Номер провадження: 11-кп/813/2739/25
Справа № 499/21/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.12.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційні скарги заступника керівника Березівської окружної прокуратури Одеської обл. ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Іванівського районного суду Одеської обл. від 08.10.2025 у к/п №0000643 від 19.10.2024 стосовно:

ОСОБА_7 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одеса, громадянки України, із базовою середньою освітою, не заміжньої, не працевлаштованої, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої;

- обвинуваченої у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Зазначеним вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_7 було визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України та призначено їй покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років з конфіскацією майна.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 обчислено з моменту її затримання, тобто з 04.06.2025.

Зараховано ОСОБА_7 у строк відбування покарання строк її затримання та попереднього ув`язнення з 19.10.2024 до 17.12.2024 та з 04.06.2025 по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Застосований стосовно ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою продовжено до набрання вироком законної сили, але не довше, ніж до 05.12.2025.

Скасовано арешт, накладений на майно ухвалами слідчого судді Березівського райсуду Одеської обл. від 22.10.2024.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати на залучення експертів в загальному розмірі 12 734, 40 грн.

Вирішено питання стосовно долі речових доказів.

Окрім того, ухвалою Іванівського райсуду Одеської обл. від 08.10.2025 звернено в дохід держави заставу, внесену заставодавцем ОСОБА_10 за підозрювану ОСОБА_7 в розмірі 60 560 грн. на підставі ухвали слідчого судді Березівського райсуду Одеської обл. від 16.12.2024.

Згодом, ухвалою Іванівського райсуду Одеської обл. від 10.11.2025 виправлено описку, допущену у вироку Іванівського райсуду Одеської обл. від 08.10.2025 та виключено з тексту абзацу 1 п.п. 4.1 п. 4 мотивувальної частини словосполучення «направлений на незаконне заволодіння мопедом»; замінено слова та цифри «частино 1 статті 307 КК» на слова та цифри «частиною 2 статті 307 КК».

Відповідно до вироку, ОСОБА_7 визнано винуватою у тому, що вона, діючи умисно, цілеспрямовано, усвідомлюючи протиправність своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, посягаючи на встановлені законодавством України суспільні відносини у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів, що охороняють здоров`я населення України, в порушення вимог ст.ст. 7, 12, 17, 25 Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» від 15.02.1995 №61-95-ВР, Закону України «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речових і прекурсорів, та зловживанню ними» від 15.02.1995, Таблиць невеликих, великих та особливо великих розмірів наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, які знаходяться у незаконному обігу, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 01.08.2000 №188 (далі також Таблиця 1, 2), Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 06.05.2000 №770 (далі Перелік №770), достовірно знаючи про порядок обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, прекурсорів на території України, а також про відповідальність за незаконний обіг наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, 19.10.2024 приблизно о 16 год., коли перебувала за місцем проживання у кв. АДРЕСА_2 , з метою збуту особливо небезпечної психотропної речовини, обіг якої заборонено, а саме PVP (1-феніл-2-піролідин-1-іл-пентан-1-он) (далі також психотропна речовина PVP), яка зберігалася у полімерному пакеті із застібкою типу «zip-lock», вирішила переслати психотропну речовину PVP ОСОБА_10 , 1978 р.н. (надалі ОСОБА_10 ), з яким вона спільно проживає, але не перебуває в шлюбі, та який перебував у м. Верхньодніпровськ Кам`янського р-ну Дніпропетровської обл., через відділення ТОВ «Нова Пошта», розташоване в буд. №72 на вул. Центральній с. Іванівка, Березівського р-ну, Одеської обл. (надалі ТОВ «Нова Пошта»).

ОСОБА_7 , розуміючи, що обіг психотропних речовин на території країни заборонений, з метою конспірації своїх дій та введення в оману працівників ТОВ «Нова пошта», сховала в блокнот для записів, полімерний пакет із застібкою типу «zip-lock», в якому зберігалась психотропна речовина PVP, з кількісним вмістом PVP (1-феніл-2-піролідин-1-іл-пентан-1-он) речовини 1,806 г.

