УХВАЛА

24 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 754/1519/22

провадження № 13-69кс25

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ,

перевірила наявність підстав для передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду (далі - Велика Палата) матеріалів провадження за касаційною скаргою представника цивільного відповідача - Міністерства внутрішніх справ України (далі - МВС України) ОСОБА_18 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 04 березня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2024 року щодо засудженого ОСОБА_19 і

в с т а н о в и л а:

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 04 березня 2024 року ОСОБА_19 засуджено за ч. 4 ст. 41 ч. 2 ст. 365, ч. 4 ст. 41 ст. 340, ч. 1 ст. 111 Кримінального кодексу України (далі - КК України) із застосуванням положень ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з позбавленням права обіймати посади в державних чи правоохоронних органах на строк 3 роки. На підставі ст. 54 КК України позбавлено ОСОБА_19 спеціального звання - підполковник міліції.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_20 до ОСОБА_19 та МВС України задоволено, ухвалено стягнути на користь потерпілого моральну шкоду, завдану злочином, у розмірі 200 000 грн.

Вказане кримінальне провадження розглядалося із застосуванням спеціальної процедури судового розгляду «in absentia».

Ухвалою Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2024 року апеляційну скаргу представника МВС України ОСОБА_21 залишено без задоволення, а вирок Деснянського районного суду м. Києва від 04 березня 2024 року - без змін.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, представник цивільного відповідача - МВС України ОСОБА_18 подав касаційну скаргу та клопотання про передачу кримінального провадження стосовно ОСОБА_19 на розгляд Великої Палати Верховного Суду (далі - Велика Палата).

У касаційній скарзі представник цивільного відповідача ОСОБА_18 , посилаючись на порушення вимог матеріального та процесуального законів, ставить питання про скасування вироку суду першої інстанції та ухвали суду апеляційної в частині вирішення цивільного позову й ухвалення в цій частині нового рішення, яким слід відмовити у задоволенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_20 до МВС України.

Зазначає, що суди обох інстанцій не взяли до уваги, що ГУ МВС України в АР Крим, співробітником якого був ОСОБА_19 на час інкримінованих подій, з 07 листопада 2015 року перебуває у стані припинення, є окремою юридичною особою публічного права, та самостійно відповідає за своїми обов`язками, тоді як МВС України не є його правонаступником; засуджений ОСОБА_19 не працював в МВС України, матеріали провадження не містять жодних доказів, що службовими особами МВС України було вчинено протиправні дії чи заподіяно шкоду потерпілому. Більше того, у своєму позові потерпілий також не вказує, хто саме та як спричинив йому тілесні ушкодження, та чи це були службові особи саме МВС України.

Крім того, стверджує, що Державна казначейська служба України є спеціально уповноваженим суб`єктом, який відповідає від імені держави за зобов`язання, які виникли через завдання шкоди, обов`язок по відшкодуванню якої покладено на державу, а тому МВС України не може бути належним відповідачем за позовом у цьому кримінальному провадженні.

Обґрунтовуючи своє клопотання про передачу кримінального провадження стосовно ОСОБА_19 на розгляд Великої Палати, представник цивільного відповідача ОСОБА_18 посилався на наявність виключної правової проблеми, без вирішення якої неможливо забезпечити розвиток права та формування єдиної правозастосовчої практики, та зазначав, що суди різних інстанцій не мають однозначної правової позиції щодо норм матеріального права, які необхідно застосовувати у подібних правовідносинах (загальні - статті 23, 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) чи спеціальні - статті 1172, 1173, 1174, 1177 ЦК України, та хто є належним відповідачем (держава Україна, орган державної влади, юридична особа чи обвинувачений) при вирішенні цивільних позовів у кримінальних провадженнях, які пов`язані з перешкоджанням проведенню мирних акцій протесту.

