УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 733/1504/23

провадження № 51-2636 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Ічнянського районного суду Чернігівської області від 10 січня 2025 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 03 квітня 2025 року,

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень та встановлені обставини

За вироком Ічнянського районного суду Чернігівської області від 10 січня 2025 року, залишеним без змін ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 03 квітня 2025 року, ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років.

Вирішено питання щодо цивільного позову та речових доказів у кримінальному провадженні.

Суд визнав ОСОБА_5 винуватим в умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині.

Як установив суд, ІНФОРМАЦІЯ_1 у період часу з 21:10 год до 22:00 год, на території господарства в АДРЕСА_1 між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 під час спільного вживання алкогольних напоїв виник словесний конфлікт, який в подальшому переріс у бійку, в ході якої ОСОБА_5 , перебуваючи поряд із входом до житлового будинку господарства за вказаною адресою, діючи умисно, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин до ОСОБА_6 , завдав останньому не менше 17 ударів руками і ногами та один удар не встановленим тупим предметом з обмеженою поверхнею з ребром в ділянку голови ОСОБА_6 , чим спричинив останньому тілесні ушкодження, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 178 від 10 вересня 2023 року в своїй сукупності відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя та знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті. Крім того, ОСОБА_5 завдав ОСОБА_6 не менше 3 ударів руками і ногами та 1 удар не встановленим предметом продовгуватої форми ребром в ділянку шиї, а також не менше 7 ударів руками та ногами в ділянку грудної клітки, чим спричинив потерпілому тілесні ушкодження, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 178 від 10 вересня 2023 року у своїй сукупності мають ознаки тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості та не знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті.

Крім того, ОСОБА_5 завдав потерпілому не менше 13 ударів руками та ногами в ділянку тулуба та кінцівок, чим спричинив йому тілесні ушкодження, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 178 від 10 вересня 2023 року відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень та не знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті.

У результаті отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_6 помер на місці події від набряку-набухання головного мозку, який був спричинений внаслідок закритої черепно-мозкової травми.

Надалі ОСОБА_5 , усвідомлюючи, що потерпілий помер, з метою введення в оману працівників правоохоронних органів щодо дійсних обставин смерті останнього та підтвердження висунутих ним захисних версій, обома руками взяв тіло ОСОБА_6 в області пахвових ділянок та перетягнув тіло за межі господарства, де залишив на проїжджій частині вул. Берегової с. Заудайка Прилуцького району Чернігівської області, в ході чого спричинив потерпілому тілесні ушкодження у вигляді синця по передній поверхні грудної клітки справа по середньо ключичній лінії в проекції 2-го ребра, синця по передній поверхні грудної клітки зліва по середньо ключичній лінії в проекції 6-го ребра, двох синців по середньо ключичній лінії на передній поверхні грудної клітки зліва, синця по зовнішній поверхні в верхній третині правого плеча, синця майже горизонтально в ряд розташованих, які утворились від дії пальців рук сторонньої особи та відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, а також полосоподібних саден коричневого кольору пергаментної щільності по задній поверхні лівого та правого стегна, які утворились в результаті волочіння тіла після настання смерті.

Після цього ОСОБА_5 покинув місце вчинення злочину, залишивши тіло ОСОБА_6 на вказаному місці.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить змінити постановлені щодо ОСОБА_5 судові рішення, перекваліфікувати його дії із ч. 1 ст. 115 КК на ч. 2 ст. 121 КК і призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

На обґрунтування своїх вимог захисник зазначає про відсутність доказів того, що у діях ОСОБА_5 наявний умисел на вбивство. Це підтверджується, зокрема висновком експерта № 178 від 10 вересня 2023 року, відповідно до якого після отриманих тілесних ушкоджень потерпілий деякий час міг залишатись живим, а своєчасне надання медичної допомоги мало б благоприємний прогноз щодо його життя. Вказує, що ОСОБА_5 захищався від нападу з боку потерпілого, про що свідчить наявність у нього тілесних ушкоджень згідно висновку експерта № 198 від 18 серпня 2023 року. Таким чином, ОСОБА_5 діяв з умислом на заподіяння тілесних ушкоджень, а тому підлягає кримінальній відповідальності за фактично вчинене діяння - умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень.

Також захисник посилаючись на ч. 3 ст. 129 КПК вважає, що цивільний позов про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 відшкодування моральної (немайнової шкоди), завданої внаслідок кримінального правопорушення слід залишити без розгляду, оскільки дії його підзахисного були неправильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 115 КК.

Мотиви Суду

Згідно зі ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

При цьому відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно зі ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

За вимогами ст. 94 КПК суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.

Висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину, було зроблено з додержанням положень ст. 23 КПК на підставі з`ясування всіх обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.

Так, згідно з вироком, суд дійшов висновку про винуватість ОСОБА_5 в умисному вбивстві ОСОБА_6 , тобто в умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині на підставі показань самого ОСОБА_5 , свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , даних протоколу огляду місця події, протоколу огляду трупа, висновку судово-медичної експертизи, а також інших досліджених письмових доказів, зміст яких детально відображено у вироку.

Вмотивовуючи своє рішення щодо наявності умислу саме на вчинення вбивства потерпілого, суд обґрунтовано послався на характер, локалізацію, кількість заподіяних потерпілому тілесних ушкоджень, знаряддя вчинення злочину, а також його посткримінальну поведінку.