Згодом, 19.10.2024 приблизно о 17 год., з метою реалізації свого злочинного умислу, незаконно зберігаючи при собі в блокноті для записів психотропну речовину PVP, з метою її збуту ОСОБА_10 , прибула до відділення ТОВ «Нова Пошта», де під час оформлення відправлення блокноту для записів з прихованою в ньому психотропною речовиною PVP, на ім`я ОСОБА_10 у відділення ТОВ «Нова Пошта», розташованого в м. Верхньодніпровськ Кам`янського р-ну Дніпропетровської обл., була запідозрена працівником ТОВ «Нова пошта» в незаконному обігу наркотичних засобів та психотропних речовин, про що повідомлено поліцію.

19.10.2024 з 21:45 год. до 22:27 год. під час проведення огляду місця події в приміщенні для отримання та відправки посилок відділення ТОВ «Нова пошта», під час огляду блокноту для записів, який знаходився в поштовому відправленні №3752 на ім`я ОСОБА_10 , було виявлено та вилучено полімерний пакет із застібкою типу «zip-lock», в якому зберігалася кристалічна речовина білого кольору масою 2,357 г, що містить PVP (1-феніл-2-піролідин-1-іл-пентан-1-он), включений в Перелік №770 та внесений до списку особливо небезпечних психотропних речовин, обіг, яких заборонено (Таблиця 1, Список 2), кількісний вміст PVP (1-феніл-2-піролідин-1-іл-пентан-1-он) в речовині становить 1,806 г, що згідно з Таблицею 2 «Невеликі, великі та особливо великі розміри психотропних речовин, що знаходяться у незаконному обігу» є великим розміром, зважаючи на висновки судової експертизи наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів від 14.11.2024 та 09.12.2024.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі заступник керівника Березівської окружної прокуратури Одеської обл. ОСОБА_9 , не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення та правильності кваліфікації її дій, не погодився із оскаржуваним вироком суду в частині призначення обвинуваченій додаткового покарання у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, посилаючись на залишення судом 1-ої інстанції поза увагою того, що ні досудовим розслідуванням, ні судовим розглядом наявність у ОСОБА_7 корисливого мотиву при незаконному зберіганні та пересиланні з метою збуту особливо небезпечної психотропної речовини не встановлено, внаслідок чого призначення обвинуваченій ОСОБА_7 в даному випадку додаткового покарання за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України у виді конфіскації майна навіть за умови, що воно передбачено санкцією цієї статті як обов`язкове, є безпідставним та суперечить положенням ч. 2 ст. 59 КК України.

Посилаючись на викладені обставини, прокурор ОСОБА_9 просить вирок суду змінити в частині призначення покарання, ОСОБА_7 вважати засудженою за ч. 2 ст. 307 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років без конфіскації майна; в іншій частині вирок суду залишити без змін.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 не погодилась із оскаржуваним вироком суду в частині призначення обвинуваченій покарання, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступені тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченої з огляду на наступні обставини:

- судом 1-ої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання не було враховано в якості обставин, що пом`якшують її покарання щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, надання показань, які викривають іншу особу у вчиненні кримінального правопорушення та готовність співпрацювати зі слідством в межах нового кримінального провадження, зокрема, ОСОБА_7 під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження свою вину визнала у повному обсязі, не оспорюючи доказів, зібраних під час досудового розслідування, під час допиту надала інформацію, яка може допомогти викрити особу, яка займається незаконним збутом наркотичних засобів та психотропних речовин в Іванівському р-ні, повідомила, що вона готова бути викривачем;

- судом при призначенні покарання було безпідставно, всупереч закону України про кримінальну відповідальність та судової практики з цього питання, враховано наявність у обвинуваченої ОСОБА_7 судимостей, натомість, судимість останньої є знятою в силу ст. 89 КК України.

Посилаючись на викладені обставини, захисник ОСОБА_8 просить вирок суду змінити в частині призначення покарання, призначити ОСОБА_7 покарання за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років та відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки.

В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачена ОСОБА_7 та її захисник ОСОБА_8 підтримали вимоги апеляційної скарги сторони захисту та просили її задовольнити, не заперечуючи при цьому проти задоволення апеляційної скарги прокурора, водночас прокурор ОСОБА_6 підтримала апеляційну скаргу прокурора та просила її задовольнити, заперечуючи при цьому проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позиції учасників провадження, проаналізувавши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали судового провадження, апеляційний суд доходить наступних висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Системний аналіз вироку суду 1-ої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення приписам наведеної норми кримінального процесуального закону відповідає не у повному обсязі з огляду на наступні обставини.

