ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 686/22752/25

Провадження № 11-кп/820/643/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду в складі:

судді - доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8

обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в місті Хмельницькому, в режимі відеоконференцзв`язку, апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_6 та захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04.09.2025 про продовження обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, в межах кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000113 від 27.01.2025

в с т а н о в и л а:

Цією ухвалою задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченим, зокрема, ОСОБА_10 та ОСОБА_9 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком по 02 листопада 2025 року включно.

Суд мотивував своє рішення тим, що ризики, які були доведені прокурором в суді при застосуванні ОСОБА_10 та ОСОБА_9 запобіжних заходів у виді тримання під вартою, а також при продовженнях строку тримання їх під вартою, істотно не зменшились. Останні обвинувачуються у вчиненні умисного особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.4 ст.189 КК України, який, за своїм характером, становить особливу суспільну небезпеку та за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 12 років з конфіскацією майна, у справі не з`ясовані усі обставини, встановлені під час кримінального провадження, не перевірено їх доказами, у тому числі не допитаний потерпілий, а відтак, знаходячись на волі обвинувачені, яким відомі анкетні дані потерпілого, зможуть особисто, через третіх осіб або ж за допомогою телефонного зв`язку, незаконно на нього впливати, усвідомлюючи суворість покарання, яке передбачене санкцією вказаної статті та може їм загрожувати у разі засудження, а також можуть переховуватись від суду, з огляду на відомості про їх особи, характер та обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого, за попередньою змовою групою осіб, з погрозою застосування насильства над потерпілим, вони обвинувачуються, крім того існує ризик того, що обвинувачені можуть вчинити й інше кримінальне правопорушення. Враховуючи зазначене, суд прийшов до висновку про неможливість запобігання ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, шляхом застосування інших, більш м`яких, запобіжних заходів, зокрема, й у вигляді домашнього арешту, застави, особистої поруки чи особистого зобов`язання, оскільки такі заходи не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_9 та виконання ними процесуальних рішень по справі.

Не погоджуючись з оскаржуваною ухвалою суду захисник обвинуваченого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, у якій просить її скасувати та ухвалити нову ухвалу, змінивши обвинуваченому ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, а саме цілодобовий домашній арешт за місцем його фактичного проживання у АДРЕСА_1 , із застосуванням електронного засобу контролю. Одночасно визначити заставу у розмірі 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, у разі внесення якої покласти на обвинуваченого ОСОБА_10 обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КК України.

Звертає увагу на те, що згідно з даними ЄРДР за №0000113, відомості про вчинення кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 189 КК України були внесені 27.01.2025 року. Водночас у тексті обвинувального акту йдеться про вчинення протиправних дій (телефонні дзвінки з вимогою передачі майна) 15.01.2025, 18.01.2025, 21.01.2025, 25.01.2025 та 26.01.2025 року. Проте, на цей період з 08.10.2024 по 11.02.2025 обвинувачений ОСОБА_10 перебував під вартою в ДУ «Рівненський слідчий ізолятор» у межах іншого кримінального провадження №0000236 від 20.07.2021 року, також, за ч.4 ст.189 КК України, що підтверджується відповідною довідкою. З огляду на режим обмежень у слідчому ізоляторі та заборону доступу до засобів зв`язку, обвинувачений ОСОБА_10 фізично не міг здійснювати телефонні дзвінки в зазначені дати.

Сторона захисту вважає, що обвинувачений ОСОБА_10 навіть після звільнення з ДУ «Рівненський слідчий ізолятор», тобто з 11 лютого 2025 року, жодного разу, не телефонував потерпілому, не зустрічався з ним та іншими обвинуваченими у даному кримінальному провадженні.

Зазначає і про те, що обвинувачений ОСОБА_10 має постійне місце проживання у м.Вінниця, де мешкає, починаючи з січня 2022 року разом із своєю цивільною дружиною ОСОБА_11 , яка є орендарем житла. Також у нього на утриманні знаходиться малолітня дитина - ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Окрім того, із характеристики, виданої об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Келецька 64» слідує, що обвинувачений ОСОБА_10 , за час проживання, з січня 2022 року зарекомендував себе з позитивної сторони, скарг від мешканців не надходило.

