Справа № 462/918/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/306/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Львова, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , на вирок Залізничного районного суду м. Львова від 24 лютого 2025 року про обвинувачення останньої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. ч. 1, 3 ст. 357 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а:

вищевказаним вироком ОСОБА_7 визнано винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 1, 3 ст. 357 КК України, та призначено їй покарання: за ч. 4 ст. 185 КК України - у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років; за ч. 1 ст. 357 КК України - у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік; за ч. 3 ст. 357 КК України - у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання покарання за цим вироком та за вироком Франківського районного суду м. Львова від 22.11.2024, яким її засуджено до покарання у виді 2 років пробаційного нагляду та штрафу в розмірі 17000 грн, із застосуванням правил, передбачених ч. 1 ст. 72 КК України, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді 5 (п`ять) років 1 (одного) місяця позбавлення волі, зарахувавши частково відбуте покарання за попередніми вироками.

Відповідно до ч. 3 ст. 72 КК України покарання у виді штрафу виконувати самостійно.

Вирішено питання з арештом майна, речовими доказами та процесуальними витратами.

Згідно з вироком, ОСОБА_7 , 18.11.2024 близько 19:30 год., перебуваючи на стоянці для автомобілів перед входом в ТРЦ «Вікторія Гарденс», розташованої за адресою: м. Львів, вул. Кульпарківська, 226-а, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, в умовах воєнного стану, діючи з корисливих мотивів та з метою власного безпідставного збагачення, переконавшись, що за її діями ніхто не спостерігає, викрала з лавки вказаної стоянки балонову куртку синього кольору, яка належала ОСОБА_9 , вартістю 200 грн. та в кишені якої знаходились наступні речі: ід-паспорт на ім`я ОСОБА_9 , банківська картка банку «Приватбанк» № НОМЕР_1 , відкрита на ім`я ОСОБА_9 , безпровідні навушники білого кольору в кейсі білого кольору вартістю 150 грн., грошові кошти в сумі 200 грн., мобільний телефон марки «Redmi Notel2 Опух Gray 4 GB RАМ 128 GB ROM» ІМЕІ 1: НОМЕР_2 ІМЕІ2: НОМЕР_3 , в якому знаходилась сім-картка оператора «Водафон» з номером телефону НОМЕР_4 , вартістю 6521 грн. 06 коп., з прозорим силіконовим чохлом чорного кольору з кнопками для гучності червоного кольору, вартістю 236 грн. 54 коп., які належали потерпілому ОСОБА_9 . Викравши вказані речі ОСОБА_7 покинула місце події, розпорядившись вказаним майном на власний розсуд, зокрема здійснивши розрахунок банківською картою ОСОБА_9 за продукти харчування та тютюнові вироби за допомогою безконтактної дії PayPass 18.11.2024р. період часу з 19:36 по 20:54 на загальну суму 811,01 грн, спричинивши ОСОБА_9 , матеріальну шкоду на загальну суму 8118, 61 грн.

Такі дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч. 4 ст. 185 КК України.

Окрім цього, 18.11.2024 приблизно о 19:30 год., ОСОБА_7 , перебуваючи на стоянці для автомобілів перед входом в ТРЦ «Вікторія Гарденс», розташованої за адресою: м. Львів, вул. Кульпарківська, 226-а, викрала з лавки вказаної стоянки банківську картку № НОМЕР_1 , відкриту у АТ КБ «Приватбанк», на ім`я ОСОБА_9 , яка знаходилась синій балоновій куртці потерпілого ОСОБА_9 . Усвідомивши, що викрадена нею банківська картка належить іншій особі та є офіційним документом, що використовується для доступу до чужого банківського рахунку, де зберігаються грошові кошти, ОСОБА_7 , реалізовуючи свій умисел на незаконне викрадення офіційного документа (банківської картки) з корисливих мотивів, здійснила розрахунок вказаною карткою за продукти харчування та тютюнові вироби за допомогою безконтактної дії «PayPass». У відповідності до норм ст.І Закону України «Про інформацію», п.І, п.З ст.Зб Закону України «Про платіжні послуги», ст.51 Закону України «Про банки та банківську діяльність», п.І ст.5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» банківська карта є офіційним документом, тобто електронним платіжним документом, засобом доступу до банківського рахунку.

Такі дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч. 1 ст. 357 КК України.

