КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 757/9126/25-к Слідчий суддя в суді першої інстанції - ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/824/5904/2025 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2025 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 05 березня 2025 року про арешт майна,

за участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

представника власника майна ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 05 березня 2025 року задоволено клопотання прокурора першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у сфері протидії організованій злочинності Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 про арешт майна в кримінальному провадженні №0001810 від 31.08.2024 року, та накладено арешт на корпоративні права наступних підприємств:

- ТОВ «СТЕЙЛЕД» (код 44399678), ТОВ «ЕКВІТАС-КОНСАЛТ» (код 44547419), які належать ОСОБА_9 ;

- ТОВ «УНІО» (код 44231911), які належать ОСОБА_6 ;

- ТОВ «РЕНД ПРЕМІУМ» (код 44368241), які належать ОСОБА_10 ;

- ТОВ «МІЛІВЕР» (код 42202632), які належать ОСОБА_11 ;

- ТОВ «ПАЛЬНЕ ПІВДЕНЬ» (код 45597811), які належать ОСОБА_12 , із забороною відчуження та розпорядження, вчинення будь-яких дій, пов`язаних з виділом, поділом, реєстрацією та перереєстрацією прав власності, вчинення будь-яких інших правочинів із вказаним вище майном - частками в статутному капіталі зазначених підприємств, а також в частині заборони державним реєстраторам вчиняти будь-які дії, пов`язані з перереєстрацією та внесенням змін до установчих документів.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, представник ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 05 березня 2025 року в частині накладення арешту на корпоративні права ТОВ "УНІО" (код 44231911), що належать ОСОБА_6 , та в цій частині постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора.

В апеляційній скарзі представник зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, безпідставним, та таким, що підлягає скасуванню.

У скарзі апелянт посилається на відсутність обґрунтованої підозри та доказів, що корпоративні права є речовими доказами.

Зазначає, що суд першої інстанції не встановив та не навів доказів того, що належні ОСОБА_6 корпоративні права на ТОВ «УНІО» є знаряддям вчинення злочину, були набуті злочинним шляхом, містять сліди злочину, та підлягають спеціальній конфіскації.

Скаржник зазначає, що так само не містить доводів і посилань на відповідні докази і клопотання прокурора.

Апелянт вважає, що корпоративні права не можуть бути речовим доказом без встановлення їхнього кримінального походження.

Також адвокат посилається на те, що ОСОБА_6 не має статусу підозрюваного у вказаному кримінальному провадженні, йому не повідомляли про підозру, не допитували як свідка. Також, відсутні будь які докази, що корпоративні права на ТОВ «УНІО» були набуті злочинним шляхом або пов`язані з інкримінованими діяннями.

Представник власника майна вказує на те, що будь-яке відчуження корпоративних прав є прозорим, та фіксується державним реєстратором. Отже, інформація про зміни у складі учасників ТОВ «УНІО» є загальнодоступною, а отже потреби в арешті, як способу запобіганню відчуженню не існує.

Зазначає, що в ухвалі слідчого судді не наведено жодних аргументів чи доказів на підтвердження того, що існує реальний ризик відчуження належних ОСОБА_6 корпоративних прав з метою перешкоджання слідству.

Окрім того, реєстраційні відомості про корпоративні права та їх зміни є публічними та не можуть бути знищені чи приховані, тому ризики їх втрати чи приховування штучно перебільшені.

Апелянт також вказує на те, що оскаржувана ухвала слідчого судді не містить обґрунтування того, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання в охоронюване право особи на володіння майном, оскільки ОСОБА_6 не вручена підозра, корпоративні права не набуті злочинним шляхом, ризиків для слідства не доведено, та відсутній будь-який зв`язок між корпоративними правами та кримінальним правопорушенням.

Адвокат зазначає, що в матеріалах клопотання та ухвалі слідчого судді відсутні будь які докази, які б давали підстави вважати, що ОСОБА_6 має відношення до злочину, який розслідується, або що належні йому корпоративні права є предметом злочину.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника власника майна ОСОБА_7 , який підтримав подану апеляційну скаргу, думку прокурора ОСОБА_8 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, Головним слідчим управлінням Національної поліції України здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні №0001810 від 31.08.2024 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України.

