ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 січня 2026 року

м. Хмельницький

Справа № 686/31505/25

Провадження № 11-кп/820/147/26

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю секретаря с/з ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - ОСОБА_6 на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 грудня 2025 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.263 ч.1, ст.296 ч.4 КК України, у кримінальному провадженні № 0002803, внесеному до ЄРДР 08.09.2025 року -

в с т а н о в и л а:

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 грудня 2025 року за результатами розгляду клопотання прокурора Хмельницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону, ОСОБА_7 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, ст.263 ч.1, ст.296 ч.4 КК України, продовжено строк тримання під вартою до 23 лютого 2026 року включно.

Мотивуючи своєрішення суд послався на наявність ризиків, які визначені у ст.177 КПК України, та продовжують існувати, такі як можливість переховування від досудового розслідування та суду, незаконного впливу на потерпілих, свідків у цьому кримінальному провадженні, а також тяжкості інкримінованих кримінальних правопорушень, особу обвинуваченого, у зв`язку з чим прийшов до висновку про необхідність продовження ОСОБА_7 строку тримання під вартою на період судового розгляду. Суд на підставі ст. 183 ч.4 п.1 КПК України, вважав за необхідне не визначати розмір застави у кримінальному провадженні.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

На рішення суду захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 грудня 2025 року,а відносно ОСОБА_7 обрати запобіжний захід у вигляді нічного домашнього арешту.

Зазначає, що на день затримання та обрання запобіжного заходу судом ОСОБА_7 перебував у реанімаційному відділенні ХОЛ ХОР, а згодом - у травматологічному відділенні. На даний час він утримується в ДУ «Хмельницький слідчий ізолятор». Унаслідок вибуху обвинувачений отримав тяжкі тілесні ушкодження, проте він визнає свою вину та пояснює, що не мав наміру заподіяти шкоду будь-яким іншим особам, а його дії були спрямовані виключно на заподіяння смерті самому собі.

Сторона захисту звертає увагу на те, що на теперішній час усі судові засідання проводяться в режимі відеоконференції у зв`язку з тим, що ОСОБА_7 не має можливості самостійно пересуватися. Для участі в судовому засіданні його виносять на ношах та транспортують за допомогою двох працівників слідчого ізолятора. Після отриманих ушкоджень обвинувачений ОСОБА_7 не становить загрози для суспільства. Разом з тим, перебуваючи під вартою до завершення судового розгляду, він потребує та має отримувати кваліфіковану медичну допомогу.

Зазначає і про те, що ОСОБА_7 має у власності квартиру в АДРЕСА_1 , де він зареєстрований, що свідчить про наявність у нього постійного місця проживання.

З огляду на стан здоров`я та характер отриманих тілесних ушкоджень, а саме ампутацію правої руки до ліктьового суглоба, наявність вогнепально-осколкових поранень правого стегна та лівої гомілки, ОСОБА_7 об`єктивно не має фізичної можливості переховуватися від органів досудового розслідування та суду, перешкоджати кримінальному провадженню будь-яким іншим чином, впливати на свідків чи іншим способом ускладнювати розгляд справи.

Сторона захисту додатково наголошує, що суду необхідно звернути увагу на те, що внаслідок дій ОСОБА_7 шкоди було завдано виключно йому самому, а на теперішній час він перебуває у вкрай тяжкому фізичному стані та має тяжкі тілесні ушкодження.

Узагальнені позиції учасників апеляційного перегляду провадження.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 підтримали подану апеляційну скаргу, прокурор ОСОБА_5 заперечив проти її задоволення.

Мотиви суду з посиланням на норми кримінального та процесуального закону.

Заслухавши суддю - доповідача, учасників апеляційного перегляду провадження, вивчивши матеріали провадження та апеляційні доводи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисту задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України. Відповідно до частини 5 статті 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Окрім того, стаття 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику суду.

Відповідно до ст.29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як на підставах та у порядку, встановлених законом.

Крім того, відповідно до ст.9 ч.1 Конституції України, ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовується в порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).

З наведеного виходить, що рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

ЄСПЛ наголосив, що пунктом 3 статті 5 Конвенції гарнатовані загальні принципи щодо права на судовий розгляд протягом розумного строку або звільнення під час провадження. Зокрема, ЄСПЛ послався на практику застосування статті 5 Конвенції у рішення «Кудла проти Польщі» та «МакКей проти Сполученого Королівства». У вказаних рішеннях ЄСПЛ констатував, що основною метою статті 5 Конвенції є запобігання свавільному або необґрунтованому позбавленню свободи. Безперервне тримання під вартою є виправданим лише за умови, якщо у справі наявний значний суспільний інтерес, який переважає принцип поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд, за клопотанням прокурора, зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

При розгляді апеляційної скарги колегія суддів перевіряє дотримання судом першої інстанції вимог ст.177, 183, 184, 197, 199 КПК України і бере до уваги сукупність усіх чинників і обставин, передбачених зазначеними нормами кримінального процесуального закону.

Конвенцією покладається обов`язок вжити заходи до забезпечення прав людини, яка тримається під вартою.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Свершов проти України» тяжкість злочину, в якому обґрунтовано підозрюється особа, має суттєве значення, однак не може бути єдиною підставою для тримання особи під вартою.

Виходячи зі змісту ст.177 ч.2 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Перевіркою наданих до апеляційного суду матеріалів встановлено, що зазначені вимоги закону судом першої інстанції дотримано в повному обсязі.

Колегія суддів вважає достатньо обґрунтованими мотиви суду, викладені в ухвалі про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу в виді тримання під вартою на час судового розгляду.