З ряду медичної документації обвинуваченого вбачається, що він у 2023 році переніс зупинку серця, а відтак має ряд супутніх хронічних захворювань та проблем зі здоров`ям. Перебуваючи в умовах ДУ «Хмельницький слідчий ізолятор», ОСОБА_10 позбавлений можливості отримувати належну медичну допомогу та лікування.

Наголошує захисник і на тому, що обвинувачена ОСОБА_13 , якій фактично інкримінується організація та пропозиція вчинення кримінального правопорушення групою осіб, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України, протягом тривалого періоду часу, у рамках кримінального провадження, перебуває під заставою, що у свою чергу свідчить про вибіркове правосуддя та неоднакове застосування правових норм до обвинувачених.

Суд першої інстанції також не надав належної правої оцінки тій обставині, що клопотання про продовження строку тримання під вартою підозрюваного ОСОБА_10 не відповідає вимогам п. 6 ч. 1 ст. 184 КПК України, не містить виклад обставин, що дають підстави підозрювати. обвинувачувати особу у вчиненні кримінального правопорушення, і посилання на матеріали, які підтверджують ці обставини.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_9 ОСОБА_7 , в поданій апеляційній скарзі, просить ухвалу судді скасувати, в частині рішення суду щодо продовження строку тримання під вартою ОСОБА_9 та постановити нову ухвалу, змінивши йому запобіжний захід з тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Вважає, що судом не відображено якими доказами прокурор довів наявність ризиків, передбачених ст.ст. 177, 178 КПК України, у даному кримінальному провадженні станом на 04.08.2025 року. До клопотання прокурора, у порушення вимог ч.2 ст.331, ч.3 ст.184, ч.1,2 ст.194, ст.199 КПК України, не було долучено жодного доказу існування вказаних ризиків щодо ОСОБА_9 , як і будь-яких доказів обґрунтованості як його обвинувачення так і існування підстав для продовження строку подальшого його тримання під вартою. Жодним чином судом не спростовано і доводи сторони захисту щодо відсутності вказаних ризиків.

Окрім того, судом, при продовженні строку тримання під вартою ОСОБА_9 , не врахована, у достатній мірі, інформація про стан його здоров`я до затримання і на даний час, а саме наявність у нього захворювань на гіпертензивну (гіпертонічну) хворобу з переважним ураженням серця з (застійною) серцевою недостатністю, атеросклеротичну хворобу серця, церебральний атеросклероз, що в умовах утримання його під вартою становить реальну загрозу його життю з урахуванням неможливості надання підозрюваному невідкладної адекватної медичної допомоги.

Із відповіді на запит адвоката вбачається, що стан здоров`я ОСОБА_9 погіршився, не дивлячись на проведення лікування, він потребує за висновком лікарів кардіологів, які оглянули його в умовах ДУ «Хмельницький слідчий ізолятор» обстеження в умовах КП «Хмельницький обласний серцево-судинний центр», що на даний час не проведено. Згідно висновку ЕНМГ від 28.08.2025р. у обвинуваченого виявлено ознаки дистальної сенсо-моторної аксональної полінейропатії з переважним пошкодженням чутливих волокон, зниження сили флексорів стоп на 40-45%, що вже призвело до часткової втрати можливості його самостійного пересування та має тенденцію до стрімкого прогресування захворювання.

На переконання сторони захисту не були враховані судом також наявність у ОСОБА_9 такої кількості важких захворювань, істотне погіршення стану його здоров`я, під час утримання у СІЗО, не дивлячись на надану йому медичну допомогу, обсяг та адекватність якої не відповідає важкості наявних у нього захворювань, неможливість надання йому вчасної адекватної медичної допомоги в умовах СІЗО, відсутність порушень умов застави до зміни запобіжного заходу та обов`язків покладених на підозрюваного у зв`язку із застосуванням запобіжного заходу у вигляді застави.

Зокрема, судом не досліджувались, а, відповідно, не були враховані при прийнятті оскаржуваного рішення медичні документи щодо стану здоров`я ОСОБА_9 , що могло суттєво вплинути на його рішення.