Ухвалою колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду (далі - Касаційний кримінальний суд) від 13 березня 2025 року клопотання представника цивільного відповідача - МВС України ОСОБА_18 про передачу кримінального провадження стосовно ОСОБА_19 на розгляд Великої Палати залишено без задоволення, а кримінальне провадження за його касаційною скаргою передано на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду.

З ухвали про передачу кримінального провадження вбачається, що колегія суддів не погодилася з тим, що держава може бути залучена у якості цивільного відповідача у кримінальному процесі, зважаючи на положення ч. 1 ст. 62 КПК України, а тому вважає, що потерпілий може звертатися за відшкодуванням лише в порядку цивільного судочинства. Також колегія суддів не погодилася з можливістю покладення солідарної відповідальності на обвинувачену особу і цивільного відповідача.

У зв`язку з цим колегія суддів висловила незгоду з рішеннями Касаційного кримінального суду, а саме постановами колегій суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду від 15 лютого 2023 року у справі № 712/10956/16-к (провадження № 51-3095 км 22), Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 14 листопада 2024 року у справі № 755/6856/17 (провадження № 51-6199 км 19) та Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 03 грудня 2024 року у справі № 761/18548/18 (провадження № 51-4443 км 23), пославшись, серед іншого, на висновок Великої Палати, висловлений у постановах від 27 листопада 2019 року (справа № 242/4741/16-ц), від 25 березня 2020 року (справа № 641/8857/17), від 12 травня 2022 року (справа № 635/6172/17), де належним відповідачем у такій категорії справ визнано державу, а залучення або незалучення до участі у спорах Державної казначейської служби чи її територіального органу не впливає на правильність визначення відповідача у справі, та висновок Великої Палати, викладений у постанові від 12 березня 2019 року (справа № 920/715/17), згідно з яким питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, що не регулюються нормами КПК України, а суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази.

Ухвалою ж об`єднаної палати Касаційного кримінального суду від 23 травня 2025 року матеріали кримінального провадження за касаційною скаргою представника цивільного відповідача - МВС України ОСОБА_18 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 04 березня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_19 повернуто на розгляд Третьої судової палати Касаційного кримінального суду для прийняття рішення по суті. При цьому в ухвалі вказано, що питання, які виносить колегія суддів на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду, були вирішені в постановах Великої Палати, які мають пріоритет по відношенню до рішень об`єднаної палати або окремих колегій суддів, та по ним існує сформована єдина судова практика.

Ухвалою від 28 серпня 2025 року колегія суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду передала провадження за касаційною скаргою представника цивільного відповідача - МВС України ОСОБА_18 на розгляд Великої Палати з підстави, передбаченої ч. 5 ст. 4341 КПК України.

Так, колегія суддів наголошує на тому, що при зверненні до об`єднаної палати Касаційного кримінального суду, вона не ставила і наразі також не ставить питання про відступ від висновків, викладених у постановах Великої Палати у справах, розглянутих в порядку цивільного та господарського видів судочинств. Навпаки, цілком погоджується з позиціями Великої Палати, згідно з якими у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, а залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

У зв`язку з наведеним колегія суддів зазначає, що позбавлена процесуальної можливості прийняти самостійне рішення по справі, оскільки воно не буде узгоджуватися з правовою позицією Касаційного кримінального суду, від якої колегія суддів вважає за необхідне відступити.

На обґрунтування своєї позиції, колегія суддів вказує на те, що незважаючи на незначну кількість рішень Верховного Суду, на розгляді в місцевих та апеляційних судах знаходяться справи, де вирішуються аналогічні питання та наводить дані з Офісу Генерального прокурора України, відповідно до яких від злочинів, пов`язаних з перешкоджанням проведенню акцій протесту, постраждало 2442 особи, та інформацію з Державного бюро розслідувань, згідно з якою станом на лютий 2025 року лише у «справах Майдану» до судів передано 147 обвинувальних актів щодо 279 осіб.

Зазначене, на переконання колегії суддів, вказує на наявність кількісного критерію, необхідного для передачі кримінального провадження на розгляд Великої Палати.