Під час досудового розслідування встановлено, що на території України створене та функціонує злочинне угрупування, яке налагодило протиправний фінансовий механізм, направлений на формування штучного податкового кредиту з ПДВ підприємствами Київської області, в результаті чого завдаються економічні збитки інтересам Державного бюджету України, у вигляді недонадходження податків та обов`язкових платежів.

Так встановлено, що на території Київської області, невстановленими особами зареєстровано на підставних осіб або придбано корпоративні права ряду підприємств, діяльність яких направлена на штучне маніпулювання кількісними та якісними показниками з метою можливості штучного формування податкового кредиту з ПДВ, з необхідною номенклатурою товарів/робіт, а також для конвертації безготівкових грошових коштів у готівку для підприємств користувачів.

Протиправний механізм діяльності полягає у використанні СГД-імпортерів, які протягом 2022-2024 років завищують вартість імпортованої продукції (важких дистилятів, газойлів, дизельного палива, нафтопродуктів) шляхом взаєморозрахунків між своїми підконтрольними підприємствами за рахунок нереалізованої продукції, яку фактично реалізовують за готівку, штучно завищують податковий кредит з ПДВ підприємствам реального сектору економіки.

Проведеними аналізом встановлено підприємства, які підконтрольні невстановленим особам та які зареєстровані на території Київської області і перебувають на податковому обліку в ГУ ДПС у Київській області, а саме: ТОВ «СТЕЙЛЕД» (код 44399678), ТОВ «УНІО» (код 44231911), ТОВ «РЕНД ПРЕМІУМ» (код 44368241), ТОВ «МІЛІВЕР» (код 42202632).

За результатами аналізу діяльності ТОВ «СТЕЙЛЕД» (код 44399678), ТОВ «УНІО» (код 44231911), ТОВ «РЕНД ПРЕМІУМ» (код 44368241), ТОВ «МІЛІВЕР» (код 42202632) встановлено ряд ознак, які вказують на протиправну діяльність вищевказаних підприємств з метою ухилення від сплати податків та легалізації коштів, отриманих злочинним шляхом, а саме:

- підприємства пов`язані однаковими IP адресами та зареєстровані за однією адресою масової реєстрації, а саме: Київська обл., м. Бориспіль, вул. Нова, буд. 31-Б, офіс 126;

- підприємства не мають необхідної кількості кваліфікованого персоналу, майна, транспорту, складських приміщень, що надавало б змогу одночасно в значних об`ємах реалізувати таку групу товарів;

- підприємства здійснюють підміну номенклатури товару (скрут), спостерігається невідповідність обсягів придбаних та реалізованих товарів;

Також спостерігається великий обсяг нереалізованих товарів даними СГД (скраплений газ, бензин, метанол, розчинник) без необхідних основних засобів для зберігання даних товарів (склади, нафтобази, тощо);

- підприємства мають низьку податкову віддачу, сума придбаних товарів дорівнює сумі реалізованих товарів, відсутня ділова мета здійснення господарської діяльності;

- підприємства здійснюють господарські взаємовідносини з платниками, які відповідають критеріям ризиковості;

- крім того, ТОВ «СТЕЙЛЕД» (код 44399678) рішенням комісії про відповідність/ невідповідність платника податку на додану вартість критеріям ризиковості платника податку від 17.06.2024 № 13317 віднесено до ризикових (рішення діюче); ТОВ «УНІО» (код 44231911) рішенням комісії про відповідність/ невідповідність платника податку на додану вартість критеріям ризиковості платника податку від 24.06.2024 № 13574 віднесено до ризикових (рішення діюче); ТОВ «МІЛІВЕР» (код 42202632) рішенням комісії про відповідність/ невідповідність платника податку на додану вартість критеріям ризиковості платника податку від 07.06.2024 №12754 віднесено до ризикових (рішення діюче).

Таким чином, діяльність вказаних СГД використовувалась невстановленими особами для прикриття незаконних переказів грошових коштів від «вигодонабувачів» на рахунки інших суб`єктів підприємницької діяльності, з метою їх подальшої легалізації, шляхом обготівкування з використанням підроблених офіційних банківських і податкових документів та розподілення між учасниками злочинного механізму.

