Справа № 569/606/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року м. Рівне

Рівненський міський суд в особі головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,

з участю прокурора ОСОБА_5 , обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , захисників обвинувачених адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку в залі суду обвинувальний акт по кримінальному провадженні №000932 від 09.06.2022 відносно ОСОБА_6 обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 27 ч. 4 ст. 190 КК України, ОСОБА_8 обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 4 ст. 190 КК України, ОСОБА_13 обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 27 ч. 4 ст. 190 КК України, ОСОБА_7 обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 27 ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 263 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

В провадженні Рівненського міського суду Рівненської області перебуває вказаний обвинувальний акт.

В ході судового розгляду прокурор подав письмові клопотання, яке в судовому засіданні, просив задоволити про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , покликаючись на наявність ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які даний час не зменшились і продовжують існувати та обгрунтовано виправдовують подальше тримання обвинувачених під вартою.

В судовому засіданні обвинувачені ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та їх захисники, не заперечували проти задоволення клопотання прокурора, однак останній просив у разі продовження запобіжного заходу зменшити розмір застави.

Заслухавши думку прокурора, учасників судового провадження, всебічно дослідивши клопотання прокурора, суд приходить до наступного висновку.

За положенням ч. 3 ст. 331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Відповідно до ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Так, судом встановлено, що в ході досудового розслідування відносно ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який в подальшому неодноразово було продовжено судом, востаннє до 02.02.2026.

Відповідно до ст. 178 КПК України, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі й обставини зазначені у ч.1 ст. 178 КПК України.

Тобто, за наявності вказаних обставин існує можливість збільшення наявності ризиків передбачених ст. 177 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбачених статтею 177 цього Кодексу.

У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26.07.2001 р. ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Відповідно до рішення ЄСПЛ від 12.03.2013 року у справі «Волосюк проти України» тяжкість обвинувачення може бути достатньою причиною разом з іншими для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Тобто, у розумінні практики Європейського суду з прав людини сама тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу. Наявність підстав для тримання особи під вартою та доцільність продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Крім того, ч. 2 ст. 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та порядку, встановлених законом.

Водночас, суд не ігнорує ті аргументи, які наводяться захисником та обвинуваченим на його користь, проте в даному конкретному випадку приходить до переконання, що ці аргументи не переважають вимог громадського інтересу, який полягає у встановленні істини у справі, недопущенні перешкоджанню цьому, забезпеченні належної процесуальної поведінки обвинуваченого і виконання процесуальних рішень по справі.

Зокрема при продовженні строку тримання під вартою суд оцінює підстави для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин справи.

На даний час підстави для збереження відповідного запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у даному кримінальному провадженні не відпали.

Враховуючи, що обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину, раніше судимі, можуть ухилитися від суду, відсутність доказів про існування міцних соціальних зв`язків та стримуючих факторів, обставини та характер вчиненого злочину у якому обвинувачуються, їх суспільну небезпечність, наявні реальні ризики передбачені п. п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України та жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти вказаним ризикам.

На даний момент судовий розгляд даного кримінального провадження продовжується, ще не допитані потерпілі, свідки, не досліджені всі докази, а тому є всі підстави вважати, шо обвинувачені можуть впливати на потерпілих, які є особами похилого віку, свідків іншим чином.

Обраний відносно обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 запобіжний захід з урахуванням його тривалості у співвідношенні із тяжкістю обвинувачення, яке їм інкримінується кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і меті запобіжного заходу.

Крім того, ОСОБА_6 відбуває покарання за вироком Рівненського міського суду від 15.08.2022 у виді позбавлення волі строком на пять років, який схильний до вчинення інших кримінальних правопорушень. Останній обвинувачується у вчиненні злочинів у складі організованої групи, і керування даною групою.