Мотивуючи доведеність провини обвинуваченої ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, суд 1-ої інстанції, враховуючи позицію обвинуваченої, яка провину визнала повністю та не оспорювала фактичних обставин, викладених в обвинувальному акті, на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, з`ясувавши, що всі учасники провадження правильно розуміють обставини справи, впевнившись у добровільності їх позицій, а також роз`яснивши обмеження щодо апеляційного оскарження, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, проти чого не заперечували учасники провадження, та обмежився лише допитом обвинуваченого.

Відтак суд, враховуючи вищевикладене, правильно кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 307 КК України за кваліфікуючими ознаками: незаконне зберігання, пересилання з метою збуту особливо небезпечної психотропної речовини у великому розмірі.

Враховуючи те, що зазначені висновки суду 1-ої інстанції в частині встановлення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй злочину та правильність кваліфікації її дій ніким із учасників провадження в апеляційному порядку не оскаржуються, колегія суддів, не встановивши при цьому жодних істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду дійти вірного висновку в цій частині, не вбачає підстав для їх перегляду, відповідно до вимог вищезазначеної ч. 1 ст. 404 КПК України.

Разом із тим, заслуговують на увагу посилання прокурора ОСОБА_9 на неправильне застосування судом 1-ої інстанції закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_7 додаткового покарання у виді конфіскації майна з огляду на таке.

Частина 2 ст. 50 КК України передбачає, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до приписів ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Згідно із абз. 2 п. 1 постанови Пленуму ВСУ №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення та усвідомлення винною особою необхідності її понести, а з іншої сторони такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи і попередження нових злочинів.

Санкцією інкримінованого обвинуваченій ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, встановлено покарання у виді позбавлення волі на строк від 6-ти до 10-ти років з конфіскацією майна.

При цьому, дійсно, додаткове покарання у виді конфіскації майна санкцією вказаного кримінального правопорушення передбачене як обов`язкове.

Разом із тим, конфіскація майна, відповідно до ч. 2 ст. 52 КК України, відноситься до категорії додаткових покарань, яке в силу вимог ч. 3 ст. 52 КК України може бути приєднане до основного покарання, тобто до покарання у виді позбавлення волі в даному випадку.

Водночас, положеннями ч.ч. 1 та 2 ст. 59 КК України встановлено, що покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Якщо конфіскується частина майна, суд повинен зазначити, яка саме частина майна конфіскується, або перелічити предмети, що конфіскуються.

Конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цього Кодексу.

В цьому контексті суд апеляційної інстанції враховує правовий висновок, викладений в постанові ККС у складі ВС від 21.02.2024 у справі №686/11385/21 (провадження №51- 6471км23), відповідно до якого призначення додаткового покарання за ч. 2 ст. 307 КК у виді конфіскації майна допускається лише в разі, якщо особа вчинила це кримінальне правопорушення з корисливого мотиву.

Аналогічна правова позиція викладена також в постанові ККС у складі ВС від 20.02.2018 у справі №154/2423/16 (провадження №51-54км18), згідно з якою якщо ні досудовим слідством, ні судом не встановлено наявності у обвинуваченого корисливого мотиву при незаконному придбанні, зберіганні та перевезенні з метою збуту наркотичного засобу, застосування додаткової міри покарання у виді конфіскації майна навіть за умови, що воно передбачено санкцією цієї статті як обов`язкове, є безпідставним.

Корисливим тяжким або особливо тяжким злочином може бути визнаний будь-який із злочинів, визначених у ч.ч. 4 чи 5 ст. 12 КК України, якщо його вчинено з корисливих спонукань. Під корисливими спонуканнями потрібно розуміти бажання винного одержати внаслідок вчинення злочину матеріальні блага для себе або інших осіб, одержати чи зберегти певні майнові права, уникнути матеріальних витрат чи обов`язків або досягти іншої матеріальної вигоди.

Вирішуючи питання щодо доцільності призначення особі додаткового покарання у виді конфіскації майна, суд має виходити з наявності чи відсутності у діях винного корисливого мотиву.

На підставі аналізу матеріалів кримінального провадження вбачається, що наявність в діях обвинуваченої ОСОБА_7 корисливого мотиву під час вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України не встановлена, натомість, відповідно до формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, яке сторонами кримінального провадження не оспорюється, остання зберігала та пересилала особливо небезпечну психотропну речовину PVP з метою її безоплатної передачі своєму співмешканцю ОСОБА_10 .