Зокрема, під час аналітичного дослідження фінансово-господарської діяльності ТОВ «СТЕЙЛЕД», ТОВ «УНІО», ТОВ «РЕНД ПРЕМІУМ», ТОВ «МІЛІВЕР» вбачається, що у період з 01.01.2022 року по 30.09.2024 року останніми зареєстровано податкові накладні з номенклатурою: дизельне паливо, бензин, газ скраплений, метанол та інше в адресу ризикових контрагентів-покупців зазначених в п.3 на загальну суму 673 566 399,0 грн. (у т.ч. обсяг - 561 305 335,0 грн та ПДВ 112 261 064,0 грн), без фактичного постачання даних товарів.

В свою чергу, відповідний товар фактично реалізовувався службовими особами за готівку поза податковим контролем.

Разом з тим, засновниками вищевказаних підприємств є ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які є також засновниками ТОВ «ЕКВІТАС-КОНСАЛТ» (код 44547419) і ТОВ «ПАЛЬНЕ ПІВДЕНЬ» (код 45597811).

Під час аналізу руху коштів по розрахункових рахунках ТОВ «СТЕЙЛЕД», ТОВ «УНІО», ТОВ «РЕНД ПРЕМІУМ» і ТОВ «МІЛІВЕР» встановлено взаєморозрахунки з ТОВ «ЕКВІТАС-КОНСАЛТ» (код 44547419) і ТОВ «ПАЛЬНЕ ПІВДЕНЬ» (код 45597811).

Таким чином, є підстави вважати, що вищезгадані підприємства використовуються для вчинення кримінальних правопорушень.

Враховуючи вищевикладене фінансово-господарська діяльність ТОВ ПРЕМІУМ» (код 44368241), ТОВ «МІЛВЕР» (код 42202632), а також пов`язаних з ними ТОВ «ЕКВІТАС-КОНСАЛТ», (код 44547419) і ТОВ «ПАЛЬНЕ ПІВДЕНЬ» (код 45597811) була здійснена з порушенням вимог податкового законодавства та була спрямована на отримання контрагентами-покупцями податкової вигоди в результаті документального фіксування господарських операцій без їх фактичного здійснення.

Згідно висновку аналітичного дослідження від 15.10.2024, ТОВ «УНІО» (), ТОВ «РЕНД ПРЕМІУМ» (), ТОВ «МІЛІВЕР» () занижено податок на прибуток у розмірі 101 034 960,0 грн., в тому числі:

- ТОВ «УНІО» () занижено податок на прибуток у розмірі 54 676 914,0 грн.

- ТОВ «РЕНД ПРЕМІУМ» (), занижено податок на прибуток у розмірі 40 702 947,0 грн.

- ТОВ «МІЛІВЕР» () занижено податок на прибуток у розмірі 5 655 099,0 грн.

Виходячи із статті 209 Кримінального кодексу України ознаками злочину легалізація (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, є набуття, володіння, використання, розпорядження майном, щодо якого фактичні обставини свідчать про його одержання злочинним шляхом, у тому числі здійснення фінансової операції, вчинення правочину з таким майном, або переміщення, зміна форми (перетворення) такого майна, або вчинення дій, спрямованих на приховування, маскування походження такого майна або володіння ним, права на таке майно, джерела його походження, місцезнаходження, якщо ці діяння вчинені особою, яка знала або повинна була знати, що таке майно прямо чи опосередковано, повністю чи частково одержано злочинним шляхом.

З урахуванням вищевикладеного, аналітичним дослідженням встановлено, що ТОВ «СТЕЙЛЕД» (код 44399678), ТОВ «УНІО» (код 44231911), ТОВ «РЕНД ПРЕМІУМ» (код 44368241), ТОВ «МІЛІВЕР» (код 42202632), а також пов`язаних з ними ТОВ «ЕКВІТАС-КОНСАЛТ» (код 44547419), ТОВ «ПАЛЬНЕ ПІВДЕНЬ» (код 45597811), та інші ризикові контрагенти за період з 01.01.2022 по 30.09.2024 здійснили неправомірне перерахування коштів на загальну суму 504 325 400,0 грн, що може містити ознаки легалізації - набуття, володіння, використання, розпорядження майном, щодо якого фактичні обставини свідчать про його одержання злочинним шляхом, у тому числі здійснення фінансової операції, вчинення правочину з таким майном, або переміщення, зміна форми (перетворення) такого майна, або вчинення дій, спрямованих на приховування, маскування походження такого майна або володіння ним, права на таке майно, джерела його походження, місцезнаходження, якщо ці діяння вчинені особою, яка знала або повинна була знати, що таке майно прямо чи опосередковано, повністю чи частково одержано злочинним шляхом.

