Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/374/25 Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Категорія ст. 115 КК України Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.05.2025 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6

захисників: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21 квітня 2025 року, якою стосовно обвинуваченого

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю с-ща Знам`янка Знам`янського району Кіровоградської області, громадянину України, не одруженому, зареєстрованому та проживаючому до затримання за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі ст. 89 КК України раніше не судимому,

продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 19 червня 2025 року включно, без визначення розміру застави,

В С Т А Н О В И Л А:

В проваджені Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області перебувають матеріли кримінального провадження 0000468 від 22.05.2024 по обвинуваченнюОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.263, ч. 2 ст. 15, п. 1, п. 7 ч. 2 ст. 115, ч. 5 ст. 407 КК України.

Прокурором в підготовчому засіданні заявлено клопотання про продовження відносно обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів, в обґрунтування якого зазначив, що у відповідності до п. 5 ч. 2 ст. 183 КПК України тримання під вартою може бути застосовано до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки. Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 184 КПК України під час досудового розслідування встановлено наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, які на даний час не перестали існувати та з урахуванням обставин передбачених ст. 178 КПК України, в обґрунтування продовження строку запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_9 покладається необхідність запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків, які під впливом погроз, умовлянь чи переконань з боку обвинуваченого зможуть змінити свої покази або відмовитись від них, а також перешкодити кримінальному провадженню іншим чином, вчиняти нові кримінальні правопорушення, що свідчить про неможливість запобігання ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Обвинувачений в підготовчому засіданні просив обрати відносно нього більш м`який засіб та додав, що самовільно військову частину не залишав, а був тоді на лікарняному.

Захисники заперечували проти задоволення клопотання, просили визначити більш м`який захід у вигляді цілодобового домашнього арешту або визначити розмір застави.

Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21 квітня 2025 року задоволено клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Продовжено ОСОБА_9 запобіжний захід в виді тримання під вартою на шістдесят днів, тобто до 19.06.2025 року включно.

Відмовлено у задоволенні клопотання захисників обвинуваченого ОСОБА_7 та ОСОБА_10 про зміну запобіжного заходу на більш м`який.

Судове рішення мотивовано тим, що ОСОБА_9 раніше судимий за ч. 4 ст. 407 КК України, перебуваючи на волі може вчинити інше кримінальне правопорушення, що свідчить про підвищену суспільної обвинуваченого, отже, існують ризики переховування від органів досудового розслідування незаконного впливу на потерпілих та свідків, які під впливом погроз, умовлянь чи переконань обвинуваченого зможуть змінити свої показання або відмовитись від них, а також перешкоді кримінального провадження іншим чином, вчиняти нові кримінальні правопорушення.

Відповідно до ч. 8 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання та обрати її підзахисному, запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, а саме цілодобовий домашній арешт. В разі незадоволення вимог визначити розмір застави.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що ОСОБА_9 , відповідно до ст. 89 КК України вважається таким, що не має судимості, має постійне зареєстроване місце проживання, за яким характеризується виключно позитивно. Розлучений, має на утриманні малолітнього сина ОСОБА_11 , фізично допомагає хворій мамі. В матері обвинуваченого є власний приватний будинок по АДРЕСА_2 , і саме перебування в цьому будинку під цілодобовим домашнім арештом могло б забезпечити належне виконання ОСОБА_12 належної процесуальної поведінки та своєчасних явок до суду. В теперішній хворіє і перебуває на стаціонарному лікуванні у КНП "Обласна клінічна психіатрична лікарня КОР", що підтверджується відповідною довідкою.

ОСОБА_9 безпрецедентно хоробрий воїн, воює за незалежність та територіальну цілісність України з 2009 року, має державні нагороди "Золотий хрест" та медаль Захиснику Вітчизни. З першого дня повномасштабного вторгнення росії на територію України добровільно пішов на фронт, а не як зазначено у повідомленні про підозру від 03.09.2024 р. "відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 67 від 07,03.2024 р. зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 поставлено на всі види забезпечення, а також визнано таким, що справи та посаду старшого стрільця-оператора 3 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 3 стрілецької роти військової частини прийняв та приступив до виконання службових обов`язків". Копію військового квитка ОСОБА_9 захисником було долучено до матеріалів справи.