Відтак, в діях ОСОБА_7 не було корисливого мотиву, вона не мала наміру отримати за вчинене будь-яку матеріальну винагороду, внаслідок чого колегія суддів констатує, що вчинений нею тяжкий злочин у сфері обігу психотропних речовин не є корисливим.

З урахуванням викладених обставин, колегія суддів констатує, що застосування у цьому випадку стосовно обвинуваченої ОСОБА_7 додаткового покарання за ч. 2 ст. 307 КК України у виді конфіскації майна навіть за умови, що воно передбачено санкцією цієї частини статті як обов`язкове додаткове покарання, є безпідставним, адже суперечить положенням Загальної частини цього Кодексу, зокрема, указаним вище положенням ст. 59 КК України.

Підсумовуючи викладене, з огляду на допущення судом 1-ої інстанції неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність під час призначення обвинуваченій ОСОБА_7 додаткового покарання за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України у виді конфіскацій майна, суд апеляційної інстанції доходить висновку про необхідність виключення із вироку вказане вище рішення про призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді конфіскації майна.

Що стосується посилань сторони захисту на призначення судом 1-ої інстанції ОСОБА_7 покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченої внаслідок надмірної суворості, колегія суддів наголошує на наступному.

Призначення особі, визнаній винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, відповідного покарання, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, відноситься до дискреційних повноважень суду.

Судова дискреція (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Окрім того, відповідно до правового висновку, викладеного у постанові ККС у складі ВС від 15.08.2023 у справі №295/424/21 (провадження №51-619км22), процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого судового рішення в цій частині. При цьому первинним етапом має бути оцінка ступеня тяжкості кримінального правопорушення, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду та розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Призначаючи покарання обвинуваченій ОСОБА_7 , суд 1-ої інстанції зазначив, що враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення; характеристику особи обвинуваченої, яка не має постійного місця проживання, раніше притягувалась до кримінальної відповідальності, не є особою з інвалідністю, позбавлена батьківських прав, не працевлаштована, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває; відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Врахувавши зазначені вище обставини в їх сукупності, суд 1-ої інстанції дійшов висновку про те, що виправлення ОСОБА_7 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, внаслідок чого призначив їй основне покарання за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України в межах санкції даної статті, а саме у виді позбавлення волі строком на 6 років.

Надаючи оцінку вимогам сторони захисту стосовно необхідності призначення обвинуваченій ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років та звільнення останньої від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, колегія суддів вважає їх безпідставними.

Так, ч. 1 ст. 75 КК України передбачає, що якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене ст.ст. 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч. 3 ст. 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

В цьому контексті колегія суддів приймає до увагу правову позицію, викладену в постанові колегії суддів Першої судової палати ККС у складі ВС від 20.03.2018 у справі №302/904/16-к (провадження №51-966 км18), відповідно до якої загальні засади призначення покарання, визначені у ст. 65 КК України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в межах якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Відповідно до абз. 2 п. 9 вищезазначеної постанови Пленуму ВСУ, рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

В даному випадку суд апеляційної інстанції окремо приймає до уваги виключну суспільну небезпеку вчиненого обвинуваченою ОСОБА_7 кримінального правопорушення, зокрема, ККС у складі ВС у своїх постановах від 02.04.2023 у справі №522/4530/23 (провадження №51-6867км23) та від 11.07.2023 у справі №752/16752/20 (провадження №51-76км23) сформулював правовий висновок, відповідно до якого кримінальні правопорушення у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів та інші кримінальні правопорушення проти здоров`я населення становлять реальну загрозу генофонду нації та забезпеченню правопорядку.

Так, обвинувачена ОСОБА_7 незаконно зберігала та пересилала з метою збуту особливо небезпечну психотропну речовину у великому розмірі, зокрема, 1,806 г PVP (1-феніл-2-піролідин-1-іл-пентан-1-он).