Таким чином є підстави вважати, що фінансово - господарська діяльність ТОВ «СТЕЙЛЕД» (код 44399678), ТОВ «УНІО» (код 44231911), ТОВ «РЕНД ПРЕМІУМ» (код 44368241), ТОВ «МІЛІВЕР» (код 42202632), а також пов`язаних з ними ТОВ «ЕКВІТАС-КОНСАЛТ» (код 44547419), ТОВ «ПАЛЬНЕ ПІВДЕНЬ» (код 45597811), пов`язана з легалізацією майна, одержаного злочинним шляхом в особливо великих розмірах, що має бути доведено слідством.

Встановлено, що одним з підприємств із ознаками фіктивності є ТОВ «РЕНД ПРЕМІУМ» (код 44368241), директором та засновником якого у період часу з 15.12.2024 по 14.09.2024 року являвся ОСОБА_13 .

Водночас, під час допиту останнього в якості свідка встановлено, що ОСОБА_13 за період перебування на посаді ТОВ «РЕНД ПРЕМІУМ» будь-яких господарських операцій з метою отримання прибутку не здійснював.

26.02.2025 року прокурор першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у сфері протидії організованій злочинності Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з клопотанням про накладення арешту на майно.

Клопотання прокурор мотивував тим, що з метою запобігання відчуження корпоративних прав на користь третіх осіб, з метою недопущення приховування слідів вчинення злочину і можливості ухилення від кримінальної відповідальності виникла необхідність у накладенні арешту на корпоративні права ТОВ «СТЕЙЛЕД», ТОВ «УНІО», ТОВ «РЕНД ПРЕМІУМ», ТОВ «МІЛІВЕР», ТОВ «ЕКВІТАС-КОНСАЛТ», ТОВ «ПАЛЬНЕ ПІВДЕНЬ».

Згідно з ч. 1 ст. 131 КПК України захід забезпечення кримінального провадження застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна (ч. 2 ст. 131 КПК України).

Згідно статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до частини 2 цієї статті арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 4. ст. 170 КПК України арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України.

Арешт накладається на майно третьої особи, якщо вона набула його безоплатно або за вищу або нижчу ринкової вартості і знала чи повинна була знати, що таке майно одержане внаслідок вчинення злочину та/або є доходами від такого майна.

Відповідно до ч.10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном в цьому випадку є виправданим, оскільки, виходячи з практики Європейського суду з прав людини, здійснюється на підставі закону, з метою задоволення суспільного інтересу, з дотриманням принципів пропорційності та справедливої рівноваги.

Позбавлення права розпоряджатися та/або користуватися майном, тобто накладення принаймні однієї із зазначених заборон, є неодмінним юридичним наслідком арешту майна, зумовленим самою правовою природою цього заходу забезпечення кримінального провадження.

Зазначене узгоджується з вимогами чинних для України міжнародно-правових актів. Зокрема, відповідно до частини третьої статті 19 Кримінальної конвенції про боротьбу з корупцією (ETS 173) (набрала чинності для України 1 березня 2010 року), частини першої статті 31 Конвенції Організації Об`єднаних Націй проти корупції (набрала чинності для України 1 січня 2010 року), частини першої статті 2 Конвенції про відмивання, пошук, арешт та конфіскацію доходів, одержаних злочинним шляхом (набрала чинності для України 1 травня 1998 року), кожна сторона цих конвенцій зобов`язується вживати необхідних заходів для забезпечення можливості конфіскації чи вилучення в інший спосіб майна осіб, винних у корупційних та інших злочинах, що охоплюються сферою дії відповідних конвенцій, у тому числі власності, вартість якої відповідає отриманим від злочинів доходам.

