до вчиненого, щире каяття вказує на його бажання виправитися.

Щодо порушення умовами угоди прав, свобод чи інтересів сторін або інших осіб.

Відповідно до п. 3 ч. 7 ст. 474 КПК України під час перевірки угоди на відповідність вимогам КПК України та/або закону суд також перевіряє чи не порушують умови угоди права, свободи чи інтереси сторін або інших сторін.

Дослідивши зміст угоди про визнання винуватості, заслухавши пояснення сторін угоди, суд встановив, що умови угоди не порушують прав, свобод чи інтересів сторін або інших осіб з огляду на таке.

При укладенні угоди про визнання винуватості забезпечено участь захисника відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 52 КПК України. Умови угоди не є невиправдано обтяжливими для жодної із сторін кримінального провадження.

Згідно з обвинувальним актом та угодою у кримінальному провадженні встановлено, що обвинувачений повністю відшкодував збитки Олексіївській сільській раді Лозівського району Харківської області в сумі 166 115 гривень 17 копійок.

Обставини висунутого обвинувачення, відповідно до статті 17 КПК України не можуть бути використані на підтвердження винуватості будь-яких інших осіб, крім обвинуваченого, із якими укладено угоду про визнання винуватості у цьому кримінальному провадженні. Укладені угоди не мають преюдиційного значення для кримінального провадження щодо будь-яких інших осіб.

Угодою не вирішується питання щодо майна третіх осіб.

Усі істотні умови, в тому числі узгоджене покарання, відповідають вимогам кримінального процесуального закону.

Суд, шляхом заслуховування пояснень сторін угоди, переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним.

Для з`ясування добровільності укладення угоди судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 повністю усвідомлює зміст укладеної угоди про визнання винуватості, характер обвинувачення, щодо якого визнає себе винуватим, вид покарання, підтвердив добровільність укладення угоди та спільну узгодженість усіх викладених в угоді умов, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом. Крім того, обвинувачений зазначив про відсутність будь-яких скарг на дії сторони обвинувачення. Зазначені обставини також були підтверджені захисником.

При цьому судом з`ясовано, що обвинувачений цілком розуміє свої права, визначені ч. 5 ст. 474 КПК України, а також наслідки укладення та затвердження даної угоди, передбачені ст. 473 КПК України, та наслідки її невиконання, передбачені ст. 476 КПК України.

Прокурор також вказав на спільну узгодженість усіх викладених в угоді умов, підтвердивши добровільність її укладення як з боку прокурора, так і з боку обвинуваченого.

Щодо можливості виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань.

За змістом угоди про визнання винуватості підозрюваний (обвинувачений) ОСОБА_3 зобов`язується: беззастережно визнати свою винуватість в обсязі сформульованого прокурором обвинувачення під час розгляду судом угоди.

Під час досудового розслідування не мали місце домовленості із підозрюваним (обвинуваченим) про обов`язок щодо співпраці у викритті кримінального правопорушення, вчиненого іншою особою.

Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_3 підтвердив обставини, викладені у формулюванні обвинувачення, визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, добровільно відшкодував завдані збитки.

Наведене свідчить про можливість виконання обвинуваченим ОСОБА_3 взятих за угодою зобов`язань.

Щодо відповідності умов угоди вимогам закону в частині призначення покарання.

За загальним правилом домовленості сторін угоди при узгодженні покарання не мають виходити за межі загальних та спеціальних засад призначення покарання, встановлених законом України про кримінальну відповідальність.

Суд вважає, що при узгодженні покарання сторони дотрималися цих вимог закону.

Так, аналізуючи зміст угоди в частині обраного покарання, суд приймає до уваги, що відповідно до ст. 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Санкція ч. 1 ст. 197-1 КК України передбачає призначення покарання у виді штрафу карається штрафом від двохсот до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або пробаційним наглядом на строк до двох років.

Основним критерієм градації видів покарань, які можуть бути застосовані судом до осіб, визнаних винними у вчиненні кримінального правопорушення, є місце прав людини втручання в які передбачає кожен із заходів примусу у загальновизнаній ієрархії людських цінностей. У цій ієрархії право особи на свободу й особисту недоторканність має вищу цінність порівняно з правом власності й іншими речовими правами. Виходячи із зазначеного ціннісного орієнтира, законодавчий перелік видів покарань, встановлений у ст. 51 КК України, побудований за принципом «сходів», де кожному виду покарання відведено відповідний щабель на шляху від менш суворого до більш суворого. Зокрема, в ієрархії видів покарань штраф є найм`якішим серед інших видів покарань, зокрема таких, як пробаційний нагляд.

