ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 543/471/24 Номер провадження 11-кп/814/1167/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2025 року м. Полтава

Колегія суддів Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

представника потерпілого

ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8

потерпілого ОСОБА_7

захисника адвоката ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні судове провадження за апеляційною скаргою представника потерпілого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , на ухвалу Оржицького районного суду Полтавської області від 31 січня 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19 жовтня 2021 року за №0000445,

в с т а н о в и л а:

Цією ухвалою відмовлено в задоволенні заяви представника потерпілого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , про стягнення процесуальних витрат на правову допомогу на користь потерпілого ОСОБА_7 із обвинуваченого

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Клепачі Лубенського р-ну Полтавської обл., проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого.

Ухвалене рішення місцевий суд мотивував тим, що:

в ухвалі Оржицького районного суду Полтавської області від 06 січня 2025 року було вирішено питання щодо процесуальних витрат на правову допомогу, а саме вказано, що вони не підлягають відшкодуванню у зв`язку з ненаданням доказів їх понесення;

вирішення питання щодо процесуальних витрат здійснюється при ухваленні остаточного судового рішення, а ухвалення додаткових судових рішень КПК України не передбачено.

В апеляційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 , посилаючись на невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить змінити ухвалу Оржицького районного суду Полтавської області від 31 січня 2025 року, задовольнити заяву потерпілого ОСОБА_7 , стягнути з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_7 : 26 200 гривень процесуальних витрат на правову допомогу, понесених під час розгляду кримінального провадження по суті в суді першої інстанції; процесуальні витрати на правову допомогу під час розгляду цієї апеляційної скарги. Свої вимоги мотивує тим, що: судом першої інстанції не враховано те, що в ухвалі Оржицького районного суду Полтавської області від 06 січня 2025 року про звільнення ОСОБА_10 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності не було вирішено питання щодо процесуальних витрат на правову допомогу потерпілого ОСОБА_7 , він поніс документально підтверджені витрати, пов`язані з отриманням правової допомоги під час розгляду кримінального провадження по суті в місцевому суді, в розмірі 26 200 гривень, у зв`язку з чим потерпілий ОСОБА_7 має право на їх компенсацію та його представник звернувся до суду першої інстанції про відшкодування зазначених витрат у порядку ст.124 КПК України; оскаржувана ухвала є невмотивованою, постановлена з порушенням прав, свобод та інтересів потерпілого ОСОБА_7 , а також загальних засад кримінального провадження в частині доступу до правосуддя; дії головуючого судді по справі викликали сумнів у його неупередженості, зокрема, щодо потерпілого ОСОБА_7 . Також апелянт посилається на те, що ОСОБА_7 понесе процесуальні витрати на правову допомогу під час провадження в суді апеляційної інстанції в орієнтовному розмірі 3 000 гривень, які підлягають стягненню на його користь із ОСОБА_10 .

Колегія суддів заслухала суддю-доповідача, думку потерпілого ОСОБА_7 і його представника адвоката ОСОБА_8 , на підтримку апеляційної скарги, позицію прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_9 , які просили ухвалу місцевого суду залишити без зміни, заперечивши проти доводів апеляційної скарги, перевірила матеріали кримінального провадження, обговорила доводи апелянта та дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Доводи апеляційної скарги про те, що місцевий суд безпідставно не розглянув доводи заяви про відшкодування витрат на правову допомогу, понесених потерпілим ОСОБА_7 , є обґрунтованими.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу місцевого суду суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Пунктом 3 ч.1 ст.409 КПК України визначено, що підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону визнаються такі порушення вимог КПК України, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (положення ч.1 ст.412 КПК України).

Пунктом п.1 ч.1 ст.118 КПК України унормовано, що процесуальні витрати складаються, зокрема, з витрат на правову допомогу.

Положення, які стосуються процесуальних витрат, регламентовані главою 8 КПК України. Натомість положення щодо цивільного позову визначені в главі 9 КПК України. Це свідчить про різну правову природу процесуальних витрат та шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням.

Процесуальні витрати виникають та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, є матеріальними витратами органів досудового розслідування, прокуратури, суду та інших учасників кримінального провадження. Натомість шкода і кримінальному провадженні пов`язана не з процесуальними відносинами, а й із матеріально-правовими - вчиненням кримінального правопорушення чи іншого суспільно-небезпечного діяння.