Посилаючись на ч. 5 ст. 434-1 КПК України, відповідно до якої суд, який розглядає кримінальне провадження в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати таке кримінальне провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, колегія суддів вважає за необхідне поставити на розгляд Великою Палатою низки питань застосування норм матеріального та процесуального права, котрі, на думку колегії суддів, як окремо, так і в сукупності містять виключну правову проблему і їх вирішення сприятиме однаковому застосуванню цих норм у правозастосовній практиці та розвитку права:

1. Чи може держава виступати у кримінальному провадженні як цивільний відповідач у разі виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди на підставі ст. 1174 ЦК України?

При цьому колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 62 КПК України цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану кримінально протиправними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом.

На відміну від цього, згідно з ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відсутність згадки держави у тексті ст. 62 КПК України з врахуванням імперативного методу правового регулювання, який є превалюючим у кримінальному процесі, на думку колегія суддів, унеможливлює її залучення під час розгляду кримінального провадження як цивільного відповідача, що не позбавляє потерпілого права звернутися за відшкодуванням шкоди на підставі ст. 1174 ЦК України у порядку інших видів судочинства.

Така позиція, як вважає колегія суддів, узгоджується з висновком Великої Палати, яка визначила, що питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, що не регулюються нормами кримінального процесуального закону, а суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази (постанова Великої Палати від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження

№ 12-199 гс 18).

Як зазначає колегія суддів, відповідальність держави за шкоду, завдану кримінальним правопорушенням, має іншу юридичну природу, ніж відповідальність особи, визнаної безпосередньо винною у вчиненні кримінального правопорушення. Вона ґрунтується на принципі відповідальності держави за дії чи бездіяльність її органів або посадових осіб під час виконання владних повноважень відповідно до положень ст. 1174 ЦК України.

Суд цивільної юрисдикції має процесуальні можливості для дослідження обставин, що є умовами деліктної відповідальності держави. Основною ж метою кримінального провадження є встановлення вини обвинуваченого, притягнення його до кримінальної відповідальності та стягнення з нього або з цивільного відповідача шкоди, безпосередньо завданої діяннями підозрюваного, обвинуваченого.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що вимоги потерпілого про відшкодування шкоди державою за ст. 1174 ЦК України мають розглядатися винятково у порядку цивільного судочинства. Якщо ж суд у кримінальному провадженні задовольнив цивільний позов, таке рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким у задоволенні цивільного позову до МВС України, що діє від імені держави у таких відносинах, має бути відмовлено.

При цьому колегія зазначає, що при підготовці до розгляду кримінального провадження суддя-доповідач звернувся до науково-консультативної ради при Верховному Суді, у результаті чого було отримано наукові висновки, в яких аналогічну позицію з колегією суддів висловлюють більшість вчених - фахівців в галузі кримінального процесу.

2. З огляду на положення ч. 2 ст. 176 ЦК України чи правомірно покладати обов`язок відшкодування шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування на юридичну особу, створену державою, Автономною Республікою Крим, територіальними громадами?

Правові позиції, викладені у постанові Третьої судової палати Касаційного кримінального суду від 15 лютого 2023 року у справі № 712/10956/16-к (провадження № 51-3095 км 22), Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 14 листопада 2024 року у справі № 755/6856/17 (провадження № 51-6199 км 19), Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 03 грудня 2024 року у справі № 761/18548/18 (провадження № 51-4443 км 23), на думку колегії суддів, суперечать положенням ч. 2 ст. 176 ЦК України, відповідно до яких юридичні особи, створені державою, Автономною Республікою Крим, територіальними громадами, не відповідають за зобов`язаннями відповідно держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад.

З посиланням на приписи ст. 173 ЦК України, згідно з якими у випадках і в порядку, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, від імені держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад за спеціальними дорученнями можуть виступати фізичні та юридичні особи, органи державної влади, органи влади Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування, колегія суддів стверджує, що участь представників органів державної влади як агентів держави, від її імені не призводить до того, що матеріально-правова відповідальність покладається на такі органи, замість держави.

