У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2025 року

м. Київ

справа № 473/4012/24

провадження № 51- 2267 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 листопада 2024 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 13 березня 2025 року стосовно засудженого ОСОБА_5 ,

встановив:

Вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 листопада 2024 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, раніше не судимого, визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 152 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк

7 років 6 місяців.

Згідно з вироком, 24 квітня 2024 року, близько 21:00, у ОСОБА_5 , який перебував на березі річки Мертвовід, що розташована неподалік вул. Соборності

м. Вознесенська Миколаївської області, виник злочинний умисел, спрямований на вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних з вагінальним та анальним проникненням з використанням своїх геніталій, в тіло неповнолітньої

ОСОБА_6 , 2008 року народження, з котрою у той час спілкувався у вищезазначеному місці.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_5 , 25 квітня 2024 близько 21:00, перебуваючи на березі річки Мертвовід, що розташований неподалік вулиці Соборності у м. Вознесенську Миколаївської області, скориставшись довірою потерпілої та зазначивши, що може провести її скороченим шляхом до гуртожитку, завів її у зарослі дерев, де діючи умисно, протиправно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків, проте нехтуючи цим, діючи цілеспрямовано та рішуче, погрожуючи ОСОБА_6 предметом схожим на ніж, та, залякуючи її таким чином, поклав потерпілу на траву, зняв з неї одяг та спідню білизну, після чого, проти волі останньої, здійснив із нею вагінальний та анальний статевий акт з використанням своїх геніталій.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 13 березня 2025 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 , залишено без задоволення, а вищезазначений вирок без змін.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 не погоджуючись з судовими рішеннями стосовно ОСОБА_5 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильну оцінку доказів, порушує питання про їх перегляд у касаційному порядку. Вважає, що в діях його підзахисного відсутній склад злочину, передбачений ч. 3 ст. 152 КК, натомість його дії охоплюються складом злочину, передбаченого ч. 1 цієї статті, оскільки ОСОБА_5 внаслідок свого психічного стану сумлінно помилявся щодо віку потерпілої. Вважає, що суд першої інстанції, враховуючи наявні у матеріалах кримінального провадження докази, зокрема, висновок судово-психіатричного експерта № 254 від 10 жовтня 2024 року, на підставі положень ч. 3 ст. 337 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), мав вийти за межі висунутого обвинувачення і змінити правову кваліфікацію дій його підзахисного.

Перевіривши касаційну скаргу та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.

За змістом ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Таким чином, Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги захисника в частині невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та оцінки доказів, оскільки перевірка цих обставин відповідно до положень ч. 1 ст. 433 КПК не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вказаних вимог судами дотримано у повному обсязі.

Як убачається з копії вироку, суд, мотивуючи висновокпро винуватість

ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3

ст. 152 КК, послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів

ст. 94 КПК.

Зокрема, суд першої інстанції у вироку обґрунтовано послався, зокрема, на: показання потерпілої про те, що обвинувачений, який був обізнаний щодо її віку, вчинив сексуальні дії стосовно неї, без її добровільної згоди, погрожуючи ножем; протокол огляду предмета від 26 квітня 2024 року, відповідно до якого слідчим оглянуто мобільний телефон «Diggoor DG Рlus Green», який належить потерпілій, де виявлена переписка між нею та обвинуваченим щодо обставин подій; висновок експерта № 120 від 23 травня 2024 року, згідно якого у неповнолітньої

ОСОБА_6 виявлені тілесні ушкодження у виді поверхневих ран на бічних поверхнях шиї з обох сторін, які за своїми морфологічними характеристиками є різаними (довжина ран переважає над глибиною, рівні края, гострокутні кінці), які могли виникнути від дії предмету, що володіє ріжучими властивостями, яким могло бути лезо ножа, можливо у строк, за умов та обставин, на які вказує підекспертна. Будь-якого порушення цілісності дівочої пліви не виявлено, будова дівочої пліви допускає можливості статевого акту без її порушення; протокол огляду предмету від 26 квітня 2024 року, відповідно до якого слідчим оглянуто мобільний телефон чорного кольору з елементами синього кольору з перепискою обвинуваченого та потерпілої щодо обставин подій; висновок експерта