Компенсація процесуальних витрат особам, які залучаються в кримінальне провадження, перш за все є важливою гарантією повноти встановлення обставин справи, забезпечує реалізацію принципу безпосередності дослідження показань, речей і документів, захищає права осіб, що здійснюють у кримінальному судочинстві покладені на них процесуальні обов`язки.

В основі механізму відшкодування процесуальних витрат лежать правовідносини між суб`єктами, що в різних процесуальних статусах залучаються у провадження та несуть у зв`язку із цим витрати, і посадовими особами та органами, які зобов`язані компенсувати зазначені витрати за рахунок публічних або приватних коштів.

При цьому, питання про розподіл таких витрат повинно вирішуватися індивідуально в кожному кримінальному провадженні з урахуванням усіх обставин їх виникнення, підстав завершення кримінального провадження та судового розгляду.

Згідно з ч.1 ст.126 КПК України суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою.

Верховний Суд у своїх рішенням неодноразово висловлював правові висновки щодо стягнення процесуальних витрат у разі закриття кримінального провадження та звільнення обвинуваченої особи від кримінальної відповідальності.

21 листопада 2018 року Велика Палата Верховного Суду (справа №462/6473/16-ц) вирішила, що питання про розподіл процесуальних витрат за результатами судового розгляду в кримінальному провадженні вирішується в тій справі, в якій вони були понесені, за правилами КПК України. Такі витрати не можуть бути стягнуті з обвинуваченого за позовом, поданим за правилами цивільного судочинства. Суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою.

17 червня 2020 року Велика Палата Верховного Суду (справа №598/1781/17) дійшла висновку, зокрема, про те, що потерпілий від кримінального правопорушення має право клопотати перед судом про визначення грошового розміру процесуальних витрат, які повинні бути йому компенсовані. Таке право залишається у потерпілого незалежно від того, чи розгляд кримінального провадження завершено ухваленням обвинувального вироку або ж ухвали про закриття кримінального провадження. КПК України не обмежує процесуальну форму вирішення питання щодо розподілу процесуальних витрат, у тому числі витрат на правову допомогу, виключно обвинувальним вироком. Вирішення питання про розподіл процесуальних витрат полягає у висновку суду про стягнення або відмову у стягненні певної грошової суми, яка є процесуальними витратами в розумінні КПК України.

Згідно з правовим висновком, який містяться в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 02 грудня 2024 року (справа №686/1699/20), якщо особа звільняється від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України, процесуальні витрати потерпілого можуть бути стягнені з такої особи в порядку, передбаченому ч.1 ст.124 КПК України. При цьому, суд касаційної інстанції наголосив, що зміна статусу обвинуваченої особи на інший її статус не завжди перешкоджає стягненню з неї процесуальних витрат, наприклад, коли при залишенні в силі обвинувального вироку апеляційним судом обвинувачений стає засудженим. Аналогічно, зміна обвинуваченим статусу в разі звільнення його від кримінальної відповідальності також не має бути перешкодою для стягнення витрат.

За обставин кримінального провадження, яке перебувало на розгляді об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, 15 листопада 2022 року апеляційний суд скасував обвинувальний вирок суду першої інстанції, на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України звільнив обвинувачену від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності й закрив кримінальне провадження.

28 листопада 2022 року (черех певний проміжок часу за іншою ухвалою) суд апеляційної інстанції задовольнив заяву потерпілого про стягнення судових витрат у кримінальному провадженні та стягнув із обвинуваченої на користь потерпілого процесуальні витрати на правову допомогу та пов`язані з прибуттям до місця судового провадження.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду залишила без зміни ухвалу апеляційного суду від 28 листопада 2022 року, дійшовши висновку про законність та обгрунтованість такого судового рішення.