Крім цього, 18.11.2024 приблизно о 19:30 год., ОСОБА_7 , перебуваючи на стоянці для автомобілів перед входом в ТРЦ «Вікторія Гарденс», розташованої за адресою: м. Львів, вул. Кульпарківська, 226-а, таємно викрала з лавки вказаної стоянки паспорт громадянина України, виданий на ім`я ОСОБА_9 , який знаходився у синій балоновій куртці потерпілого ОСОБА_9 та маючи умисел на незаконне заволодіння паспортом, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, незаконно привласнила його.

Такі дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч. 3 ст. 357 КК України.

Не погоджуючись із цим вироком, адвокат ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить вирок Залізничного районного суду м. Львова від 24 лютого 2025 року скасувати через істотні порушення вимог кримінального процесуального законодавства. Призначити новий розгляд справи в суді першої інстанції.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт покликається на те, що оскаржений вирок підлягає скасуванню, оскільки він ухвалений з істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, без повного та всебічного дослідження всіх обставин справи, що призвело до необґрунтованого засудження та призначення надмірно суворого покарання. Вказує, що суд першої інстанції ухвалив вирок без належного дослідження доказів, обмежившись лише визнанням обвинуваченою вини. Це порушує принцип повноти судового розгляду, закріплений у ст. 22 КПК України. Судом не досліджено належним чином пом`якшуючі обставини, передбачені ст. 66 КК України, а саме: щире каяття обвинуваченої, активне сприяння розкриттю злочину, відсутність тяжких наслідків, фактичну вартість викраденого майна, яка є незначною. Суд не розглянув можливість застосування більш м`якого покарання, хоча ст. 69 КК України прямо передбачає таку можливість.

На думку апелянта, суд першої інстанції не забезпечив рівні можливості сторін у доведенні своєї позиції, проігнорував можливість проведення додаткових експертиз щодо психоемоційного стану обвинуваченої, її майнового стану та інших обставин, що могли б вплинути на покарання. Вказує, що вирок суду не містить детального аналізу доказів, які підтверджують чи спростовують наявність умислу обвинуваченої на викрадення документів із корисливих мотивів.

Як зазначає апелянт, суд не обґрунтував необхідність призначення покарання у вигляді позбавлення волі, хоча відповідно до статей 75, 76 КК України можливе призначення покарання без реального відбування у місцях позбавлення волі; не врахував рекомендації Верховного Суду щодо пропорційності покарання та необхідності диференційованого підходу до кожного обвинуваченого.

Вважає, що судом порушено право на справедливий суд (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Звертає увагу, що відсутність належного мотивування вироку є порушенням стандартів Європейського суду з прав людини.

Обвинувачена ОСОБА_7 та її захисник ОСОБА_6 подану апеляційну скаргу підтримали та просили таку задовольнити.

Прокурор ОСОБА_8 заперечив проти задоволення апеляційних вимог, зазначивши, що такі не ґрунтуються на вимогах закону.

Заслухавши доповідача, позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла такого висновку.

Частиною 1 ст. 404 КПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд вважає, що оскаржений вирок суду першої інстанції відповідає приписам наведеної норми кримінального процесуального закону.

Положеннями ч. 2 ст. 24 КПК України гарантовано право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Водночас, ч. 2 ст. 394 КПК України передбачено, що судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Як слідує з матеріалів судового провадження, судом, на виконання вимог ч. 4 ст. 349 КПК України, було проведено допит обвинуваченої ОСОБА_7 , яка свою вину у пред`явленому обвинуваченні визнала повністю та підтвердила обставини вчинених нею кримінальних правопорушень, що підтверджується журналом судових засідань від 21 лютого 2025 року (а.с. 34-36, т. 2) та звукозаписом до нього. Зокрема, суд першої інстанції, встановивши, що показання обвинуваченої повністю відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, за погодженням зі сторонами судового розгляду, з`ясувавши правильність розуміння ними змісту цих обставин та відсутність заперечень, сумнівів у добровільності та істинності їх позицій, роз`яснивши правові наслідки застосування положень ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав за необхідне встановлення спрощеного порядку дослідження доказів.

Згідно з журналом судового засідання від 21 лютого 2025 року та звукозаписом до нього, судом першої інстанції в повній мірі роз`яснено ОСОБА_7 правові наслідки застосування положень ч. 3 ст. 349 КПК України та остання зазначила, що вони їй зрозумілі (а.с. 35, т. 2).

За цих обставин твердження захисника, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню через те, що такий ухвалений без дослідження доказів, не ґрунтується на вимогах закону, яким чітко регламентовано право суду визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, яким ніким не оспорюються.