№ СЕ-19/115-24/9225-БД від 15 липня 2024 року, відповідно до якого встановлено, що генетичні ознаки клітин з домішком крові виявлених на тампоні з вмістом статевого органу потерпілої ОСОБА_6 , клітини без домішку крові виявлених на предметному скельці «1» з вмістом піхви потерпілої є змішаними та містять генетичні ознаки двох осіб, а саме, генетичні ознаки зразка букального епітелію ОСОБА_5 та невстановленої особи жіночої генетичної статі; протокол проведення слідчого експерименту від 25 червня 2024 року та відеозаписом до нього, відповідно до якого слідчим перевірено і уточнено відомості, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, відтворено дії, обстановка, обставин події з участю ОСОБА_5 , який на місці розповів та показав як вчиняв злочин; іншими доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Згідно з положеннями ст. 94 КПК, суд, під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, на підставі чого дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК.

Спростовуючи посилання захисника ОСОБА_4 щодо необхідності зміни правової кваліфікації дій ОСОБА_5 з ч. 3 ст. 152 на ч. 1 ст. 152 КК, суд першої інстанції зазначив, що згідно сталої судової практики, кримінальна відповідальність за вчинення зґвалтування неповнолітньої чи малолітньої особи або насильницького задоволення статевої пристрасті неприродним способом щодо такої особи настає лише за умови, якщо винна особа усвідомлювала (достовірно знала чи припускала), що вчиняє такі дії щодо неповнолітньої або малолітньої особи, а так само, коли вона повинна була і могла це усвідомлювати.

При цьому суд повинен враховувати не тільки показання підсудного, а й потерпілої особи, ретельно перевіряти їх відповідність усім конкретним обставинам справи. При вирішенні цього питання враховується вся сукупність обставин справи, зокрема, зовнішні фізичні дані потерпілої особи, її поведінка, знайомство винної особи з нею, володіння винною особою відповідною інформацією. Неповнолітній або малолітній вік потерпілої особи не може бути підставою для кваліфікації вказаних дій за ч. 3 чи ч. 4 ст. 152 КК або ч. 2 чи 3 ст. 153 КК, якщо буде доведено, що винна особа сумлінно помилялася щодо фактичного віку потерпілої особи.

Таким чином, місцевий суд зважив на показання потерпілої ОСОБА_6 , яка була знайома зОСОБА_5 , проводила з ним час, та під час їх знайомства (зарік до згвалтування), повідомила останнього, що їй 15 років. Крім цього, суд враховував усю сукупність обставин справи, зовнішні фізичні дані потерпілої, та дійшов висновку, що ОСОБА_5 усвідомлював (достовірно знав) про неповнолітній вік ОСОБА_6 . Разом з цим, суд зазначив, що посилання захисника, на висновок судово-психіатричного експерта № 254 від 10 жовтня

2024 року стосовно психічного стану ОСОБА_5 , як на доказ того, що його підзахисний помилявся щодо віку потерпілої, не є слушними, з огляду на те, що відповідно до зазначеного висновку, в період часу, що відноситься до інкримінованого йому діяння хоча і страждав психічним розладом - легкою розумовою відсталістю з поведінковими порушеннями, проте, тимчасовим розладом психічної діяльності не страждав, і у період часу, що відноситься до інкримінованого йому діяння ОСОБА_5 міг усвідомлювати свої дії та керувати ними та на даний час не потребує застосування примусових заходів медичного характеру.

Погоджуючись з висновками місцевого суду, суд апеляційної інстанції в ухвалі зазначив, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК, за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується сукупністю зібраних у кримінальному провадженні та досліджених у судовому засіданні доказів, які суд оцінив у сукупності з іншими доказами і на підставі яких ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Таким чином закон України про кримінальну відповідальність застосовано вірно,

про що обґрунтовано ствердив і суд апеляційної інстанції, переглянувши вказаний вирок за апеляційною скаргою сторони захисту, доводи якої по суті аналогічні доводам у касаційній скарзі захисника.

З наведеними висновками судів першої та апеляційної інстанцій погоджується і колегія суддів касаційного суду та вважає, що постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

З огляду на наведене Суд не вбачає підстав для скасування чи зміни оскаржених судових рішень внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотних порушень кримінального процесуального закону та невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 листопада 2024 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 13 березня 2025 року стосовно засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3