Таким чином, узагальнено позиції Верховного Суду можна сформулювати таким чином:

- питання про розподіл процесуальних витрат за результатами судового розгляду в кримінальному провадженні вирішується в тій справі, в якій вони були понесені, за правилами КПК України, такі витрати не підлягають стягненню з обвинуваченого за позовом, поданим у порядку цивільного судочинства, й, таким чином, правила ч.7 ст.128 КПК України, які дають можливість пред`явити позов у разі залишення його без розгляду, не поширюються на процесуальні витрати;

- потерпілий від кримінального правопорушення має право клопотати перед судом про визначення грошового розміру процесуальних витрат, які повинні бути йому компенсовані, незалежно від того, чи розгляд кримінального провадження завершено ухваленням обвинувального вироку або ж ухвали про закриття кримінального провадження. КПК України не обмежує процесуальну форму вирішення питання щодо розподілу процесуальних витрат, у тому числі витрат на правову допомогу, виключно обвинувальним вироком, і якщо особа звільняється від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України, процесуальні витрати потерпілого можуть бути стягнені з такої особи;

- зміна обвинуваченим статусу в разі звільнення його від кримінальної відповідальності з наведеної вище підстави не є перешкодою для стягнення з нього процесуальних витрат;

- після ухвалення судового рішення про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, суд може своєю ухвалою за заявою/клопотанням потерпілої сторони, поданою/поданим у порядку ч.1 ст.124 КПК України, вирішити питанння щодо процесуальних витрат на правову допомогу.

З матеріалів справи вбачається, що 06 січня 2025 року Оржицьким районним судом Полтавської області задоволено клопотання обвинуваченого ОСОБА_10 , звільнено його від кримінальної відповідальності за ч.2 ст.125, ст.128 КК України на підставі ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності та закрито кримінальне провадження щодо нього на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України. Вирішено питання про речові докази (т.1 а.п.200-201).

Зазначена вище підстава закриття кримінального провадження, яка є нереабілітуючою, та застосування до обвинуваченого більш м`якої форми закінчення кримінального провадження, ніж обвинувальний вирок, не звільняє його від сплати процесуальних витрат на правову допомогу потерпілому у випадку їх обгрунтованості та документального підтвердження.

Питання щодо процесуальних витрат, пов`язаних із отриманням правової допомоги потерпілим ОСОБА_7 , у резолютивній частині ухвали Оржицького районного суду Полтавської області від 06 січня 2025 року не вирішувалось. Мотивувальна ж частина цього судового рішення містить лише загальне твердження про те, що процесуальні витрати відшкодуванню не підлягають у зв`язку з ненаданням доказів їх понесення, але визначення того, щодо яких саме процесуальних витрат (витрат, пов`язаних із залученням експертів, свідків, чи витрат, пов`язаних із прибуттям до місця судового провадження , чи витрат на правову допомогу, чи щодо всіх цих категорій витрат тощо) розглядалось питання, зазначена ухвала не містить. У ній також не йдеться про те, що сторона потерпілого порушувала питання про стягнення на користь потерпілого ОСОБА_7 із обвинуваченого ОСОБА_10 процесуальних витрат на правову допомогу та є відсутнім конкретний висновок суду про відмову потерпілій стороні у стягненні певної визначеної грошової суми в рахунок процесуальних витрат на правову допомогу потерпілого ОСОБА_7 .

За таких обставин, доводи представника потерпілого ОСОБА_7 про невирішення в ухвалі Оржицького районного суду Полтавської області від 06 січня 2025 року питання саме щодо процесуальних витрат на правову допомогу потерпілого ОСОБА_7 не є безпідставними та не спростовуються змістом ухвали Оржицького районного суду Полтавської області від 06 січня 2025 року.

13 січня 2025 року представник потерпілого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 , у порядку ч.1 ст.124 КПК України звернувся до місцевого суду із заявою про стягнення з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 процесуальних витрат, пов`язаних із отриманням правової допомоги, під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_10 по суті в суді першої інстанції в розмірі 26 200 гривень та в ході розгляду цієї заяви в розмірі 5 000 гривень, долучив на обґрунтування своєї позиції дані ордеру та договору про надання правової допомоги №19/09/24-1 від 19 вересня 2024 року, додаткових договорів №01 від 19 вересня 2024 року, №02 від 08 січня 2025 року до первісного договору щодо надання правової допомоги, актів наданих послуг із правової допомоги, рахунків, платіжних інструкцій кредитового переказу коштів і фіскальних чеків щодо оплати ОСОБА_7 послуг із правової допомоги, свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (т.1 а.п.224-т.2 а.п.4). Хоча вказана вище заява й містить нерелевантні формулювання про "ухвалення додаткового рішення", але за своїми змістом, суттю, доводами, посиланнями на законодавство й судову практику, є заявою про стягнення процесуальних витрат на правову допомогу, поданою в порядку ч.1 ст.124 КПК України.