При цьому, посилання адвоката на те, що суд не забезпечив рівні можливості сторін у доведенні своєї позиції, є безпідставним, оскільки розгляд справи проводився за участю захисника обвинуваченої - адвоката ОСОБА_10 , який також висловлював свою позицію щодо обсягу доказів, які будуть досліджуватися, та підтримав проведення судового розгляду у порядку, визначеному ч. 3 ст. 349 КПК України.

Стосовно проведення експертиз, зокрема, експертизи психоемоційного стану обвинуваченої, колегія суддів зазначає, що згідно з вимогами статей 332, 242 КПК України, призначення експертизи належить до дискреційних повноважень суду.

Водночас, експертиза психоемоційного стану (психологічна експертиза) - це вид експертизи, що проводиться для оцінки психічного стану особи, зокрема її емоцій, реакцій та індивідуально-психологічних особливостей, що мають значення для юридичних питань. Вона може бути призначена у судових справах, коли потрібно встановити, наприклад, чи була особа здатною до певних дій, чи зазнала вона психологічної травми, чи має певні психологічні особливості, які впливають на її поведінку.

Втім, захисником в апеляційній скарзі не наведено, як саме експертиза психоемоційного стану обвинуваченої ОСОБА_7 може вплинути на призначення їй покарання.

Вказуючи в апеляційній скарзі про порушення права на справедливий суд, тобто, згідно з вимогами ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення, адвокат ОСОБА_6 не зазначає, що у чому саме полягало порушення цього права. При цьому, як слідує з матеріалів справи, кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_7 було розглянуто складом суду, визначеним автоматизованою системою документообігу суду, впродовж розумного строку, адже обвинувальний акт надійшов до Залізничного районного суду м. Львова лише 04 лютого 2025 року, у вироку обґрунтовано висунуте ОСОБА_7 обвинувачення.

Ураховуючи встановлене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що судом першої інстанції не порушено право ОСОБА_7 на справедливий суд, а також вимог ст. 349 КПК України щодо обсягу дослідження доказів та наслідків розгляду провадження за ч. 3 ст. 349 КПК України для обвинуваченої.

Зважаючи на те, що після розгляду провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, сторони позбавлені можливості оскаржити обставини, які ніким не оспорювались, відтак доводи апеляційної скарги в частині неповноти судового розгляду, зокрема в частині доведеності умислу обвинуваченої, не можуть бути предметом оцінки судом апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання про правильність застосування судом закону України про кримінальну відповідальність та відповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень і особі обвинуваченої ОСОБА_7 , колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Згідно з вимогами ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

З огляду на указану мету й принципи справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК України означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При призначенні ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції в повній мірі дотримався вимог кримінального закону та врахував характер та ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень; особу винної, яка на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, має негативну характеристику за місцем проживання, є неодноразово судимою, згідно з даними досудової доповіді органу пробації, результати оцінки обвинуваченої ОСОБА_7 показали високий ризик вчинення повторного правопорушення та високий ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, орган пробації вважає, що виправлення особи без позбавлення волі або обмеження волі може становити небезпеку для суспільства (у т.ч. щодо окремих осіб); щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, як обставини, що пом`якшують покарання; відсутність обставин, що обтяжують покарання.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що з метою виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, їй за ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357, ч. 3 ст. 357 КК України слід призначити остаточне покарання у виді 5 років позбавлення волі; на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом часткового складання покарань за цим вироком та вироком Франківського районного суду м. Львова від 22 липня 2024 року, яким ОСОБА_7 засуджено до покарання у виді 2 років пробаційного нагляду та штрафу в розмірі 17 000 гривень, остаточно призначив обвинуваченій покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі.

На переконання колегії суддів апеляційного суду, місцевий суд в повній мірі дослідив матеріали провадження та надав правильну оцінку особі обвинуваченої.

У своїй апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 вказує на те, що суд, призначаючи покарання ОСОБА_7 , не розглянув можливості застосування щодо неї статей 69, 75 КК України.

Згідно ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім визначених цією статтею випадків, призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, за це кримінальне правопорушення.

Частина 1 цієї норми надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину». Таке формулювання призводить до висновку, що застосування статті 69 КК України можливе, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним у законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК України, й істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 17 вересня 2019 року у справі №744/884/17 зазначав, що обставини, що пом`якшують покарання, чи сукупність цих обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою, у вчиненні злочину, її поведінкою під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватця.

Попри те, що обвинувачена ОСОБА_7 вину у вчиненні інкримінованих їй кримінальних правопорушень визнала та сприяла їх розкриттю, колегія суддів не вбачає підстав для застосування щодо обвинуваченої ст. 69 КК України.