Згідно із Переліком наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №770 від 06.05.2000, PVP належить до особливо небезпечних психотропних речовин, обіг яких заборонено, після вживання зазначеної психотропної речовини спостерігається короткочасна й сильна інтоксикація, а також стійка фізична й психічна залежність уже за 2 прийоми, а у пацієнтів із наркотичною залежністю спостерігається різке погіршення стану здоров`я та неухильна емоційно-особистісна деградація. Після безперервного тижневого вживання зменшуються інтелектуальні здатності, людина вже не може швидко й правильно вирішувати різного роду завдання. Після безперервного двомісячного прийому спостерігаються перепади примітивних емоцій (агресія, страх, сміх), а також порушення мови.

Зазначені обставини свідчать про те, що PVP це сильнодіючий синтетичний наркотик, внаслідок чого кримінальне правопорушення, вчинене ОСОБА_7 , предметом якого була вищезгадана особливо небезпечна психотропна речовина, становить собою виключну суспільну небезпечність, призводить до непоправних наслідків для здоров`я населення.

Надаючи оцінку посиланням сторони захисту на невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання особі обвинуваченої, колегія суддів зауважує на тому, що судом 1-ої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання було обґрунтовано враховано характеристику її особи, зокрема, те, що ОСОБА_7 не має постійного місця проживання; не має засобів для існування, а саме не працевлаштована; позбавлена батьківських прав (т. 1, а.с. 154-157); раніше притягувалась до кримінальної відповідальності за вчинення умисних злочинів проти власності (т. 1, а.с. 160).

В контексті надання оцінки доводам захисника з приводу того, що ОСОБА_7 щиро розкаялась у вчиненні злочину, колегія суддів вважає такі твердження голослівними та безпідставними, зауважуючи на тому, що, відповідно до правового висновку, викладеного в постанові ККС ВС від 06.09.2022 у справі №397/92/15-к (провадження №51-833км22), щире каяття характеризує ставлення особи до вчиненого кримінального правопорушення та проявляється в тому, що вона визнає свою вину, щиро жалкує про вчинене, бажає виправити ситуацію, що склалася, дає правдиві показання, негативно оцінює кримінальне правопорушення та засуджує свою поведінку. При цьому щире каяття це не формальна вказівка на визнання своєї вини, а відповідне ставлення до скоєного та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Однак саме по собі щире каяття є лише пом`якшуючою покарання обставиною, а не підставою, яка обов`язково тягне за собою звільнення особи від кримінальної відповідальності.

Разом із тим, апеляційний суд наголошує на тому, що впродовж судового розгляду кримінального провадження обвинувачена ОСОБА_7 в судові засідання суду 1-ої інстанції систематично не з`являлась без поважної на те причини, що послугувало підставою для оголошення її розшуку ухвалою. від 20.01.2025 (т. 1, а.с. 39-40).

Обвинувачена ОСОБА_7 була затримана 04.06.2025 та 05.06.2025 доставлена до суду 1-ої інстанції, де стосовно неї було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою (т. 1, а.с. 85-89).

Зазначені обставини свідчать про те, що певний час обвинувачена ОСОБА_7 переховувалась від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, що спростовує посилання сторони захисту на щире каяття останньої та осуд своєї протиправної поведінки.

В даному випадку суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що визнання обвинуваченою ОСОБА_7 провини у вчиненому злочині у повному обсязі не може бути прирівняне до щирого та дійового каяття, натомість, колегія суддів не вбачає в поведінці обвинуваченої такої ознаки, яка б могла бути визнана обставиною, що пом`якшує її покарання.

В контексті надання оцінки посиланням сторони захисту на активне сприяння обвинуваченої ОСОБА_7 у розкритті кримінального правопорушення, суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що відповідно до змісту обвинувального акту у к/п №0000643, така обставина, яка б пом`якшувала покарання обвинуваченої, не була встановлена стороною обвинувачення на стадії досудового розслідування кримінального провадження, натомість, особливо небезпечна психотропна речовина (PVP), яку ОСОБА_7 зберігала та пересилала з метою збуту, була виявлена працівниками поліції під час огляду поштового відправлення останньої на ім`я ОСОБА_10 , тобто поза межами волі самої обвинуваченої, натомість, остання до правоохоронних органів із заявою про наявність у неї такої речовини не зверталась.

Зазначені обставини спростовують посилання захисника на наявність в діях ОСОБА_7 такої обставини, яка б пом`якшувала її покарання, як активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Що стосується тверджень захисника з приводу надання обвинуваченою ОСОБА_7 викривальних показань стосовно іншої особи, апеляційний суд вважає зазначену обставину не достатньо переконливою для визнання її такою, яка могла б бути визнана обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_7 , з урахуванням виключної суспільної небезпечності вчиненого нею злочину та характеристики її особи.