Проте суд першої інстанції не врахував правову позицію, яка містяться в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 02 грудня 2024 року (справа №686/1699/20), всупереч викладеним вище обставинам і приписам закону фактично не розглянув вказану вище заяву адвоката, подану в порядку ч.1 ст.124 КПК України, по суті шляхом перевірки її доводів, не проаналізував і не вирішив питання щодо обгрунтованості зазначених у заяві процесуальних витрат на правову допомогу потерпілого ОСОБА_7 , а лише обмежився наведенням мотивів з приводу її неприйнятності до розгляду, які не знайшли свого підтвердження.

При цьому, вказаним вище судовим рішенням місцевий суд позбавив потерпілого ОСОБА_7 права на вирішення питання щодо відшкодування процесуальних витрат на правову допомогу, оскільки процесуальні витрати не підлягають стягненню з обвинуваченого за позовом, поданим у порядку цивільного судочинства, й, таким чином, правила ч.7 ст.128 КПК України, які дають можливість пред`явити позов у разі залишення його без розгляду, не поширюються на процесуальні витрати. Питання про розподіл процесуальних витрат за результатами судового розгляду в кримінальному провадженні вирішується в тій справі, в якій вони були понесені, за правилами КПК України.

Наведені вище порушення вимог кримінального процесуального закону є істотними, оскільки перешкодили суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Ураховуючи викладені вище обставини й те, що місцевим судом розгляд заяви щодо стягнення процесуальних витрат по суті щодо предмету розгляду фактично не здійснювався, питання щодо обгрунтованості процесуальних витрат на правову допомогу не з`ясовувалось і не встановлювалось, колегія суддів позбавлена можливості надати оцінку доводам апелянта щодо необхідності стягнення з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 процесуальних витрат на правову допомогу та їх розміру. У тому числі ці доводи підлягають перевірці судом першої інстанції під час нового розгляду.

Отже, допущені місцевим судом істотні порушення вимог КПК України неможливо усунути в ході апеляційного розгляду шляхом зміни оскаржуваної ухвали, а тому вона підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, під час якого необхідно врахувати викладене вище, перевірити доводи представника потерпілого та ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення, належним чином умотивувавши свої висновки.

Разом з тим, посилання апелянта на сумнів у неупередженості головуючого суді під час провадження в першій судовій інстанції є неспроможними, оскільки 31 січня 2025 року в судовому засіданні щодо розгляду заяви про стягнення процесуальних витрат адвокат ОСОБА_8 підтвердив відсутність відводів складу суду, що зафіксовано записом судового провадження в місцевому суді.

Перевіркою матеріалів справи колегією суддів теж не встановлено підтверджених обставин, передбачених ст.ст.75, 76 КПК України, які були би передбаченою законом підставою для відводу головуючого судді та унеможливлювали його участь у цьому кримінальному провадженні.

Що стосується вимог апеляційної скарги про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_10 на користь потерпілого ОСОБА_7 процесуальних витрат на правову допомогу, пов`язаних із розглядом кримінального провадження в апеляційному порядку, колегія суддів зазначає наступне.

Обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги; розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо), про що викладені висновки в постановах Верховного Суду у справах №821/227/17, №726/549/19, №810/3806/18, №199/3939/18-ц, №466/9758/16-ц, Великої Палати Верховного Суду у справі №826/1216/16.

Кримінальне процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правову допомогу, однак зобов`язує надати докази на підтвердження розміру процесуальних витрат, у тому числі на правову допомогу, що входить до предмету доказування в кримінальному провадженні (ст.91 КПК України).

З огляду на викладене вище, вимоги апеляційної скарги про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_10 на користь потерпілого ОСОБА_7 процесуальних витрат на правову допомогу підлягають залишенню без задоволення, оскільки потерпілим ОСОБА_7 і його представником не надано: розрахунок наданих юридичних послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку, щодо провадження в апеляційному суді.

Отже, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , задовольнити частково.

Ухвалу Оржицького районного суду Полтавської області від 31 січня 2025 року скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4