Одночасно, судом не враховано, що після внесення застави, ОСОБА_9 , достроково припинив лікування у стаціонарному відділенні лікувального закладу, щоб мати можливість з`явитись на виклик Хмельницького апеляційного суду для участі у судовому засіданні, про місце свого перебування повідомляв орган досудового розслідування, що виключає його намір ухилятись від явки на виклик суду, не робив жодних спроб спілкуватись із іншими підозрюваними, у даному кримінальному провадженні, чи виливати на них з метою зміни ними показань під час досудового розслідування та судового розгляду, що свідчить про невтручання обвинуваченого у встановлення обставин справи.

Сторона захисту також зазначає про те, що ОСОБА_9 частково визнає свою вину у вчинені злочину, але вказує на свою незначну участь у протиправних діях. Незначну його участь у вчинені протиправних дій щодо потерпілого Домбровського визнав і його представник ОСОБА_14 .

На думку апелянта, вищеозначені обставини свідчать про те, що заявлені, під час обрання щодо ОСОБА_9 запобіжного заходу, ризики відсутні, а нові ризики, які виправдовують подальше його тримання під вартою, не з`явились.

Вищевикладені обставини свідчать про відсутність ризиків, які були покладені в основу застосування стосовно ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Крім того, жодних нових ризиків, які б обґрунтовували необхідність подальшого тримання його під вартою, стороною обвинувачення не доведено. У зв`язку з цим, сторона захисту вважає за можливе змінити запобіжний захід на більш м`який - у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , їх захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , на підтримку поданих апеляційних скарг, із посиланням на зазначені у них доводи, думку прокурора про законність і обґрунтованість ухвали слідчого судді, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг захисників, колегія суддів уважає, що вони не підлягають задоволенню, виходячи з таких підстав.

У відповідності до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з приписами п.1 ч.3 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Виходячи з вимог ч.1 ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до частин 1-3 статті 331 КПК України, під час судового розгляду суд, за клопотанням сторони обвинувачення або захисту, має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід стосовно обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

За наявності клопотань, суд, під час судового розгляду, зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання, суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

За змістом ч.1 ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, в порядку ст.199 КПК України, суд повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

Продовжуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має розцінюватися, в кожному кримінальному провадженні, з урахуванням конкретних обставин.

Ухвала місцевого суду, на думку колегії суддів, відповідає зазначеним критеріям.

Положеннями п.4 ч.2 ст.183 КПК України визначено, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може бути застосовано до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Колегією суддів встановлено, що на розгляді в Хмельницькому міськрайонному суді Хмельницької області перебуває кримінальне провадження №0000113 по обвинуваченню ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , ОСОБА_15 , ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбачнгого за ч.4 ст.189 КК України.

04 вересня 2025 прокурор ОСОБА_16 заявив клопотання, які були підтримані представником потерпілого ОСОБА_17 , та проти задоволення яких, кожен окремо, заперечили обвинувачені ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та їх захисники ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , про продовження відносно, зокрема, ОСОБА_9 , ОСОБА_10 строку запобіжних заходів у виді тримання під вартою, посилаючись, з-поміж іншого, й на те, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 обвинувачуються у вчиненні умисного особливо тяжкого злочину, а передбачені ст.177 КПК України ризики: переховування від суду; незаконного впливу на потерпілого, у вказаному кримінальному провадженні; вчинення іншого кримінального правопорушення, на цей час продовжують існувати, і жоден інший, більш м`який запобіжний захід, окрім як тримання під вартою, не забезпечить належну процесуальну поведінку обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 і не унеможливить спроби останніх перешкоджати кримінальному провадженню, а відтак не зможе запобігти зазначеним ризикам.

Клопотання прокурора відповідає вимогам ст.184 КПК України, які ставляться до клопотань слідчого, прокурора про застосування запобіжних заходів.

Наведені в клопотанні прокурора підстави для продовження обвинуваченим строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, належним чином, перевірялись суддею. При цьому були опитані ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , їх захисники, вислухана думка прокурора, з`ясовані інші обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку запобіжного заходу.