Ризиків переховування ОСОБА_9 від суду прокурором не обґрунтовано і не доведено, як і взагалі нічим не підтверджений ризик незаконного впливу обвинуваченого не потерпілих та свідків, жодного факту такого впливу не існує.

Всі описані у клопотанні про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ризики та можливість їх існування ґрунтуються виключно на припущеннях прокурора. З 21 січня 2025 року, коли обвинувальний акт щодо ОСОБА_13 вперше увійшов до суду і до сьогодні у кримінальному провадженні досі не проведено підготовче засідання, і за таких обставин гримання його під вар гою виглядає як невиправдано тривалий запобіжний захід. З урахуванням даних обставин вважаю, що найсуворіший запобіжний захід у вигляді тримання під вартою застосований судом без належного вмотивування.

Також, на адресу суду апеляційної інстанції надівши доповнення до апеляційної скарги від захисника ОСОБА_8 , відповідно до яких останній просив задовольнити апеляційну скаргу, скасувати ухвалу суду першої інстанції та застосувати до його підзахисного інший альтернативний запобіжний захід, а саме цілодобовий домашній, а в разі незадоволення апеляційної скарги визначити помірний розмір застави.

Доводи апеляції захисник мотивує тим, що ОСОБА_9 постійно з`являвся на виклики суду та прокурора для проведення слідчих дій, проте про деякі з них йому ніхто не повідомляв в судові засідання, здасть органудосудового розслідування документи для виїзду закордон у разі застосування до нього запобіжного заходу не пов`язаного із триманням під вартою, жодного разу не ухилявся від слідства чи суду, і все це враховуючи правовий режим воєнного стану, а щодо виїзду на тимчасово не підконтрольну територію України, то це навіть не відповідає здоровому глузду, про таке він і ніколи не думав, оскільки є військовослужбовцем, воював за незалежність та територіальну цілісність України з 2009 року, має державні нагороди "Золотий хрест" та медаль Захисник Вітчизни.

Жодних мотивів у підозрюваного ОСОБА_9 немає, враховуючи те, що має сина, якого матеріально забезпечував до обрання безальтернативного запобіжного заходу тримання під вартою, має стійкі соціальні зв`язки за місцем проживання, не судимий. В матері обвинуваченого є власний приватний будинок по АДРЕСА_2 , і саме перебування в цьому будинку під цілодобовим домашнім арештом могло б забезпечити належне виконання ОСОБА_9 належної процесуальної поведінки та своєчасних явок до суду.

Органом досудового розслідування здійснено усі процесуальні дії у даному кримінальному провадженні, а також таких дій раніше після проведення обшуку 21.06.2024р. за місцем проживання обвинувачений ОСОБА_9 не вчиняв і не може вчиняти оскільки він не може знищити, сховати чи спотворити буд яку річ або документи оскільки у нього їх не має і не було.

В ухвалі зазначено, що обвинувачений ОСОБА_9 , має можливість перешкоджати в кримінальному провадженні шляхом впливу на свідків, потерпілих, проте із свідками він не спілкується, а щодо потерпілих то він їх бачив в судовому засіданні перший раз в житті.

Під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2,258-258-5,260,261,402-405,407,408,429,437-442 Кримінального кодексу України.

Заслухавши доповідь судді, захисника ОСОБА_8 , який підтримав апеляційну скаргу та просили обратиОСОБА_9 запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою або визначити розмір застави, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, дослідивши матеріали клопотання, які надійшли на електронну адресу апеляційного суду і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Колегія суддів за результатами апеляційного перегляду ухвали районного суду встановила, що зазначені вимоги кримінального закону слідчим суддею належно дотримані.

На думку колегії суддів, суддя прийшов до обґрунтованого висновку про наявність обґрунтовано обвинувачення ОСОБА_9 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.263, ч. 2 ст. 15, п. 1, п. 7 ч. 2 ст. 115, ч. 5 ст. 407 КК України, оскільки такий висновок підтверджується доданими до клопотання доказами, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що ОСОБА_9 міг вчинити інкриміновані йому кримінальні правопорушення.