Більш того, така обставина не передбачена приписами ст. 66 КК України в переліку обставин, які підлягають врахуванню судом 1-ої інстанції в якості обставин, що пом`якшують покарання особи.

Водночас, є помилковими посилання захисника на те, що судом 1-ої інстанції при призначення покарання ОСОБА_7 було враховано наявність у обвинуваченої судимостей, натомість, судом при призначенні останній покарання в якості характеристики особи ОСОБА_7 було враховано те, що вона раніше притягувалась до кримінальної відповідальності, натомість така обставина як наявність у ОСОБА_7 судимостей судом в мотивувальній частині оскаржуваного вироку зазначена не була, з огляду на те, що судимість останньої є погашеною в силу вимог ст. 89 КК України.

Відтак, суд апеляційної інстанції вважає висунуті стороною захисту аргументи непереконливими та недостатніми задля можливості призначення ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років та звільнення обвинуваченої від призначеного покарання з випробуванням на підставі вимог ст. 75 КК України.

З огляду на вищезгадані обставини, колегія суддів не знаходить підстав для призначення обвинуваченій ОСОБА_7 більш м`якого покарання, ніж передбачено законом та застосування стосовно останньої інституту звільнення її від відбування покарання, призначеного за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України з випробуванням, оскільки це не сприятиме виправленню та запобіганню вчиненню нових злочинів як самою обвинуваченою, так і іншими особами.

В даному випадку заслуговує на увагу правова позиція, викладена в постанові ККС у складі ВС від 24.11.2020 у справі №541/690/19 (провадження №51-3672км20), згідно із якою термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду чи розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру та вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд погоджується із висновком суду 1-ої інстанції та вважає, що призначене ОСОБА_7 основне покарання за вчинення інкримінованого їй злочину у виді позбавлення волі строком на 6 років є необхідним та достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, наразі її виправлення без ізоляції від суспільства не є можливим, тому підстави для звільнення її від відбування покарання з випробуванням відсутні.

Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

Так, колегія суддів окремо зауважує на тому факті, що, зараховуючи обвинуваченій ОСОБА_7 у строк відбування покарання строк її попереднього ув`язнення, суд 1-ої інстанції допустив помилку, пов`язану із початком відліку такого строку.

Відповідно до резолютивної частини оскаржуваного вироку, суд зазначив, що строк відбування основного покарання ОСОБА_7 підлягає обчисленню з дня її затримання, тобто з 04.06.2025 (т. 2, а.с. 12).

При цьому, відповідно до чинної на теперішній час редакції ч. 5 ст. 72 КК України, попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у ч. 1 цієї статті.

Згідно із ч. 1 ст. 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» (далі Закон), попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених КПК України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

Підставою для попереднього ув`язнення, відповідно до ст. 3 Закону, є вмотивоване рішення суду про обрання як запобіжного заходу тримання під вартою або про застосування тимчасового чи екстрадиційного арешту, винесене відповідно до Кримінального і Кримінального процесуального кодексів України та/або рішення компетентного органу іноземної держави у випадках, передбачених законом.

На підставі аналізу матеріалів провадження вбачається, що обвинувачена ОСОБА_7 була затримана 19.10.2024 (т. 1, а.с. 173-177) та перебувала у режимі попереднього ув`язнення з моменту застосування стосовно неї ухвалою слідчого судді Березівського райсуду Одеської обл. від 22.10.2024, із урахуванням ухвали Одеського апеляційного суду від 21.11.2024, запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, із визначенням розміру застави, на стадії досудового розслідування вказаного кримінального провадження (т. 1, а.с. 178-181 та 184-186) до моменту звільнення її з-під варти у зв`язку із внесенням 17.12.2024 розміру застави (т. 1, а.с. 244).

З урахуванням викладених обставин, обвинувачена ОСОБА_7 перебувала в режимі попереднього ув`язнення з моменту її затримання, тобто з 19.10.2024, до моменту звільнення її з-під варти 17.12.2024 у зв`язку із внесенням визначеного слідчим суддею розміру застави, тобто в період часу з 19.10.2024 по 17.12.2024.