Цей висновок, як вважає колегія суддів, співпадає з ідеєю, закладеною у висновках Великої Палати про те, що залучення або незалучення до участі у спорах з державою Державної казначейської служби України (у цьому випадку МВС України, який у цих правовідносинах діє від імені держави) чи її територіального органу, не впливає на правильність визначення відповідача у справі, оскільки таким належним відповідачем є держава Україна, а не Державна казначейська служба України, чи її територіальний орган (постанови Великої Палати від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (пункт 44), від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (пункт 64), від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17 (пункт 95).

На думку колегії суддів, відповідальність держави за ст. 1174 ЦК України має іншу юридичну природу, ніж відповідальність особи, яка вчинила злочин. Делікт особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, та спеціальний делікт держави за рішення, дії або бездіяльність її посадової особи за ст. 1174 ЦК України мають відмінний юридичний склад.

Держава може нести відповідальність лише у випадках, коли шкода завдана діями чи бездіяльністю її органів або посадових осіб під час виконання владних повноважень. Відповідно держава фактично відповідає за нездійснення ефективного контролю і нагляду за діяльністю її агентів або за будь-які дії, що виходять за межі їхніх службових обов`язків. Відповідачем у таких справах є саме держава Україна (незалежно від того, чи пред`явлено позов безпосередньо до держави чи в особі або до органу, співробітник якого діяв як суб`єкт владних повноважень, як посадова (службова) особа).

Таким чином, на переконання колегії суддів, у разі застосування положень ст. 1174 ЦК України юридично правильним буде рішення, згідно з яким заподіяна посадовою або службовою особою органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень покладається на державу за рахунок Державного бюджету України.

Крім того, колегія суддів посилається на висновки науковців, які підтримують аналогічну позицію.

3. Чи може обов`язок відшкодування шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування в результаті вчиненого кримінального правопорушення, покладатися на обвинуваченого та державу солідарно?

Колегія суддів категорично не сприймає позицію суддів, висловлену у наведених вище рішеннях Касаційного кримінального суду, і вважає, що з огляду на чинне законодавство не може бути покладена солідарна відповідальність на особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, і цивільного відповідача, та наводить наукові висновки вчених, в яких майже всі автори підтримують таку ж позицію, як і колегія суддів.

Положеннями ч. 5 ст. 4341 КПК України передбачено, що підставою для передачі кримінального провадження на розгляд Великої Палати є обґрунтований висновок суду, який розглядає справу в касаційному порядку, про те, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Перевіривши обґрунтування наявності виключної правової проблеми, Велика Палата вважає, що кримінальне провадження підлягає прийняттю до розгляду.

Керуючись статтями 430, 4341, 4342, 441 КПК України, пунктом першим частини другої статті 45 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», Велика Палата Верховного Суду

у х в а л и л а:

Прийняти до розгляду кримінальне провадження за касаційною скаргою представника цивільного відповідача - Міністерства внутрішніх справ України ОСОБА_18 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 04 березня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2024 року щодо засудженого ОСОБА_19 .

Призначити кримінальне провадження до касаційного розгляду Великою Палатою Верховного Суду на 26 листопада 2025 року о 10 годині у приміщенні Верховного Суду за адресою: місто Київ, вул. Пилипа Орлика, 8.

Копії ухвали надіслати учасникам судового провадження.

Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач ОСОБА_1

Судді:ОСОБА_2 ОСОБА_10
ОСОБА_3 ОСОБА_11
ОСОБА_4 ОСОБА_12
ОСОБА_5 ОСОБА_13
ОСОБА_6 ОСОБА_14
ОСОБА_22 ОСОБА_15
ОСОБА_8 ОСОБА_16
ОСОБА_9 ОСОБА_17