Обґрунтованість обвинувачення ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень підтверджується матеріалами клопотання, а саме: протоколом огляду місця події від 22.05.2024; протоколом додаткового огляду місця події від 22.05.2024; протоколом допиту потерпілого ОСОБА_14 від 24.05.2024; протоколом обшуку від 21.06.2024 автомобіля «Skoda Fabia», державний номерний знак НОМЕР_2 ; протоколом огляду місця події від 21.06.2024; протоколом допиту свідка ОСОБА_15 від 21.06.2024; протоколом допиту свідка ОСОБА_16 від 25.07.2024; висновком експерта від 10.07.2024; висновком експерта від 26.07.2024; висновком експерта від 30.07.2024; матеріалами службового розслідування ВЧ НОМЕР_1 за фактом самовільного залишення частини ОСОБА_17 та іншими доказами, зібраними в ході досудового розслідування.

Отже. в матеріалах справи наявні докази, які на даному етапі можуть свідчити про обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.263, ч. 2 ст. 15, п. 1, п. 7 ч. 2 ст. 115, ч. 5 ст. 407 КК України.

При цьому, необхідно зазначити про те, що суд при вирішенні питання про застосування або продовження запобіжного заходу досліджує не самі докази, а лише їх наявність та вагомість.

А тому, можливо стверджувати про те, що є об`єктивні дані, які вказують на вчинення ОСОБА_9 зазначених кримінальних правопорушень та про обґрунтованість його обвинувачення.

На даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду по суті, а саме питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину.

Такий висновок також повною мірою узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), відповідно до якої термін «обґрунтована підозра», зокрема викладеного у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року, означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача у тому, що особа про яку йдеться мова, могла вчинити правопорушення.

При цьому, колегія суддів не може не зазначити, що практика ЄСПЛ не вимагає, щоб на момент обрання запобіжного заходу у органу досудового розслідування або суду були чіткі докази винуватості особи, яку повідомлено про підозру або якій пред`явлено обвинувачення.

Оскільки на даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду по суті та під час винесення вироку, а саме питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, то суд на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів лише визначив, що причетність ОСОБА_9 до вчинення злочинів, що пред`явлені в обвинуваченні, є вірогідною та достатньою для застосування щодо нього обмежувального заходу, з чим погоджується і колегія суддів.

Тобто, суддя, дослідивши матеріали клопотання в межах своєї компетенції, у висновках, які зробив орган досудового розслідування відносно ОСОБА_9 встановив наявність ризиків передбачених ст. 177 КПК України.

Доводи захисників обвинуваченого про перевірку доказів на підтвердження його вини, колегією суддів не можуть бути враховані, оскільки вина може бути встановлена виключно під час розгляду матеріалів кримінального провадження по суті.

Згідно п. 110 рішення ЄСПЛ у справі «Кудла проти Польщі» тривале тримання під вартою може бути виправдане в кожному окремому випадку за наявності конкретних ознак існуючої необхідності захисту інтересів суспільства, незважаючи на презумпцію невинуватості переважає принцип поваги до особистої свободи, встановлений ст. 5 Конвенції.

Перевіряючи доводи клопотання прокурора на предмет наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає, що суддя дійшов правильного висновку про їх наявність, з огляду на конкретні обставини кримінального провадження.

В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

На підставі вище викладеного, а також враховуючи дані про особу обвинуваченого, в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про доведеність наведених прокурором у клопотанні ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки достатні стримуючі фактори, які б свідчили про протилежне в матеріалах справи відсутні. За таких підстав, відсутні підстави вважати, що менш суворі запобіжні заходи будуть адекватними заходами у даному кримінальному провадженні, тому колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо необхідності задоволення клопотання, оскільки прокурор в повному обсязі довів суду обставини, які виправдовують продовження обмеження права ОСОБА_9 на особисту свободу.

Доводи захисника про необґрунтованість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_9 колегією суддів не можуть бути враховані.

