Справа № 127/9076/25
Провадження №11-кп/801/1143/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого судді : ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

зі секретарем судового засідання: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Вінниці апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 23.10.2025 року у кримінальному провадженні № 0000334 від 13.06.2023 року по обвинуваченню

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Артемівськ Донецької області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , із середньою освітою, одруженого, непрацюючого, громадянина України, який є внутрішньопереміщеною особою, раніше не судимого

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України

за участю сторін кримінального провадження

прокурора: ОСОБА_8

захисника: ОСОБА_9

обвинуваченого: ОСОБА_7

ВСТАНОВИВ:

Захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, просила змінити вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 23.10.2025 року в частині призначення покарання ОСОБА_7 та застосувати ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням з мінімальним іспитовим строком.

Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 23.10.2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст. 336 Кримінального кодексу України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк три роки.

Початок строку відбування призначеного покарання ОСОБА_7 рахувати з дня його затримання на виконання даного вироку.

Вирішено долю речових доказів.

Згідно вироку суду обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення за наступних обставин.

ОСОБА_7 , відповідно до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», являючись військовозобов`язаним, придатним за станом здоров`я для проходження військової служби, що підтверджується довідкою військово - лікарської комісії № 72/6007 від 27.05.2022, на виконання Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 № 69/2022 підлягає призову на військову службу за мобілізацією.

03.02.2023 ОСОБА_7 отримав під особистий підпис повістку на відправку з вимогою з`явитися 23.02.2023 до збірного пункту, який знаходиться на території ІНФОРМАЦІЯ_2 , розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , для відправки до військової частини.

Діючи всупереч вимогам ст. 65 Конституції України, ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого протиправного діяння, маючи для цього можливість та не маючи права на відстрочку від призову за мобілізацією, з метою ухилення від проходження військової служби під час мобілізації, без поважних на те причин, ОСОБА_7 , перебуваючи у невстановленому місці, умисно не з`явився 23.02.2023 до ІНФОРМАЦІЯ_2 , розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , чим порушив процес комплектування Збройних Сил України під час мобілізації та умисно ухилився від призову на військову службу під час мобілізації.

Вимоги апеляційної скарги захисника мотивовано тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що обвинувачений являється внутрішньопереміщеною особою, зареєстрований та проживав у м.Бахмут, Донецької області, зазнав страждань, в тому числі моральних переживань.

На протязі тривалого часу перебував під шквалом вогню та пострілів, постійних обстрілів, бомбардувань, переживав за евакуацію матері та брата, почуття страху довгий час його не залишало.

У вироці зазначено, що підстав для застосування до ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України суд не вбачає, оскільки не встановлено обставин, які б переконливо свідчили про те, що звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням забезпечить реалізацію приписів статей 50, 65 КК України.

Вказаний висновок суду є безпідставним та протирічить вимогам ст.ст.50, 65 КК України. Він вперше оступився, своїми діями нікому шкоди не завдав, окрім себе, а тому заслуговує на призначення більш м`якої міри покарання, не повязаною з реальним позбавленням волі. Суд першої інстанції поверхово дослідив дані про особу підсудного.

Призначена судом першої інстанції міра покарання не відповідає ступеню тяжкості

кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, є занадто суворою.

Заслухавши доповідача, думку прокурора ОСОБА_8 , який просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисника, захисника ОСОБА_9 , який просив апеляційну скаргу задоволити, обвинуваченого ОСОБА_7 , який підтримав думку свого захисника, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що слід відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисника, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновок суду про доведеність вини, кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст. 336 КК України в апеляційній скарзі захисника не оспорюється.

Доводи апеляційної скарги захисника щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого ОСОБА_7 є безпідставними.

Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

За змістом ст. 50 КК України, покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню ним нових злочинів.

Згідно ст.65 КК України суд призначає покарання у межах установлених у санкції статті, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Призначаючи покарання, суд першої інстанції в дотримання вимог ст. 65 КК України, керуючись роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України №7від 24.10.2003року «Про практику призначення судами кримінального покарання» врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 , кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК України є нетяжким злочином, обставини його вчинення, особу винного, те, що він раніше не судимий, одружений, офіційно непрацевлаштований, позитивно характеризується за місцем проживання, обставину, яка згідно ст. 66 КК України пом`якшує покарання щире каяття, відсутність обставин, які згідно ст. 67 КК України обтяжують покарання та визначив покарання, передбачене санкцією ст.336 КК України у вигляді позбавлення волі.

При цьому суд першої інстанції умотивував своє рішення щодо відсутності підстав для застосування ст. 75 КК України.

Проаналізувавши обставини, які мають значення при призначенні покарання, перевіривши дотримання судом першої інстанції вимог ст. 50, ст. 65 КК України, суд апеляційної інстанції вважає, що визначене судом першої інстанції мінімальне покарання, передбачене санкцією ст.336 КК України за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, відповідає принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, щодо відсутності правових підстав для призначення обвинуваченому ОСОБА_7 ст. 75 КК України, оскільки відмова ОСОБА_7 від захисту Батьківщини в умовах загальної мобілізації свідчить про підвищену суспільну небезпечність вчиненого ним діяння, що може призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, що в умовах воєнного стану є неприпустимим.

Приймаючи рішення, суд вірно керувався позиціями Верховного Суду, викладеними в постановах від 3 грудня 2024 року у справі №591/6556/23 та від 28 лютого 2024 року у справі №183/2097/23.

Призначення обвинуваченому мінімально допустимого строку кримінального покарання, визначеного санкцією кримінального закону, на переконання апеляційного суду, буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, а також принципам «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

При цьому суд апеляційної інстанції керується правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 09.10.2018 у справі № 756/4830/17-к, що визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

В апеляційній скарзі захисник, викладаючи свої доводи, посилається на обставини, які були належним чином досліджені та враховані судом першої інстанції при прийнятті рішення відносно ОСОБА_7 .

Доводи захисника щодо застосування ст. 75 КК України є безпідставними.

Суд першої інстанції проаналізував питання щодо оцінки помякшуючих обставин, в сукупності з іншими доказами та дійшов вірного висновку, що сукупність всіх обставин кримінального провадження разом з особою обвинуваченого не вказують на можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 без реального відбування покарання, а тому підстави для застосування ст. 75 КК України відсутні.

Суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для пом`якшення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , як на цьому наполягає сторона захисту, оскільки при призначенні покарання суд першої інстанції достатньо врахував низку обставин, які мають значення для визначення виду і розміру покарання.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника.

Вирок суду відповідає вимогам ст. 370 КПК України.

Підстави, визначені ст. 409 КПК України для зміни чи скасування судового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 404,405,407,409, 414,419 КПК України, суд апеляційної інстанції,-

П О С Т А Н О В И В :

Відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисника.

Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 23.10.2025 року щодо ОСОБА_7 за ст. 336 КК України залишити без змін.

Судове рішення може бути оскаржено в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Відповідно до ч. 4 ст. 532 КПК України судове рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4