Так, як слідує з матеріалів справи, потерпілий ОСОБА_9 був змушений звертатися із заявою про вчинення крадіжки, у тому числі крадіжки паспорта та банківської картки, у правоохоронні органи. У ході проведення досудового розслідування було встановлено, що крадіжку вчинила ОСОБА_7 . Станом на сьогодні заподіяна потерпілому шкода у сумі 8118 грн 61 коп. не відшкодована, тобто позиція обвинуваченої, яка, хоч і визнала вину у вчиненому, ніяк не сприяє відшкодуванню заподіяної ОСОБА_9 шкоди.

Стосовно твердження в апеляційній скарзі про незначну вартість викраденого майна, то слід зазначити, що сума збитків за епізодом викрадення речей в потерпілого ОСОБА_9 становить 8118 грн 61 коп., що більше, ніж у 2,5 рази перевищує мінімальну суму крадіжки, за вчинення якої особа підлягає кримінальній відповідальності.

Колегія суддів також бере до уваги, що кримінальне правопорушення було вчинене 18 листопада 2024 року, однак станом на день апеляційного перегляду, тобто через понад 8 місяців з моменту викрадення майна ОСОБА_9 , обвинувачена заподіяну шкоду не відшкодувала навіть частково.

Щодо такої обставини як активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, то колегія суддів зазначає, що справді у ході досудового розслідування ОСОБА_7 співпрацювала зі стороною обвинувачення, брала участь у слідчих діях та надала визнавальні показання. Втім, особу ОСОБА_7 як винуватця злочину було встановлено в ході проведення досудового розслідування, у тому числі дослідженням відеозаписів із систем відеоспостереження торгового центру, поблизу якого була вчинена крадіжка, шляхом допиту свідків. Таким чином, у суду відсутні підстави вважати, що обвинувачена повною мірою усвідомила негативні наслідки своїх злочинних дій. При цьому посягання на чуже майно вона вчинила в особливо важкий для країни час, в умовах воєнного стану.

За наведеного, колегія суддів вважає, що хоча й існують дві обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченої, однак у матеріалах справи відсутні дані, що ці обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_7 кримінальних правопорушень. Таким чином, відсутній другий обов`язковий елемент, що дозволяє застосувати ст. 69 КК України при призначенні особі покарання.

Крім цього, колегія суддів зауважує, що звільнення від відбування покарання з випробуванням може бути здійснене лише у разі дотримання визначених законом вимог.

Так, згідно зі ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

В той самий час, в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» вказано, що рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивовано у вироку.

Надаючи оцінку тій обставині, чи може ОСОБА_7 виправитись без відбування покарання, колегія суддів бере до уваги те, що обвинувачена є раніше неодноразово судимою, зокрема: вироком Франківського районного суду м. Львова від 29 грудня 2023 року за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн. Вироком Франківського районного суду м. Львова від 06 вересня 2024 року ОСОБА_7 , на підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків, засуджено за ст. 390-1 КК України до покарання у вигляді 1 року пробаційного нагляду та штрафу в розмірі 17000 грн. Крім того, на підставі вироку Франківського районного суду м. Львова від 22 листопада 2024 року ОСОБА_7 , з урахування ст. 71 КК України за сукупністю вироків, засуджено за ст. 390-1 КК України до покарання у вигляді 2 років пробаційного нагляду та штрафу в розмірі 17 000 грн. В кожному з цих вироків зазначено, що ОСОБА_7 визнає вину та щиро розкаюється у вчиненому, однак після засудження обвинувачена на шлях виправлення не стала, покарання у виді штрафу не сплатила, кримінальні правопорушення, передбачені ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357, ч. 3 ст. 357 КК України, вчинила після ухвалення щодо неї вироків Франківським районним судом м. Львова від 29 грудня 2023 року та 06 вересня 2024 року. З огляду на це, у колегії суддів відсутні підстави вважати, що ОСОБА_7 зможе виправитись без реального відбування покарання. Таким чином, відсутні підстави для застосування ст. 75 КК України при призначенні обвинуваченій покарання.

До того ж, на переконання апеляційного суду, належну оцінку отримали й відомості про особу ОСОБА_7 , що були враховані при призначенні обвинуваченій мінімального розміру покарання у межах санкції ч. 4 ст. 185 КК України.

Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання за своїм видом і розміром відповідає його меті, визначеній ст. 50 КК України.

Будь-який порушень норм кримінального процесуального права, які б могли вплинути на висновки суду першої інстанції, апеляційним судом не встановлено.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та вмонтованим і таким, що не підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

вирок Залізничного районного суду м. Львова від 24 лютого 2025 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в її інтересах - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4