Оцінюючи показання ОСОБА_5 в цій частині, суд зауважив, що вони суперечать письмовим доказам та висновкам експертів, спростовуються об`єктивними доказами у справі, непослідовні, є способом захисту та мають на меті переконати суд у непричетності ОСОБА_5 до вчиненого умисного вбивства та уникнення ним за це відповідальності.

При виборі засудженому заходу примусу місцевий суд дотримався вимог статей 50, 65 КК. Урахувавши ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу ОСОБА_5 , відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, наслідки, що настали, взявши до уваги поведінку обвинуваченого, належну поведінку потерпілого, який не давав приводу останньому для створення конфліктної ситуації, а також те, що після смерті потерпілого в нього залишилася мати пенсійного віку ОСОБА_7 , на утриманні якої неповнолітня донька померлого (мати позбавлена батьківських прав), місцевий суд призначив покарання у виді позбавлення волі в межах, передбачених санкцією ч. 1 ст. 115 КК.

Також місцевий суд задовольнив цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 про відшкодування моральної (немайнової шкоди) з ОСОБА_5 , завданої внаслідок кримінального правопорушення. Своє рішення суд мотивував тим, що сума грошових коштів в розмірі 1 000 000 грн є такою, що відповідає глибині та тривалості моральних страждань, які зазнала потерпіла ОСОБА_7 від втрати свого сина ОСОБА_6 .

Апеляційний суд, переглянувши вирок, перевірив в апеляційному порядку обставини, встановлені судом першої інстанції, і доводи, наведені в апеляційній скарзі, сторони захисту, які за своїм змістом аналогічні доводам касаційної скарги, зіставив фактичні дані та дійшов обґрунтованого висновку, що досліджені місцевим судом відповідно до вимог ст. 94 КПК і покладені в основу вироку докази підтверджують винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК.

Так, ст. 115 КК передбачає відповідальність за умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. У свою чергу ч. 2 ст. 121 КК передбачає відповідальність за умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Умисне вбивство відрізняється від умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, і визначальним при цьому є спрямованість умислу винного, його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до таких наслідків характеризується необережністю.

Питання про наявність умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, а також спосіб вчинення злочину, засоби та знаряддя злочину.

Суд звернув увагу на те, що сукупність наведених у вироку доказів переконливо свідчить, що поведінка обвинуваченого, механізм, характер, спосіб нанесення, кількість ударів (на голові - не менше 18, на шиї - не менше 4, на грудній клітці - не менше 11, на тулубі та кінцівках - не менше 19), локалізація тілесних ушкоджень, більшість яких заподіяна у життєво-важливі органи (голову, шию та тулуб) потерпілого, безумовно вказують на спрямованість дій ОСОБА_5 саме на позбавлення життя потерпілого.

Виявлені у ОСОБА_5 тілесні ушкодження у виді саден, не можуть свідчити про отримання їх під час захисту, натомість, згідно висновку судово-медичної експертизи на тілі ОСОБА_6 виявлені тілесні ушкодження, які утворились під час захисту від нападника, що прямо свідчить про здійснення нападу саме на загиблого.

Крім того, згідно висновків експерта, на тілі померлого виявлено сліди, які вказують, що мало місце волочіння тіла ОСОБА_6 після настання смерті, а згідно протоколів огляду місця події таке було здійснено від вхідних східців будинку, де згідно показань свідків та самого ОСОБА_5 вони вживали алкогольні напої. Наведене свідчить про усвідомлення ОСОБА_5 скоєного та намагання уникнути кримінальної відповідальності.

Також, колегія суддів зауважила на поведінку ОСОБА_5 одразу після вчинення злочину, який швидку медичну допомогу не викликав, першу медичну допомогу померлому надавати не намагався, а згідно покарань свідків повідомляв їм, що вбив «сепара», заблукалого російського солдата.

Щодо тривалості часу, що минув із моменту заподіяння ушкоджень до настання смерті потерпілого або можливості відвернення смерті внаслідок втручання третіх осіб, то апеляційний суд обґрунтовано зауважив, що для кваліфікації злочину - умисного вбивства, такі обставини значення не мають.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з викладеними в судовому рішенні мотивами, з яких доводи щодо неправильної кваліфікації дій ОСОБА_5 визнані необґрунтованими.

У касаційній скарзі не міститься переконливих і достатніх аргументів щодо істотного порушення норм процесуального та матеріального права при здійсненні судового й апеляційного провадження, а тому немає необхідності в перевірці матеріалів справи.

Щодо доводів захисника про необхідність залишення цивільного позову про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 відшкодування моральної (немайнової шкоди), завданої внаслідок кримінального правопорушення без розгляду, то вони не відповідають положенням чинного законодавства.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 129 КПК суд залишає позов без розгляду у разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, а також у випадках, передбачених ч. 1 ст. 326 КПК.

У цьому кримінальному провадженні, як убачається з судових рішень, відсутні підстави передбачені КПК для залишення цивільного позову без розгляду.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій є обґрунтованими, відповідають вимогам статей 370, 419 КПК та не викликають сумнівів у їх правильності.

Обраний засудженому захід примусу є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Підстав вважати призначене покарання явно несправедливим через суворість Суд не вбачає.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Ічнянського районного суду Чернігівської області від 10 січня 2025 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 03 квітня 2025 року.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3