Не визнання вини, та тяжкість злочину у якому обвинувачується ОСОБА_9 в сукупності з мірою покарання, яка йому загрожує у разі визнання його винуватим, свідчать про наявність високого ступеню ризиків переховування його від суду, незаконного впливу на свідків, вчинення нових кримінальних правопорушень.

Ризик переховування обвинуваченого ОСОБА_9 від суду продовжує існувати та обумовлений тяжкістю ймовірного покарання та суворістю можливого вироку.

Так, ОСОБА_9 розуміючи, що злочини передбаченіч. 1 ст.263, ч. 2 ст. 15, п. 1, п. 7 ч. 2 ст. 115, ч. 5 ст. 407 КК України є умисними, тяжкими та особливо тяжкими може вчинити спроби направленні на переховування від суду.

Зазначена обставина сама по собі може бути мотивом та підставою для ухилення ОСОБА_9 від органів досудового розслідування чи суду. Це твердження узгоджується із позицією Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 25.07.2001, в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Викладене вище свідчить, що ОСОБА_9 усвідомлюючи тяжкість та невідворотність покарання за вчинення злочину, може планувати втечу з метою уникнення кримінальної відповідальності та переховування від суду.

В той же час доводи сторони захисту про те, що до ОСОБА_9 можливо застосувати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, колегією суддів не може бути враховано оскільки як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_9 обвинувачується у самовільному залишенні місця служби, яку останній покинув взявши із собою зброю, а достатнього рівня репутації на даний час не встановлено.

А тому, у разі застосування до ОСОБА_9 запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою, останній з високою імовірністю може залишити місце свого проживання.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків, колегія суддів враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, а саме спочатку, на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акта до суду, на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224 КПК). Водночас, суд може обґрунтовувати свої висновки лише показаннями, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК).

За таких обставин, ризик впливу свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Оскільки всі свідки та потерпілі допитувались судом першої інстанції ставити питання про відсутність вказаного ризику є передчасним.

За таких обставин, не будучи обмеженими у вільному спілкуванні із зазначеним колом осіб підозрюваний може здійснити вплив на свідків, з метою їх спонукання до ненадання показань, перекручування або спотворення обставин, які їм достовірно відомі.

При цьому, колегія суддів враховує, що свідків, а тому є вагомі підстави вважати, що останній зможе здійснити незаконний вплив на них з метою зміни наданих ним показань для уникнення від кримінальної відповідальності за скоєний злочин.

Отже, на переконання колегії суддів, обов`язок, який полягає в необхідності утримуватися підозрюваному від спілкування з визначеним колом осіб є об`єктивно виправданим.

Також, ОСОБА_9 може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інші подібні кримінальні правопорушення, оскільки в матеріалів справи є відомості про те, що останній раніше притягався до кримінальної відповідальності.

Крім того, стороною захисту не надано доказів на наявність у ОСОБА_9 достатніх стримуючих факторів в поведінці та достатнього рівня репутації, які гарантуватимуть його виправлення під час застосування запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою.

Необхідно зазначити про те, що у ОСОБА_9 не має міцних соціальних зв`язків, які є достатнім стримуючим фактором в поведінці обвинуваченого, оскільки останній не працює, не одружений.

При цьому, немає відомостей, які підтверджують можливість іншої особи забезпечити належне виконання процесуальних обов`язків обвинуваченого.

Окрім цього, особисте зобов`язання не може бути застосоване до обвинуваченого

ОСОБА_9 оскільки даний запобіжний захід є найбільш м`яким, а кримінальне правопорушення, яке вчинив останній є особливо тяжким.

Особиста порука, яка полягає у наданні особам, яких суд вважає такими, що заслуговують на довіру, письмового зобов`язання про те, що вони поручаються за виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків і зобов`язуються за необхідністю доставити його до органу досудового розслідування чи суду на першу про те вимогу, так в ході розслідування даного провадження таких осіб не встановлено.

Що стосується тверджень, що до ОСОБА_9 можливо застосувати запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою,то такі доводи захисника на переконання колегії суддів не спростовують висновок судді про наявність у даному кримінальному провадженні ризиків, передбачених ст. 177 КПК України та не можуть бути самостійною підставою для відмови у задоволенні клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження та доданих ініціатором клопотання доказів на підтвердження його обґрунтованості.