Згідно із частиною першою статті 7 Директиви 2014/42/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 3 травня 2014 року «Про замороження та конфіскацію засобів та доходів, отриманих злочинним шляхом, у Європейському Союзі», держави-члени повинні вживати необхідних заходів для забезпечення заморожування та збереження майна з метою його подальшої конфіскації.

З викладеного однозначно вбачається, що у сторони обвинувачення є обгрунтовані підстави для звернення до суду з клопотання щодо накладення арешту на майно, з метою запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

При цьому, потреба у накладенні арешту на майно під час досудового розслідування зумовлена перш за все необхідністю запобігання відчуження корпоративних прав на користь третіх осіб, недопущення приховування слідів вчинення злочину і можливості ухилення від кримінальної відповідальності.

Разом з цим, за даних обставин справи, накладення арешту на зазначене вище майно не несе за собою правових наслідків у вигляді втручання у права і свободи інших осіб.

З метою вчинення дієвих заходів, спрямованих на забезпечення виконання встановлених статтею 2 КПК України завдань кримінального провадження, з метою забезпечення збереження речових доказів, запобіганню можливості приховування, знищення та відчуження майна, яке було здобуте злочинним шляхом, виникла необхідність у накладенні арешту на корпоративні права ТОВ «СТЕЙЛЕД» (код 44399678), ТОВ «ЕКВІТАС-КОНСАЛТ» (код 44547419), які належать ОСОБА_9 , ТОВ «УНІО» (код 44231911), які належать ОСОБА_6 , ТОВ «РЕНД ПРЕМІУМ» (код 44368241), які належать ОСОБА_10 , ТОВ «МІЛІВЕР» (код 42202632), які належать ОСОБА_11 , ТОВ «ПАЛЬНЕ ПІВДЕНЬ» (код 45597811), які належать ОСОБА_12 .

Ухвалою слідчого судді від 05.03.2025 року задоволено клопотання прокурора першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у сфері протидії організованій злочинності Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 про арешт майна в кримінальному провадженні №0001810 від 31.08.2024 року, та накладено арешт на корпоративні права наступних підприємств:

- ТОВ «СТЕЙЛЕД» (код 44399678), ТОВ «ЕКВІТАС-КОНСАЛТ» (код 44547419), які належать ОСОБА_9 ;

- ТОВ «УНІО» (код 44231911), які належать ОСОБА_6 ;

- ТОВ «РЕНД ПРЕМІУМ» (код 44368241), які належать ОСОБА_10 ;

- ТОВ «МІЛІВЕР» (код 42202632), які належать ОСОБА_11 ;

- ТОВ «ПАЛЬНЕ ПІВДЕНЬ» (код 45597811), які належать ОСОБА_12 , із забороною відчуження та розпорядження, вчинення будь-яких дій, пов`язаних з виділом, поділом, реєстрацією та перереєстрацією прав власності, вчинення будь-яких інших правочинів із вказаним вище майном - частками в статутному капіталі зазначених підприємств, а також в частині заборони державним реєстраторам вчиняти будь-які дії, пов`язані з перереєстрацією та внесенням змін до установчих документів.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки вищевказана ухвала слідчого судді фактично оскаржена лише в частині накладення арешту на корпоративні права ТОВ «УНІО» (код 44231911), які належать ОСОБА_6 , то колегія суддів, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, переглядає ухвалу слідчого судді в межах апеляційної скарги, та лише щодо накладення арешту на вищевказане майно.

Ухвала слідчого судді в частині питання законності та обґрунтованості накладення арешту на інше майно, колегією суддів не перевіряється.

Постановляючи вказану ухвалу, слідчий суддя виходив з необхідності арешту вищевказаного майна з метою збереження речових доказів, запобігання можливості приховування, знищення та відчуження майна, яке було здобуте злочинним шляхом.

Із висновками слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Приймаючи рішення, слідчий суддя місцевого суду зазначених вимог закону дотримався.

