Номер провадження: 11-кп/813/1726/25
Справа № 523/6327/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_6 на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 17.04.2025 року у кримінальному провадженні №0000660 внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07.09.2018 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 189, ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 353, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 187 КК України, відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 189, ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 187 КК України, ст. 357 КК України,

встановив

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 14.04.2025 задоволено клопотання прокурора та продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у відношенні ОСОБА_6 та ОСОБА_8 на 60 днів до 15.06.2025 року, без визначення розміру застави.

Також оскаржуваною ухвалою продовжено запобіжний захід ОСОБА_9 , що ніким не оскаржується.

Рішення суду мотивоване обґрунтованістю висунутого обвинувачення, наявністю ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України та неможливістю застосуванням більш м`якого запобіжного заходу.

Не погоджуючись із прийнятим судом першої інстанції рішенням обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_8 подали апеляційні скарги, в яких просять ухвалу суду скасувати.

Обвинувачений ОСОБА_8 в своїй апеляційній скарзі зазначає, що судом розглянуто клопотання прокурора без обвинуваченого; не взяв до уваги клопотання обвинуваченого, розгляд апеляційної скарги просив провести за його відсутності.

Обвинувачений ОСОБА_6 зазначає, що клопотання прокурора необґрунтоване, ризики не доведені.

Іншими учасниками кримінального провадження ухвала суду не оскаржена.

Положеннями ч. 4 ст. 4221 КПК України визначено, що розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Заслухавши: суддю-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу, та просили її задовольнити, вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд доходить висновків про таке.

Частиною 1 ст.404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч.1 ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Абзацом 2 ч.2 ст.392 КПК України передбачено, що ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному оскарженню в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Як убачається з матеріалів провадження на розгляді в Хаджибейському районному суді м. Одеси знаходиться кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за 0000660 від 07.09.2018 року, за обвинуваченням ОСОБА_6 , обвинуваченого у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.189; ч.3 ст.146; ч.4 ст.187; ч.3 ст.27, ч.3 ст.28, ч.2 ст.353; ч.3 ст.27, ч.4 ст.187 КК України, у відношенні ОСОБА_9 , обвинуваченого у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.189; ч.3 ст.146; ч.4 ст.187; ч.3 ст.27, ч.3 ст.28, ч.2 ст.353 КК України, у відношенні ОСОБА_8 , обвинуваченого у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.189; ч.3 ст.146; ч.4 ст.187; ст.357 КК України у відношенні ОСОБА_10 , обвинуваченого у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.189; ч.3 ст.187; ч.2 ст.146 КК України.

Відповідно до положень ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Абзацом 2 ч.3 ст.407 КПК України передбачено, що постановляючи ухвалу за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, апеляційний суд вирішує питання щодо запобіжного заходу в порядку, передбаченому главою 18 розділу II цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у ст.184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Згідно з ч.3 ст.404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Виходячи з положень п.24) ч.1 ст.3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч.1 ст.392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст.23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дають підстави суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності, або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом першої інстанції під час судового провадження та з огляду на перевірені в порядку статтями 89, 94 КПК України докази, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст.331 КПК України.

Тобто, апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , обвинувачення по суті, оскільки, окрім як дослідивши оскаржену ухвалу суду першої інстанції щодо продовження запобіжного заходу, копію клопотання прокурора, не має законних на те підстав для дослідження будь-яких інших доказів.

Окрім того, відповідно до п.13) ч.1 ст.3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом, а тому питання обґрунтованості підозри на даній стадії не є предметом розгляду апеляційного суду, в тому числі з огляду на те, що ОСОБА_8 вже пред`явлене обвинувачення, яке є твердженням про вчинення особою інкримінованого злочину, а не обґрунтованим припущенням, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення, що мало місце коли остання перебувала у процесуальному статусі підозрюваного.

За таких обставин апеляційний суд не переглядає обґрунтованість обвинувачення ОСОБА_8 за ч.4 ст.189; ч.3 ст.146; ч.4 ст.187; ст.357 КК України, та ОСОБА_6 , обвинуваченого у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.189; ч.3 ст.146; ч.4 ст.187; ч.3 ст.27, ч.3 ст.28, ч.2 ст.353; ч.3 ст.27, ч.4 ст.187 КК України.

Оскарженою ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 17 квітня 2025 року обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_6 продовжений строк тримання під вартою, оскільки суд дійшов висновку про те, що не зменшились і продовжують існувати ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Так, на теперішній час у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000660 від 07 вересня 2018 року, судом першої інстанції не вчинені всі необхідні дії, що передбачені процедурою судового розгляду для повного, об`єктивного та всебічного дослідження всіх обставин справи, зокрема не дослідженні всі докази, які були зібрані органом досудового розслідування.

Судом першої інстанції вірно враховано, що відповідно до п.1 ч.4 ст.183 КПК України суд має право не визначати розмір застави, оскільки вказаною нормою закону передбачено, що суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

За наведених обставин, враховуючи, що ОСОБА_8 та ОСОБА_6 обвинувачуються у скоєнні кримінальних правопорушень із застосуванням насильства, суд одночасно із продовженням строку тримання під вартою дійшов обґрунтованого висновку не визначати розмір застави.