Доводи апеляції про те, що судом першої інстанції не враховано особу ОСОБА_9 колегією судді не можуть бути враховано, оскільки останній на даний час становить підвищену суспільну небезпеку, а саме у нього наявний високий ризик можливості переховування від суду та з метою уникнення кримінальної відповідальності, наявний ризик впливу на свідків, а також може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інші подібні кримінальні правопорушення.

В той же час, у справі наявна реальна можливість обвинуваченого ухилятись від кримінальної відповідальності шляхом переховування від суду шляхом залишення постійного.

З цих же підстав, колегія суддів залишає без задоволення доводи апеляції про недоведеність ризиків.

Враховуючи наведене, беручи до уваги обставини вчинення кримінальних правопорушень, колегія суддів вважає, що інший більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою - не забезпечить виконанням підозрюваним процесуальних обов`язків.

Доводи про не доведеність ризиків колегією суддів не може бути враховано оскільки ОСОБА_9 на даний час становити високу суспільну небезпеку для оточуючих та у разі обрання йому більш м`якого запобіжного заходу, останній з високою імовірність може вчинити новий особливо тяжкий злочин.

З цих же підстав, колегія суддів залишає без задоволення, що суддя застосував найсуворіший запобіжний захід виключно на суворості можливого покарання.

А тому, колегія суддів погоджується з доводами судді про застосування запобіжного задуху саме у вигляді тримання під вартою та вважає необґрунтованими доводи про необхідність обрання підозрюваним запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою.

Таким чином, підстав для задоволення апеляційної скарги не має.

Крім того, колегія суддів враховує, що згідно практикою Європейського суду з прав людини - повторне зазначення в ухвалі про продовження запобіжного заходу одних і тих самих ризиків, з обґрунтуванням продовження їх існування, не становитиме порушення права на свободу та на особисту недоторканість. (Ухвала про неприйнятність від 05.07.2018 року, справа « ОСОБА_18 проти України»).

Що узгоджується з приписами ч. 5 ст. 9 КПК України, відповідно до якої Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Доводи про можливість застосування до обвинуваченого запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою не можуть бути враховані, оскільки по-перше відсутні докази належного виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, а по-друге враховуючи санкцію статті закону, у виді довічного позбавлення волі, обвинувачений з високою імовірністю може вчинити спроби направлені на переховування від суду в тому числі на територію іншої держави.

Доводи апеляції щодо відсутності у даному кримінальному провадженні ризиків неналежної процесуальної поведінки підозрюваного містять лише посилання на незгоду з наданими стороною обвинувачення матеріалами, а тому їх слід визнати непереконливими та передчасними, оскільки не досліджені всі матеріали та докази надані стороною обвинуваченого.

Отже, ризики передбачені п. 1, 3, 4ч. 1 ст. 177 КПК України, які мали місце та були враховані судом при обранні міри запобіжного заходу та продовженні строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою продовжують існувати на даний час та не вичерпались і будуть продовжувати мати місце. Можливість настання ризиків безпосередньо залежить від застосування до обвинуваченого, більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, зокрема таких як особисте зобов`язання, особиста порука, домашній арешт, застава.

А тому, належна поведінка ОСОБА_9 не може бути забезпечена шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою та не зможе запобігти спробам переховуватись суду, намагатися переховуватися в іншій країні, вчиняти нові кримінальні правопорушення.

Щодо визначення розміру застави, необхідно зазначити наступне.

Відповідно до вимог ст.ст. 176, 183 КПК України під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442-1 Кримінального кодексу України.

На підставі викладеного, із урахуванням того, що доводи апеляційної скарги під час апеляційного перегляду, свого підтвердження не знайшли, підстав для скасування судового рішення суду першої інстанції, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 183, 376, 407, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , з доповненнями захисника ОСОБА_8 , які діють в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 - залишити без задоволення, а ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21 квітня 2025 року, якою стосовно обвинуваченого ОСОБА_9 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 19 червня 2025 року включно, без визначення розміру застави, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною і в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4