Приймаючи рішення про продовження строку тримання під вартою суд в повній мірі врахував, що ОСОБА_7 , обвинувачується у вчиненні умисних тяжких злочинів, передбачених ст.263 ч.1, ст.296 ч.4 КК України, санкція яких передбачає покарання у виді позбавлення волі від 3 до 7 років. Виходячи із пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення та враховуючи підвищену суспільну небезпечність інкримінованих йому злочинів, спрямованих проти громадської безпеки та порядку, а також враховуючи дані про особу обвинуваченого, існує реальний ризик, що знаючи, яке кримінальне покарання йому загрожує, останній може переховуватися від суду.

Колегія суддів також враховує, що в провадженні суду першої інстанції справа за обвинуваченням ОСОБА_7 перебуває на стадії судового розгляду, у справі не з`ясовані всі обставини, встановлені під час кримінального провадження, не перевірено їх доказами. Окрім того, судом не допитані потерпілі та свідки, тому суд вважає, що існують ризики незаконного, поза процесуального впливу обвинуваченого на цих осіб, з урахуванням його обізнаності щодо їх анкетних даних.

Враховуючи наведене, доводи сторони захисту, викладені в апеляційній скарзі щодо відсутності ризиків, передбачених ст.177 КПК України, у поведінці ОСОБА_7 колегія суддів вважає неспроможними, оскільки судом першої інстанції при вирішенні питання продовження дії запобіжного заходу були повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою чи продовження строку його дії.

Наявність у обвинуваченого ОСОБА_7 у власності квартири у м.Хмельницькому та постійного місця проживання, не можна визнати достатньою підставою для обрання обвинуваченому більш м`якого запобіжного заходу у виді домашнього арешту. В цій частині суд виходить також з того, що ОСОБА_7 є самотньою людиною, на час судового розгляду провадження він не має легального джерела доходу, через отримані травми, його спроможність вільно пересуватися значно утруднена, осіб, які б могли здійснювати догляд за ним, та забезпечувати його присутність в суді під час судового розгляду, не встановлено. Ризики в поведінці обвинуваченого ОСОБА_7 передбачені ст. 177 КПК України, наведені в ухвалі суду, не змінилися з часу обрання ОСОБА_7 запобіжного заходу, такі ризики не зменшилися. Зважаючи на тяжкість висунутого обвинувачення, яка з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, судом цілком правильно зазначено, що запобігання встановленим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів до обвинуваченого не можливо.

Доводи захисника про необхідність зміни запобіжного заходу ОСОБА_7 у зв`язку із важким станом його здоров`я (ампутування правої руки до ліктьового суглоба, наявність вогнепально-осколкових поранень правого стегна та лівої гомілки) колегія суддів враховує та виходить з наступного. Відповідно до Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту (далі Порядок), затвердженого спільним Наказом Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України від 10 лютого 2012 року № 239/5/104, цей Порядок визначає взаємодію закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту.

Відповідно до п. 2.1. зазначеного Порядку усі особи, які прибули до слідчих ізоляторів, у тому числі особи, які переміщуються під вартою (конвоюються), проходять первинний медичний огляд з метою виявлення осіб, яким заподіяно тілесні ушкодження та які становлять епідемічну загрозу для оточення або потребують невідкладної медичної допомоги.

Згідно п. 2.3. Порядку медичне обстеження осіб, узятих під варту, здійснюється у разі їх звернення зі скаргою на стан здоров`я за ініціативою лікаря медичної частини СІЗО або адміністрації СІЗО.

Відповідно до п.п. 2.6., 2.7. Порядку особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. У разі необхідності в додаткових лабораторних обстеженнях, які не можуть бути проведені в медичних частинах СІЗО (наявним обладнанням, лабораторіями та обсягом медико-санітарної допомоги не передбачено проведення цих обстежень), вони проводяться на базі закладів охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

Враховуючи вищевказані положення, особи, які перебувають під вартою, та є хворими, отримують медичну допомогу в амбулаторних умовах в медичних частинах та в спеціально визначених закладах охорони здоров`я. З огляду на вказане, колегія суддів вважає, що перешкоди для продовження лікування ОСОБА_7 під час перебування його під вартою - відсутні.

Під час апеляційного перегляду кримінального провадження судом також було встановлено, що у зв`язку з отриманими травмами, яких обвинувачений ОСОБА_7 зазнав під час вчинення інкримінованого йому злочину, він перебував на стаціонарному лікуванні. Водночас доказів того, що під час апеляційного розгляду він потребував невідкладного стаціонарного лікування, оперативного втручання, стороною захисту не надано.

Доводи сторони захисту про те, що внаслідок дій обвинуваченого ОСОБА_7 шкоди було завдано виключно йому самому, а його теперішній фізичний стан нібито виключає наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України наведених висновків не спростовують та не є безумовною підставою для скасування чи зміни запобіжного заходу.

За таких обставин, проаналізувавши доводи сторін, колегія суддів приходить до висновку, що тяжкість обвинувачення, дані про особу обвинуваченого та обставини інкримінованих злочинів, обумовлюють необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою, оскільки зміна або застосування більш м`якого запобіжного заходу не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та виключити ризики, пов`язані із звільненням його з-під варти.

З огляду на наведене ухвала суду є законною, обґрунтованою та вмотивованою, відповідає вимогам ст.370, 372 КПК України, практиці ЄСПЛ, а тому підстав для її скасування чи зміни колегія суддів не вбачає.

Порушень судом вимог кримінального процесуального закону, які б були підставою для скасування ухвали в даному провадженні не встановлено.

Керуючись ст.ст.177, 178, 183, 404, 422-1 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 грудня 2025 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 до 23 лютого 2026 року включно - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3