ОСОБА_7 немає постійного місця проживання, соціальних зв"язків, і у нього відсутні стримуючі фактори, а сае, він немає місця роботи, неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів проти власності, а тому ризик переховування від суду є великим. Останній вів злочинний та паразитичний спосіб життя, що свідчить про його суспільну небезпечність, що він може в подальшому продовжувати займатись злочинною діяльністю, вчиняти інші кримінальні правопорушення.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини «Тейс проти Румунії», автоматичне продовження строків тримання під вартою суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому при вирішенні питання про продовження відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 строку тримання під вартою суд виходить не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а з необхідності уникнення ризиків, визначених ст. 177 КПК України.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги позицію учасників судового провадження, зокрема думку прокурора, суд вважає доцільним продовження раніше застосованого запобіжного заходу відносно ОСОБА_6 , у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави та відносно ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою з визначенням розміру застави, відповідно до положень ст. ст. 183, 194-197 КПК України із урахуванням зазначених ухвалою суду ризиків і підстав застосування такого запобіжного заходу, які на теперішній час фактично не змінились і не відпали.

При цьому, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; підвищена суспільна небезпечність інкримінованого обвинуваченому злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; ризик переховування від суду; можливість вчинення іншого правопорушення особою; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року, рішення «Лабіта проти Італії» від 06 квітня 2000 року, рішення «Летельє проти Франції» від 26 червня 1991 року).

Вирішуючи клопотання прокурора щодо доцільності продовження строку дії запобіжного заходу обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою, судом враховуються вимоги ст. 5 Конвенції про захист прав людини, згідно з якою обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Суд погоджується із думкою прокурора в тій частині, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини га основоположних свобод, зокрема, правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції», суд вважає необхідним продовжити щодо обвинувачених винятковий вид запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою, не зможе запобігти ризикам, передбаченим п. п. 1, 3, 4, 5 ст. 177 КПК України та гарантувати їх належну процесуальну поведінку.

Окрім того, відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків передбачених цим кодексом.

Однак згідно із п. 3 ч. 4 ст. 183 КПК України, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 , враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні.

Також, враховуючи, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 27 ч. 4 ст. 190 КК України вчинене ОСОБА_7 , який у відповідності до ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів, та з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану обвинуваченого, даних про його особу, зменшених заявлених ризиків та довгого часу перебування під вартою, то суд зменшує останньому розмір застави до 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що достатньою мірою буде гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 177, 178, 181, 183, 193, 194, 196, 197, 331, 369, 376, 395 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Клопотання прокурора задоволити.

Продовжити відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів без визначення розміру застави, до 28.03.2026.

Продовжити відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, до 28.03.2026.

Одночасно визначити обвинуваченому ОСОБА_7 заставу у розмірі 80 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 266 240 (двісті шістьдесят шість тисяч двісті сорок) гривень у національній грошовій одиниці, яка може бути внесена як самими обвинуваченим, так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем).

Обвинувачений або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу у розмірі, визначеному в даній ухвалі, протягом дії ухвали.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_7 у разі внесення застави обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме: прибувати до суду за викликом; не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання; утримуватись від спілкування з потерпілими та свідками у кримінальному провадженні; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_7 , що у разі внесення застави у визначеному у даній ухвалі розмірі, оригінал документу з відміткою банку, який підтверджує внесення застави на депозитний рахунок має бути наданий уповноваженій особі Державної установи «Рівненський слідчий ізолятор».

У разі внесення застави та з моменту звільнення обвинуваченого з-під варти внаслідок внесення застави, визначеної у даній ухвалі, обвинувачений зобов`язаний виконувати покладені на нього обов`язки, пов`язані із застосуванням запобіжного заходу у виді застави.

Визначити місцем тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 - Державна установа «Рівненський слідчий ізолятор» (м. Рівне, вул. Дворецька, 116).

Встановити строк дії ухвали до 28.03.2026.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Копію ухвали направити на виконання уповноваженій особі ДУ "Рівненський слідчий ізолятор", вручити учасникам судового розгляду.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Рівненського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3