Так, задовольняючи дане клопотання, слідчий суддя прийшов до висновку про наявність підстав, передбачених ст. 170 КПК України, для накладення арешту на корпоративні права: ТОВ «УНІО» (код 44231911), які належать ОСОБА_6 ,із забороною відчуження та розпорядження, вчинення будь-яких дій, пов`язаних з виділом, поділом, реєстрацією та перереєстрацією прав власності, вчинення будь-яких інших правочинів із вказаним вище майном - часткою в статутному капіталі зазначеного підприємства, а також в частині заборони державним реєстраторам вчиняти будь-які дії, пов`язані з перереєстрацією та внесенням змін до установчих документів, оскільки вказане майно в даному кримінальному провадженні відповідає критеріям, визначеним в ст. 98 КПК України та визнане речовим доказом постановою слідчого від 25.02.2025 року у даному кримінальному провадженні.

При винесенні ухвали судом, у відповідності до вимог ст. 173 КПК України, були враховані наведені в клопотанні прокурора правові підстави для арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а тому слідчим суддею обґрунтовано задоволено клопотання прокурора про арешт майна, з урахуванням наявних для цього підстав, передбачених ст. 170 КПК України.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, з тих підстав, що воно у встановленому законом порядку визнано речовим доказом в рамках вказаного кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

На думку колегії суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, перевірив співрозмірність втручання у права особи з потребами кримінального провадження.

Статтею 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Тому, з огляду на положення ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто його власник, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

З огляду на наведене та враховуючи, що судом першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, а також встановлено мету арешту майна відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, а саме збереження речових доказів, та враховано, що для ефективного розслідування орган досудового розслідування має потребу у збереженні цього майна до встановлення фактичних обставин вчинення злочину, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на майно.

Крім того, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою запобігання зникненню майна, що може перешкодити кримінальному провадженню, а слідчий суддя, в свою чергу, не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України, не може бути арештованим майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Колегія суддів також звертає увагу, що арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, всупереч доводів представника ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , у відповідності до вимог ст.ст. 132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, з метою забезпечення його збереження, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням унеможливлення настання наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до втрати доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізації мету досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбачені ч. 1 ст. 170 КПК України.

Беззаперечних доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено. Слід також зазначити, що накладення арешту є необхідним для збереження майна, оскільки дане майно відповідає критеріям речових доказів, передбачених ст. 98 КПК України, позаяк з врахуванням встановлених обставин кримінальних правопорушень у даному кримінальному провадженні, є достатні підстави вважати, що корпоративні права ТОВ «УНІО» (код 44231911), які належать ОСОБА_6 , набуті кримінально протиправним шляхом, та або використовувались для вчинення кримінальних правопорушень, і ненакладення арешту дасть можливість ОСОБА_6 його відчужити та/або приховати, що позбавить реалізації мету досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбачені ч. 1 ст. 170 КПК України.

Твердження апелянта про те, що ОСОБА_6 є добросовісним власником (набувачем) арештованого майна, не є підставою для скасування ухвали слідчого судді, оскільки у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Посилання скаржника на законність походження арештованого майна колегія суддів оцінює критично, оскільки дані обставини можуть бути підтверджені лише шляхом проведення перевірки під час досудового розслідування для спростування або підтвердження даних доводів. Належних та допустимих доказів, достатніх для висновку про те, що арештоване майно має законне походження, колегії суддів надано не було.

Досудове розслідування на даний час ще триває і ці обставини також підлягають перевірці при його проведенні, тому в такому випадку, вбачається за можливе застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Колегія суддів зауважує, що постанова слідчого від 25.02.2025 року про визнання майна речовими доказами, а також клопотання прокурора про арешт майна, з посиланням на встановлені у кримінальному провадженні фактичні обставини кримінального правопорушення, всупереч твердженням представника власника майна, містять відповідні мотиви та підстави на обґрунтування висновку про відповідність такого майна ознакам речових доказів, визначеним ст. 98 КПК України, зокрема, посилання на те, що зазначене майно (корпоративні права) були набуті кримінально-протиправним шляхом та використовувались для вчинення кримінально протиправних дій, що встановлюються під час кримінального провадження.