До спливу цього строку судове провадження завершити не представляється можливим.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 обвинувачується у вчинені особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.4 ст.189 КК України, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років з конфіскацією майна, та який, в умовах воєнного стан, визначається високим ступенем суспільної небезпеки.

Місцевий суд прийшов до обґрунтованого висновку, що перебуваючи на волі, та зважаючи на покарання, яке загрожує обвинуваченим у випадку доведення винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, вони можуть ухилитися від суду.

Згідно усталеної практики визначено, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися у кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства,

які, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Висновок суду про продовження обвинуваченим найсуворішого запобіжного заходу-тримання під вартою, з огляду на зазначені прокурором ризики, передбачені ст. 177КПК України, які суд визнав обґрунтованими, не суперечить як національному законодавству, так і усталеній судовій практиці, згідно з якою допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.

Урахувавши дані про особу ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , зазначені в ухвалі суду, наявність передбачених ст.177 КПК України підстав для продовження щодо них запобіжного заходу, суд обґрунтовано задовольнив клопотання, із наведенням в ухвалі докладних мотивів такого рішення.

Даючи оцінку доводам апеляційних скарг, в частині ненадання прокурором доказів в обґрунтування ризиків, то колегія суддів вважає їх безпідставними.

Колегія суддів враховує те, що чинний КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений (обвинувачена) при застосуванні до нього (неї) більш м`якого запобіжного заходу обов`язково (поза всяким сумнівом) порушить покладені на нього (неї) процесуальні обов`язки чи здійснить одну із спроб, що передбачена пунктами 1-5 ч.1 ст.177 КПК України, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість допустити це в конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Отже потреба в обмеженні права на особисту свободу обвинувачених, шляхом продовження, їм найсуворішого виду запобіжного заходу, є виправданою.

Суд першої інстанції, врахувавши всі ризики та обставини, визначені ст.178 КПК України, в їх сукупності, прийшов до обґрунтованого висновку, що лише найсуворіший запобіжний захід у вигляді тримання під вартою зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , з чим погоджується апеляційний суд.

Крім того, жодних переконливих доказів з приводу того, що зменшились ризики, передбачені ст.177 КПК України, які були на час застосування обвинуваченим запобіжного заходу у виді тримання під вартою, стороною захисту надано не було.

Даний вид запобіжного заходу є співмірним з існуючими ризиками, відповідає особі обвинувачених та тяжкості інкримінованого їм злочину, що зможе, у повній мірі, забезпечити виконання ними процесуальних обов`язків, та унеможливить настання ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України.

Слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні: 1) щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування; 2) щодо злочину, який спричинив загибель людини; 3) щодо особи, стосовно якої у цьому провадженні вже обирався запобіжний захід у вигляді застави, проте був порушений нею; 4) щодо злочину, передбаченого статтями 255-255-3 Кримінального кодексу України; 5) щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів.

Тобто, законодавець поклав на суд обов`язок при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених КПК України.

Проте, у певних випадках, які визначені у ч.4 ст. 183 КПК України, законодавець надав суду дискреційні повноваження не визначати розмір застави, що і було зроблено судом.

Із вказаним погоджується і колегія суддів, оскільки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину з погрозою насильства над потерпілим, що виключає можливість застосування застави, згідно з вимогами п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України.

Колегія суддів приймає до уваги аргументи захисників про те, що ОСОБА_9 раніше не судимий, позитивно характеризується, займався волонтерством наявність у нього хронічних захворювань, дружини, з якою проживає у цивільному шлюбі та матері похилого віку, що потребує догляду та дані про особу ОСОБА_10 , який є раніше судимою особою, що позитивно характеризується, в якого наявні хронічні захворювання, має дружину, з якою проживає у цивільному шлюбі, та на утриманні малолітню дитину, водночас враховує фактичні обставини кримінального провадження та приходить до висновку про те, що суспільний інтерес, навіть з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції», а тому означені обставини, є явно недостатніми для зміни запобіжного заходу у виді тримання під вартою, на більш м`який.