Прокурор під час судового розгляду підтвердив, що під час укладання угоди було узгоджено покарання у вигляді штрафу, хоча обвинувачений офіційно не працевлаштований, проте отримує дохід від підробітку та має можливість сплатити штраф, має на утриманні неповнолітню доньку, раніше не судимий, повністю відшкодував збитки, а відтак узгоджено покарання у мінімальних межах санкції статті.

Отже, на думку суду, узгоджене покарання відповідає загальним засадам призначення покарання, є співмірною та достатньою реакцією держави на вчинене обвинуваченим кримінальне правопорушення проступок, а відтак у конкретному випадку мети покарання можливо досягти шляхом застосування до обвинуваченого одного із заходів примусу, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 197-1 Кримінального кодексу України, який не пов`язаний з пробаційним наглядом.

У контексті узгодженого сторонами покарання, суд також враховує особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Вивченням даних про особу обвинуваченого ОСОБА_3 встановлено, що останній має повну загальну середню освіту, офіційно не працевлаштований, проте отримує дохід від підробітку та має можливість сплатити штраф, розлучений, має на утриманні має неповнолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на утриманні батьків похилого віку не має, не являється особою із інвалідністю, перебуває на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_3 , на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше не судимий.

Суд погоджується, що згідно зі ст. 66 КК України обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , є щире каяття та добровільне відшкодування завданого збитку. Згідно ст. 67 КК України, обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , не встановлено.

Отже, узгоджене сторонами покарання, призначене обвинуваченому ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 197-1 КК України у вигляді штрафу, не суперечить положенням Загальної та Особливої частини КК України.

Таким чином, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами та оцінених судом відповідно до ст. 94 КПК України, суд дійшов висновку, що мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, а умови угоди про визнання винуватості відповідають вимогам КПК та КК України. Укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи будь-яких інших дій, окрім передбачених угодою.

Отже, наявні всі правові підстави для затвердження цієї угоди та призначення обвинуваченому узгодженого сторонами покарання.

Суд не встановив наявність передбачених ч. 7 ст. 474 КПК України підстав для відмови в затвердженні угоди про визнання винуватості.

IV. Інші питання, які вирішуються судом при ухваленні вироку на підставі угоди.

Цивільний позов у цьому кримінальному провадженні не заявлявся, оскільки обвинувачений повністю відшкодував завдані збитки Олексіївській сільській раді Лозівського району Харківської області.

Процесуальні витрати, пов`язані із залученням експерту, у даному кримінальному провадженні відсутні.

Питання про долю речових доказів вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись вимогами ст.ст. 373, 374, 376, 394, 474-475 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Угоду про визнання винуватості, укладену 22 серпня 2025 року між прокурором Златопільського відділу Лозівської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_5 , якому на підставі ст. 37 КПК України надані повноваження прокурора у кримінальному провадженні, та підозрюваним (обвинуваченим) ОСОБА_3 , відповідно до вимог ст. 472 КПК України, за участю захисника ОСОБА_6 , затвердити.

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення - проступку, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України, та призначити йому узгоджену сторонами міру покарання у виді штрафу у розмірі 200 (двісті) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 3400 (три тисячі чотириста) грн. 00 коп.

Речові докази:

-«DVD» диск залишити матеріалах кримінального провадження.

Відповідно до вимог статті 476 КПК України, у разі невиконання угоди про визнання винуватості прокурор має право звернутися до суду, який затвердив таку угоду, з клопотанням про скасування вироку.

Клопотання про скасування вироку, яким затверджена угода, може бути подано протягом встановлених законом строків давності притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення відповідного кримінального правопорушення.

Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ст. 394 КПК України, до Харківського апеляційного суду через Златопільський міськрайонний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення, а для особи, яка тримається під вартою - з моменту вручення копії судового рішення.

Згідно з ч. 4 ст. 394 КПК України, вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржений:

1) обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами четвертою, шостою, сьомою статті 474 цього Кодексу, в тому числі не роз`яснення йому наслідків укладення угоди;

2) прокурором виключно з підстав: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з частиною четвертою статті 469 цього Кодексу угода не може бути укладена.

Вирок суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, захиснику та прокурору.

Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя: ОСОБА_1