Посилання апелянта на те, що суд, задовольняючи клопотання про накладення арешту на майно, не дослідив та не взяв до уваги ту обставину, що арештоване майно не має жодного відношення до кримінального провадження, колегія суддів не бере до уваги, позаяк ці доводи обґрунтованості висновків слідчого судді про задоволення клопотання прокурора про арешт майна не спростовують, оскільки з огляду на положення КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Твердження апелянта про те, що арештоване майно не відповідає критеріям ст. 98 КПК України, є безпідставними, так як встановлені прокурором фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого припущення, що корпоративні права ТОВ «УНІО» (код 44231911), які належать ОСОБА_6 , були набуті кримінально протиправним шляхом та використовувались для вчинення кримінального правопорушення, а отже відповідають ознакам, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 170 КПК України дає підстави для його арешту як речового доказу з метою збереження.

З цих же підстав відхиляються доводи скарги про те, що діяльність ТОВ «УНІО» не стосується обставин діяльності інших фізичних та юридичних осіб в кримінальному провадженні №0001810, та його власник ОСОБА_6 не має відношення до кримінального правопорушення, оскільки такі доводи спростовуються матеріалами судового провадження, які свідчать про те, що органом досудового розслідування встановлено ряд ознак, що вказують на протиправну діяльність вищевказаного підприємства з метою ухилення від сплати податків та легалізації коштів, отриманих злочинним шляхом.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали ретельно перевірялися, проте не знайшли свого підтвердження, оскільки рішення слідчого судді ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, дослідженими судом.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23 жовтня 1994 року суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діянні, правильності кваліфікації дій та винуватості особи в його вчиненні, а також оцінка належності та допустимості доказів вирішуються судом під час ухваленні вироку, тобто на стадії судового провадження.

З урахуванням наведеного, доводи адвоката ОСОБА_7 про відсутність події кримінального правопорушення, а також те, що підозра у кримінальному провадженні ОСОБА_6 не пред`являлася, доводи про те, що матеріалами кримінального провадження не встановлено причетність ОСОБА_6 до кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні, є передчасними та такими, що не є предметом оцінки слідчого судді під час розгляду клопотання про арешт майна.

Сукупність долучених до клопотання слідчого матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Не спростовують висновків слідчого судді і доводи апеляційної скарги про неспівмірність обмеження прав власника майна завданням кримінального провадження, оскільки на переконання колегії суддів, слідчий суддя при вирішенні питання про накладення арешту на майно, дійшов обґрунтованого висновку про те, що в даному випадку обмеження права власності є розумним і співмірним завданням кримінального провадження, з огляду на встановлені обставини даного кримінального провадження, зважаючи на те, що на час прийняття рішення вони вимагали вжиття такого методу державного регулювання, як накладення арешту на вищезазначене майно.

Крім того, накладення арешту на майно не є припиненням права власності на нього або позбавленням таких прав, не перешкоджає господарській діяльності товариства, а носить тимчасовий характер, тому відповідні обмеження є розумними і співмірними з огляду на завдання кримінального провадження.

Щодо доводів апелянта, що в оскаржуваній ухвалі не наведено жодних аргументів чи доводів на підтвердження того, що існує реальний ризик відчуження корпоративних прав, то колегія суддів вважає, що прокурором у клопотанні та в судовому засіданні беззаперечно доведено наявність реальної можливості відчуження корпоративних прав ТОВ «УНІО» власником ОСОБА_6 , а також того, що незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до втрати доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізації мету досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбачені ч. 1 ст. 170 КПК України.

Колегією суддів також перевірено доводи апелянта про те, що судовий розгляд проведено без участі власника майна. Дана обставина знайшла своє підтвердження, однак колегія суддів цю обставину не вважає істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що потягло б за собою скасування оскаржуваної ухвали, з урахуванням строків розгляду даної категорії клопотань відповідно до вимог ч. 1 ст. 172 КПК України, та з урахуванням того, що в такому випадку відповідно до вимог ч. 1 ст. 174 КПК України у власника майна виникає право звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна.

Порушень слідчим суддею положень ст.ст. 170, 172-173 КПК України колегією судів не встановлено. Ухвала слідчого судді відповідає вимогам ч. 5 ст. 173, 372 КПК України, та містить у собі підстави та мотиви прийнятого рішення.

Інші доводи апеляційної скарги, на які посилається апелянт, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

При цьому колегія суддів враховує і те, що у відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 05 березня 2025 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3