Справа № 127/2993/25
Провадження №11-кп/801/578/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - ОСОБА_2 (суддя-доповідач),

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000010, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 15 січня 2025 року, за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 07 березня 2025 року по обвинуваченню

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниці, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, одруженого, маючого на утриманні трьох неповнолітніх дітей, інваліда другої групи, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України,

у с т а н о в и в :

Зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом обставини

Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 07 березня 2025 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України та призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу в розмірі чотириста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає шість тисяч вісімсот гривень.

Ухвалено розстрочити ОСОБА_8 сплату штрафу в розмірі шести тисяч вісімсот гривень рівними частинами на строк чотири місяці, встановивши суму виплати штрафу в розмірі однієї тисячі гривень щомісячно в строк до останнього дня кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за тим, в якому вирок набере законної сили.

Вирішено питання щодо заходу забезпечення кримінального провадження, речового доказу та процесуальних витрат.

За обставин встановлених судом та детально викладених у вироку суду, ОСОБА_8 визнано винуватим у тому, що він 14 січня 2025 року приблизно о 20:30 год по вул. Р. Скалецького у м. Вінниці, на узбіччі дороги знайшов поліетиленовий згорток з кристалічною речовиною, підняв його та помістив до пачки цигарок, чим здійснив незаконне придбання особливо небезпечної психотропної речовини, обіг якої заборонено PVP, яку зберігав при собі без мети збуту.

14 січня 2025 року приблизно о 21:00 год біля будинку № 53 по вул. Р. Скалецького у м. Вінниці ОСОБА_8 був зупинений оперуповноваженими працівниками відділу кримінальної поліції Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області та на запитання останніх про наявність заборонених речовин, повідомив, що зберігає при собі поліетиленове упакування з особливо небезпечною речовиною, обіг якої заборонено PVP.

Надалі, у ході проведення огляду місця події, ОСОБА_8 за добровільної письмової згоди, дістав з лівої кишені штанів поліетиленове упакування з особливо небезпечною психотропною речовиною, обіг якої заборонено PVP, масою 0,1636 г.

Дії обвинуваченого ОСОБА_8 суд кваліфікував за ч. 1 ст. 309 КК України, як незаконне придбання, зберігання психотропних речовин без мети збуту.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 , не оспорюючи фактичних обставин справи, просить вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 07 березня 2025 року в частині призначення покарання змінити через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого унаслідок суворості. Просить ухвалити у цій частині новий вирок, яким:

призначити ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 309 КК України із застосуванням ст. 69 КК України покарання у виді штрафу в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 2 040 (дві тисячі сорок) грн;

розстрочити ОСОБА_8 сплату штрафу у розмірі 2 040 (дві тисячі сорок) грн рівними частинами на строк чотири місяці, встановивши суму виплати штрафу в розмірі 510 (п`ятсот десять) грн щомісячно в строк до останнього дня кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за тим, в якому цей вирок набере законної сили;

процесуальні витрати у сумі 3 183,60 грн у відшкодування вартості проведення криміналістичного дослідження у кримінальному провадженні віднести на рахунок держави Україна.

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

вирішуючи питання про призначення покарання, місцевий суд не у повній мірі урахував, що ОСОБА_8 засуджений за вчинення кримінального проступку та особу винного, який є особою молодого віку, раніше не судимий, перебував на стаціонарному лікуванні, на обліку у лікаря-нарколога не перебуває, проходив військову службу в лавах ЗСУ, нагороджений державними нагородами, є інвалідом другої групи, має на утриманні трьох малолітніх дітей та матір пенсіонерку;

суд, за наявності обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального проступку, безпідставно не призначив покарання у виді штрафу у розмірі, близькому до найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині КК України.

Позиції учасників судового провадження

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_6 заперечив проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту, вважаючи вирок суду, у тому числі в частині призначеного покарання законним та обґрунтованим.

Обвинувачений ОСОБА_8 будучи належним чином повідомленим про день, час та місце судового розгляду апеляційної скарги в судове засідання не з`явився, заяв про поважність причин неприбуття до суду не подавав.

Відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України указані обставини не перешкоджають проведенню апеляційного розгляду.

Мотиви суду

Заслухавши доповідача, виступи учасників провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

З оскаржуваного вироку слідує, що суд розглянув обвинувальний акт відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України без дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються. При цьому, суд з`ясував правильність розуміння обвинуваченим змісту цих обставин, відсутність сумнівів у добровільності його позиції, а також роз`яснив, що у такому випадку він буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що призначене покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, у зв`язку з чим просить, визначити штраф у розмірі близькому до найнижчої межі, апеляційний суд вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Покарання це захід державного примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому кримінальним законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Особа зобов`язана перетерпіти ті позбавлення й обмеження, які пов`язані з застосуванням до неї покарання. При цьому, держава має забезпечити належний захист законних прав та свобод особи, їх обмеження повинно бути належним чином обґрунтовано.