Твердження апелянтів про незадовільний стан здоров`я обвинувачених ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , що унеможливлює їх утримання в умовах СІЗО, колегією суддів відхиляються.

Порядок надання ув`язненим медичної допомоги, використання з цією метою не підпорядкованих органам, що здійснюють попереднє ув`язнення, державних та комунальних закладів охорони здоров`я, залучення їх медичного персоналу та проведення медичних експертиз визначається Кабінетом Міністрів України.

Порядок взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту (далі Порядок), затверджений спільним Наказом Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України від 10 лютого 2012 року № 239/5/104 визначає взаємодію закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту.

Згідно п.2.3. Порядку, медичне обстеження осіб, узятих під варту, здійснюється у разі їх звернення зі скаргою на стан здоров`я за ініціативою лікаря медичної частини СІЗО або адміністрації СІЗО.

Під час медичного обстеження особи, узятої під варту, з метою встановлення діагнозу лікар медичної частини СІЗО використовує дані анамнезу, медичної документації, яка долучена до особової справи, результати огляду, дані лабораторних, рентгенологічних і функціональних методів дослідження. За необхідності, керівництво СІЗО подає запит до закладу охорони здоров`я, який надавав медичну допомогу особі, узятій під варту, щодо результатів диспансерного, амбулаторного, стаціонарного нагляду або лікування.

У випадках, коли лікарі медичної частини СІЗО не можуть самостійно встановити діагноз, начальник медичної частини СІЗО подає запит до керівництва СІЗО щодо направлення хворого на лікування до обраного закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку або залучення відповідного лікаря-фахівця закладу охорони здоров`я.

Керівництво СІЗО забезпечує допуск відповідного лікаря-фахівця чи направлення хворого на лікування до обраного начальником медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

Відповідно до п.п. 2.6., 2.7 Порядку, особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. У разі необхідності в додаткових лабораторних обстеженнях, які не можуть бути проведені в медичних частинах СІЗО (наявним обладнанням, лабораторіями та обсягом медико-санітарної допомоги не передбачено проведення цих обстежень), вони проводяться на базі закладів охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

Згідно з п.2.10 Порядку, у випадку погіршення стану здоров`я особи, узятої під варту, та неможливості надання невідкладної медичної допомоги у повному обсязі в умовах медичної частини здійснюється виклик бригади екстреної (швидкої) медичної допомоги та у разі прийняття цією бригадою рішення про необхідність госпіталізації особи, узятої під варту, така особа невідкладно перевозиться до найближчого до СІЗО закладу охорони здоров`я відповідно до Закону України «Про екстрену медичну допомогу».

Таким чином, особам які утримуються у слідчому ізоляторі забезпечується надання первинної лікувально-профілактичної допомоги, яка включає консультацію лікаря, діагностику і лікування основних найпоширеніших захворювань, травм та отруєнь, профілактичні заходи, направлення хворого ув`язненого чи засудженого для надання спеціалізованої та високоспеціалізованої допомоги.

Будь-які дані про стан здоров`я обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які б унеможливлювали їх перебування під вартою в умовах СІЗО, в матеріалах кримінального провадження відсутні, не надано таких і до суду першої та апеляційної інстанцій.

Інші доводи апеляційних скарг сторони захисту не дають колегії суддів підстав для скасування ухвали слідчого судді та відмови у задоволенні клопотання прокурора про продовження ОСОБА_9 та ОСОБА_10 строку тримання під вартою.

Зважаючи на викладене, рішення суду є законним, обґрунтованим, вмотивованим, постановлене згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України, та ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми даними, дослідженими та об`єктивно оціненими судом, в порядку та в межах, передбачених на даній стадії кримінального провадження, а тому доводи та твердження захисників, про які йшлося під час апеляційного розгляду, колегія суддів апеляційної інстанції вважає - безпідставними, у зв`язку з чим приходить до висновку про залишення поданих апеляційних скарг без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404,405,407,422-1 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04.09.2025 про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_9 залишити без змін, а апеляційні скарги їх захисників - адвокатів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_1 ОСОБА_3