В подальшому, у зв`язку із систематичною неявкою обвинуваченої ОСОБА_7 в судове засідання суду 1-ої інстанції та оголошенням її у розшук на підставі ухвали Іванівського райсуду Одеської обл. від 20.01.2025, з наданням дозволу на її затримання, ОСОБА_7 було затримано 04.06.2025 (т. 1, а.с. 246-248) та ухвалою суду 1-ої інстанції від 05.06.2025 було застосовано стосовно неї запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 25.07.2025 (т. 1, а.с. 85-89), строк дії якого в подальшому продовжувався відповідними ухвалами суду 1-ої інстанції.

Відтак, в період часу з 04.06.2025 по теперішній час, тобто по день набрання вироком законної сили, обвинувачена ОСОБА_7 також перебувала в режимі попереднього ув`язнення.

При цьому суд в оскаржуваному вироку, на переконання колегії суддів, безпідставно зазначив щодо початку відліку строку відбування покарання обвинуваченої ОСОБА_7 з моменту її повторного затримання 04.06.2025, натомість, такий строк, відповідно до вимог вищевикладеної ч. 5 ст. 72 КК України, визнається строком попереднього ув`язнення та підлягає відповідному зарахуванню у строк відбування покарання у відповідному розрахунку, що й було зроблено судом 1-ої інстанції в третьому абзаці резолютивної частини вироку суду.

Водночас, згідно з вимогами п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України, у резолютивній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначається, серед іншого, початок строку відбування покарання.

Чинний кримінальний процесуальний закон не передбачає чіткого нормативного врегулювання початку строку відбування покарання у виді позбавлення волі.

Натомість, ч.ч. 1 та 2 ст. 532 КПК України передбачено, що вирок або ухвала суду 1-ої інстанції, ухвала слідчого судді, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

В свою чергу, положення ч. 1 ст. 87 КВК України встановлюють, що особи, засуджені до позбавлення волі, направляються для відбування покарання не раніше спливу триденного та не пізніше десятиденного строку з дня набрання вироком законної сили або з дня надходження із суду розпорядження про виконання вироку, що набрав законної сили.

Системний аналіз вищевикладених вимог закону дає підстави дійти висновку про те, що початок строку відбування покарання у виді позбавлення волі відраховується з дня набрання вироком суду 1-ої інстанції законної сили, при цьому, до такого строку зараховується строк попереднього ув`язнення до моменту набрання таким вироком законної сили.

З урахуванням викладеного апеляційний суд констатує, що суд в резолютивній частині оскаржуваного вироку помилково зазначив, що строк відбування покарання ОСОБА_7 відраховується з моменту її затримання, а не набрання вироком законної сили, у зв`язку із чим колегія суддів доходить висновку про необхідність внесення до резолютивної частини вироку відповідних змін, із зазначенням про обчислення строку відбування покарання ОСОБА_7 із моменту набрання вироком законної сили.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду 1-ої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 409 КПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни судового рішення є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно із вимогами п.п. 1 та 2 ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню та застосування закону, який не підлягає застосуванню.

З огляду на викладене вище у всій сукупності, суд апеляційної інстанції доходить висновку про необхідність залишення без задоволення апеляційної скарги захисника, задоволення апеляційної скарги сторони обвинувачення, а також зміни вироку суду 1-ої інстанції в частині призначення додаткового покарання та початку обчислення строку відбування покарання обвинуваченій ОСОБА_7 з мотивів, викладених апеляційним судом вище.

Керуючись ст.ст. 24, 370, 404, 405, 407, 409, 413, 419, 424, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу заступника керівника Березівської окружної прокуратури Одеської обл. ОСОБА_9 задовольнити.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Іванівського районного суду Одеської обл. від 08.10.2025, яким ОСОБА_7 визнано винуватоюу вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України змінити в частині призначення додаткового покарання та початку обчислення строку відбування покарання.

Виключити з вироку Іванівського районного суду Одеської обл. від 08.10.2025 рішення стосовно призначення ОСОБА_7 за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України додаткового покарання у виді конфіскації майна.

Абзац другий резолютивної частини вироку викласти в наступній редакції:

«Строк відбування покарання ОСОБА_7 відраховувати з дня набрання вироком законної сили».

В іншій частині вирок суду 1-ої інстанції залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили, а засудженою, яка утримується під вартою в цей же строк з дня отримання копії зазначеної ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4