Разом з тим ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , обвинувачуються у вчиненні, в тому числі двох особливо тяжких злочинів, при цьому за ч.4 ст.187 КК України, у разі доведеності вини обвинувачених, їм може бути призначене покарання від 8 до 15 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Беручи до уваги тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим, продовжує існувати ризик того, що обвинувачені можуть вдатись до спроб переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Європейський суд з прав людини вказує, що небезпеку переховування від правосуддя не можна виміряти тільки залежно від суворості можливого покарання; її треба визначати з врахуванням низки інших релевативних факторів, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що вона не може слугувати виправданням для тримання під вартою («W v.Switzerland», Заява № 14379/88, 26 січня 1993 року).

Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Becciev v.Moldova» (Бекчиєв проти Молдови), пункт 58).

Водночас, апеляційний суд звертає увагу на те, що ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 21.08.2020 обвинуваченому ОСОБА_8 було змінено запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.

Дія відповідного запобіжного заходу зобов`язувала обвинуваченого ОСОБА_8 дотримуватись відповідної процесуальної поведінки, зокрема, перебувати за місцем проживання у період з 23.00 год. по 06.00 год. наступної доби, з`являтись до суду за кожним викликом, не перешкоджати кримінальному провадженню будь-яким чином, а також повинна стримувати обвинуваченого від будь-яких протиправних дій, та дій, що будуть спрямовані на перешкоджання судовому розгляду та виконанню завдань кримінального провадження.

Проте, судом першої інстанції встановлено, що 20.11.2021 ОСОБА_8 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 п. 11,12 ч. 2 ст.115 КК України, у закінченому замаху наумисне вбивство, вчинене на замовлення, за попередньою змовою групою осіб.

На даний час вказана справа розглядається в Малиновському районному суді м. Одеси.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ризик того, що обвинувачений може вчинити інше кримінальне правопорушення, об`єктивно підтверджений та його вагомість не може залишатися поза увагою, так як залишення ОСОБА_8 на свободі без суворого та дієвого важелю впливу на його процесуальну поведінку, призвело до причетності ОСОБА_8 до нового кримінального правопорушення.

Таким чином, запобіжний захід не пов`язаний із триманням під вартою, не зможе забезпечити належну поведінку обвинуваченого та виконання останнім покладених на нього обов`язків, а також підтверджують існування ризику, передбаченого п.5) ч.1 ст.177 КПК України, а саме, що і у подальшому обвинувачений може вчинити ще нове кримінальне правопорушення.

Що стосується ризику можливого вчинення іншого кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_6 , колегія суддів погоджується з обґрунтуванням наявності зазначеного ризику з місцевим судом, про те, що обвинувачений не має постійного офіційного джерела прибутку, раніше судимий, що свідчить про можливість вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення.

Доводи захисника про необхідність зміни обвинуваченому запобіжного заходу з посиланням на його особу, стан здоров`я, а також наявність соціальних зв`язків, апеляційний суд приймає до уваги, але вказані обставини не є такими, що нівелюють існуючи ризики.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченим, виходячи з вимог ст.ст. 177, 178, 183, 199 КПК, в тому числі і з огляду на правову кваліфікацію інкримінованих останнім кримінальних правопорушень, обставин їх вчинення, що не може вказувати на високі морально-етичні якості обвинуваченого, а тому вважає, що зміна запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який, з великою вірогідністю, не зможе запобігти існуючим ризикам, та унеможливить завершення судового розгляду кримінального провадження, що в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК України.

Апеляційний суд зазначає, що при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу дається оцінка сукупності обставин, які можуть свідчити про існування чи відсутність саме ризиків (можливості) вчинення дій, а не факту конкретного їх вчинення.

Апеляційний суд звертає увагу, що КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК України.

В свою чергу апеляційний суд враховує обставини та тяжкість інкримінованих ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , кримінальних правопорушень, а тому вважає наявними підстави для відступу від правил поваги свободи особи, та неможливості застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 та ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу.

Оцінюючи викладені обставини в їх сукупності апеляційний суд дійшов висновку про те, що на даному етапі судового розгляду лише винятковий запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , дозволить під час судового розгляду контролювати його місце перебування та запобігти ризикам, на які посилався прокурор у своєму клопотанні та які на теперішній час продовжують існувати.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_6 стосовно того, що клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою прокурор повинен вручати особисто обвинуваченому є хибними. Так відповідно до положень ч.2 ст. 184 КПК України передбачено, що копія клопотання та матеріалів, яким обґрунтовується необхідність застосування запобіжного заходу, надається підозрюваному, обвинуваченому не пізніше ніж за три години до початку розгляду клопотання. При цьому, зі змісту зазначеної статті не вбачається що клопотання повинно бути врученим слідчим чи прокурором особисто підозрюваному чи обвинуваченому.

Щодо інших доводів апеляційних скарг сторони захисту про незаконність оскарженої ухвали апеляційний суд враховує практику Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Пункт 1) ст.6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень («Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції»), (dec.); «Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2») [ВП], § 41).

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини, передбачені ч.3 ст.199 КПК України, що в свою чергу свідчить про наявність правових підстав для продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_6 .

Пунктом 1) ч.3 ст.407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_6 без задоволення, а оскаржену ухвалу суду без змін.

Керуючись ст. ст. 177, 182, 183, 196, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив

Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 17.04.2025 року у кримінальному провадженні №0000660 внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07.09.2018 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 189, ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 353, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 187 КК України, відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 189, ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 187 КК України, ст. 357 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4