Згідно з ч. 2 ст. 52 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Частиною другою статті 8 КПК України встановлено, що принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

ЄСПЛ у справах «Бакланов проти росії» (рішення від 09 червня 2005 року) та «Фрізан проти росії» (рішення від 24 березня2005 року) указав, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.

У справі «Ізмайлов проти росії» (рішення від 15 жовтня 2008 року) ЄСПЛ установив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи», чого суд першої інстанції не дотримав.

Отже, кримінальне покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення та усвідомлення винною особою необхідності її понести, та з іншої сторони такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи та попередження нових злочинів.

У п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7, роз`яснено, що, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У постанові Верховного Суду від 01 лютого 2018 року у справі № 634/609/15-к (провадження 51-658км17) визначено поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, яка за визначенням охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між законними альтернативами та діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК) визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і ЄСПЛ (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, ураховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2018 року у справі 756/4830/17-к зроблено висновок, що:

«термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання».

Згідно з ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд першої інстанції, на виконання приписів указаної норми кримінального закону та положень судової практики, урахував:

характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного обвинуваченим кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є кримінальним проступком;

характеристику особи обвинуваченого, який раніше не судимий, двічі перебував на стаціонарному лікуванні та звертався до лікаря-невролога з діагнозом: «Інші уточненні ураження головного мозку при хворобах, класифікованих в інших рубриках. Наслідки повторних вибухових травм (27 лютого 2022 року, 18 травня 2022 року), закритих черепно-мозкових травм, струсу головного мозку у вигляді хронічного цефалгічного, вестибуло-атактичного синдромів» та неодноразово звертався до лікаря-психіатра з діагнозом: «Посттравматичний стресових розлад», на обліку у лікаря-нарколога не перебуває, проходив військову службу в лавах ЗСУ, був відзначений державними нагородами та пішов у відставку за станом здоров`я, за місцем проживання характеризується позитивно, має статус багатодітної сім`ї, є інвалідом другої групи, має на утриманні матір пенсіонерку та трьох неповнолітніх дітей;

обставини, що пом`якшують покарання у виді щирого каяття, перебування в лавах ЗСУ за, що був нагороджений та пішов у відставку за станом здоров`я, перебування на утриманні трьох неповнолітніх дітей та матері пенсіонерки;

обставину, що обтяжує покарання вчинення кримінального проступку особою, що перебуває у стані, викликаному вживанням наркотичних засобів або інших одурманюючих засобів.

Ураховуючи наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального проступку, які встановлені судом першої інстанції, з урахуванням особи винного судом першої інстанції належним чином вмотивовано можливість призначення ОСОБА_8 покарання за ч. 1 ст. 309 КК України нижчого від найнижчої межі, встановленої санкцією статті відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України.

На переконання апеляційного суду вид та розмір призначеного покарання є таким, що відповідає загальним засадам призначення покарання, буде необхідним та достатнім для мети його призначення.

Доводи апеляційної скарги про те, що місцевий суд, за наявності обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального проступку, безпідставно не призначив покарання у виді штрафу у розмірі, близькому до найнижчої межі, встановленої в Загальній частині КК України, апеляційний суд вважає безпідставними з огляду на таке.

Згідно зі ст. 53 КК України штраф це грошове стягнення, що накладається судом у випадках і в розмірі, встановлених в Особливій частині цього Кодексу.

Розмір штрафу, який підлягає стягненню із засудженого, повинен визначатися судом з урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та майнового стану винного в межах від тридцяти до п`ятдесяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, якщо статтями цього Кодексу не передбачено вищого розміру штрафу.

Водночас, стороною захисту не надано доказів, що визначений місцевим судом розмір штрафу не відповідає майновому стану обвинуваченого та тяжкості вчиненого кримінального проступку.

Не встановлено таких обставин і під час апеляційного розгляду.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 118 КПК України до процесуальних витрат, зокрема, віднесені витрати, пов`язані із залученням експертів.

Згідно з ч. 1 ст. 122 КПК України витрати, пов`язані із залученням експертів, несе сторона кримінального провадження, яка залучила експерта.

У цьому провадженні стороною обвинувачення залучався експерт, яким надано висновок № СЕ-19/102-25/1155-НЗПРАП від 21 січня 2025 року, процесуальні витрати за яким склали 3 283,60 грн.

За загальним правилом, визначеним ч. 2 ст. 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Відтак суд першої інстанції, на підставі ст. ст. 124, 126 КПК України, дійшов обґрунтованого висновку щодо стягнення з обвинуваченого процесуальних витрат у відшкодування вартості проведення судової експертизи, оскільки її проведення було зумовлено розслідуванням вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення.

Отже, доводи апеляційної скарги захисника у цій частині є безпідставними.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування чи зміни вироку суду в частині призначеного покарання та вирішення питання про стягнення процесуальних витрат.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, що тягнуть за собою скасування чи зміну вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи не установлено.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу захисника обвинуваченого слід залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 403, 404, 405, 407, 419 КПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 07 березня 2025 року щодо ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 309 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4