Провадження № 1-кп/638/2056/25
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року Шевченківський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченої ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань Шевченківського районного суду м.Харкова кримінальне провадження №0001537 від 20.08.2025 року стосовно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки міста Одеса, громадянки України, незаміжньої, не працюючої, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимої:

-01.03.2023 року вироком Дзержинського районного суду м. Харкова за ч.2 ст.15 ч.2 ст. 185, ч.3 ст. 15 ч.2 ст. 185, ч.2 ст. 185, ч.1,4 ст. 70 КК України до 3 років 2 місяці позбавлення волі;

- 20.06.2024 вироком Дзержинського районного суду м. Харкова за чч.1,4 ст. 70, ч.2 ст. 15 ч.4 ст.185 КК України до 5 років 6 місяців позбавлення волі;

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, -

встановив:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період воєнного стану, будучи обізнаною про Указ Президента України 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та Закон України № 2102-IХ від 24.02.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» до якого внесено зміни Указом Президента України №734/2023 від 06.11.2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» затвердженого Законом України №3429-IX від 08.11.2023, вчинила кримінальне правопорушення злочин за наступних обставин:

13.08.2025 приблизно о вечірній час доби, але не пізніше 23 години 59 хвилини, більш точний час в ході судовго розгляду не встановлено, ОСОБА_4 , перебуваючи в закладі «Кафетерій», який розташований за адресою: м. Харків, просп. Людвіга Свободи буд. 30-А, помітила залишений на столі без нагляду мобільний телефон ТМ «Xiaomi Redmi 14C», який належить громадянці ОСОБА_5 . В цей час у ОСОБА_4 виник умисел на таємне викрадення чужого майна. Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_4 , з прямим умислом, спрямованим на таємне викрадення чужого майна, переслідуючи корисливий мотив та мету незаконного збагачення за рахунок чужого майна та подальшого обернення його на свою користь, діючи повторно, розуміючи протиправність своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, шляхом вільного доступу, упевнившись, що за їі діями не спостерігають оточуючі, перебуваючи у приміщенні закладу «Кафетерій», розташованого за адресою: м. Харків, просп. Людвіга Свободи, буд. 30-А, викрала мобільний телефон ТМ «Xiaomi Redmi 14C» чорного кольору, об`ємом пам`яті 256 ГБ, вартістю згідно висновку судово товарознавчої експертизи №10854 від 24.07.2025 - 5 040 гривень 70 копійок,.

Упевнившись, що їі протиправні дії залишились непоміченими сторонніми особами, ОСОБА_4 , не маючи наміру повертати викрадене майно, покинула місце вчинення вказаного кримінального правопорушення-злочину з викраденим майном, розпорядившись викраденим в подальшому на власний розсуд, спричинивши потерпілій ОСОБА_5 матеріальну шкоду в розмірі 5040 грн. 70 коп.

Допитана в судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_4 свою вину в пред`явленому їй обвинуваченні визнала повністю, щиро покаялась у скоєному злочині.

Винність обвинуваченої у вчиненні інкримінованого їй злочину ніким не оспорюється. Інші докази згідно ч.3 ст.349 КПК України було визнано недоцільним досліджувати в судовому засіданні щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, крім матеріалів, що характеризують особу обвинуваченої. При цьому судом з`ясовано, чи правильно учасники судового розгляду розуміють зміст цих обставин, чи добровільною та істинною є їх позиція, а також їм роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини в апеляційному порядку.

Суд вважає доведеною винність ОСОБА_4 у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненої повторно, в умовах воєнного стану та кваліфікує її дії за ч.4 ст.185 КК України.

Вирішуючи питання про вид та розмір покарання суд враховує характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, який відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином, відомості про особу винного, наявність обставини, яка пом`якшує та обтяжує покарання.

Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_4 , є щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_4 судом не встановлено.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_6 раніше неодноразово судимаза вчинення корисливих злочинів, останній раз 20.06.2024 вироком Дзержинського районного суду м. Харкова за чч.1,4 ст. 70, ч.2 ст. 15 ч.4 ст.185 КК України до 5 років 6 місяців позбавлення волі, звільнена у зв`язку із усуненням караності діяння 25.10.2024 року, незаміжня, не працює, осіб на утриманні не має, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , на психоневрологічному диспансерному обліку не перебуває, на обліку у лікаря нарколога не перебуває.

Відповідно до вимог ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, а згідно з ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Обвинуваченій суд призначає покарання необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Отже, з урахуванням вказаних обставин, відомостей про особу обвинуваченої ОСОБА_4 , з урахуванням високих ризиків вчинення нею повторного кримінального правопорушення, того, що вона, маючи непогашені судимості за вчинення умисних тяжких злочинів проти власності, засуджувалась до реальної міри покарання, проте такі заходи не призвели до бажаних результатів, оскільки остання знову вдавлась до протиправної поведінки та вчинила тяжкий умисний злочин після нетривалого часу після відбуття попереднього покарання, суд у відповідності до вимог закону України про кримінальну відповідальність та передбачених цим законом санкцій вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченої ОСОБА_4 та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень можливе лише з призначенням покарання за ч.4 ст.185 КК у виді позбавлення волі, але в нижніх межах санкції. Водночас, суд з урахуванням встановлених обставин не вбачає підстав для застосування положень статті 75 КК України. Суд дійшов висновку, що призначення такого покарання буде необхідним, достатнім та дієвим заходом для виправлення обвинуваченої та запобігання нових кримінальних правопорушень, таке покарання повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченої, які створять у неї готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися, як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 року, «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 року, «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 року).

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається, як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його, як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають, як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх забезпечення.

Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

При цьому також суд враховує, що відповідно до ст.50 КК України покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого та у відповідності до ч.2 ст.50 КК України має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

При призначенні покарання ОСОБА_4 суд керується також положенням п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 23.10.2003 року, згідно якого суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є складовою частиною загальнонаціонального законодавства України.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 у даному кримінальному провадженні не затримувалась та під вартою не трималась, відносно неї також не застосовано інший запобіжний захід.

Оскільки суд дійшов висновку про призначення обвинуваченій ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі, яке вона має відбувати реально, з метою виконання вироку, забезпечення виконання обвинуваченою покладених на неї процесуальних обов`язків, а також запобіганню спробам обвинуваченої ухилитися від суду, ризик чого значно підвищується в умовах введеного в Україні воєнного стану, обвинуваченій слід застосувати запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання з покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні підлягають стягненню із засудженої на користь держави.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений.

Долю речових доказів суд вирішує на підставі ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 100, 370, 371, 373, 374 КПК України, суд,-

ухвалив:

ОСОБА_4 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч.4 ст.185 КК України та призначити їй покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Строк покарання обчислювати з моменту її фактичного затримання та взяття під варту.

Запобіжний захід засудженій ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили обрати у вигляді особистого зобов`язання з покладенням обов`язків прибувати до суду за першою вимогою; повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або перебування, місця навчання, роботи.

Визначити двомісячний термін дії обов`язків.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м.Харкова від 27.08.2025 року.

Речовий доказ мобільний телефон ТМ «Xiaomi» модель «Redmi 14С», чорного кольору, IMEI #1 НОМЕР_1 , IMEI #2 НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_5 та упаковано до сейф-пакету № PSP 1275860 повернути законному володільцю.

Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Харкова протягом 30 днів з дня його проголошення.

Головуючий суддя: