Справа № 158/3613/24 Провадження №11-кп/802/243/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження № 0000457 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого на вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 24 грудня 2024 року щодо ОСОБА_8 ,

В С Т А Н О В И В:

Вказаним вироком суду ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець смт. Оржів Рівненського району Рівненської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , з середньою освітою, офіційно не працює, одружений, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, згідно ст. 89 КК України раніше не судимий,

засуджений за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

На підставі ст.ст.75, 76 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного основного покарання, якщо він протягом 2 (двох) років іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, а саме: повідомляти орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Вироком вирішено питання речових доказів, судових витрат та арештованого майна.

Згідно з вироком суду ОСОБА_8 визнаний винним та засуджений за те, що він 27 жовтня 2024 року, близько 10 години 00 хвилин, керуючи автомобілем марки «Volkswagen LT 28», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі Т 1817 сполученням «Бережниця-Клевань» в межах Луцького району Волинської області, між селами Мочулки та Деражне Рівненського району Рівненської області у напрямку до села Мочулки, грубо порушуючи Правила дорожнього руху України, а саме п.п.2.3 (б, д), 10.1, 12.1, 21.11 (б), 21.16 був неуважним, не переконався, що рух керованого ним транспортного засобу буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, не вибрав безпечну швидкість транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, не забезпечив безпечне перевезення пасажирів, зокрема дитини у салоні керованого ним автомобіля, здійснив виїзд на зустрічну смугу руху, на ліве по напрямку його руху узбіччя та за його межі, внаслідок чого допустив наїзд на придорожнє дерево.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди малолітній пасажир автомобіля марки «Volkswagen LT 28», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 отримав тілесні ушкодження, а саме тpaвми голови у вигляді синців у правiй лобно-тiм`янiй, правiй тiм`яно-скроневiй ділянках та на верхній повiцi лiвого ока, з крововиливами в пiдлягаючi м`якi тканини, багатоуламкового перелому кісток склепіння і основи черепа, розмізчення головного мозку, крововиливів в речовину та під оболонки головного мозку. Встановлена у ОСОБА_11 травма голови за ознакою небезпеки для життя в момент спричинення, відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень, внаслідок яких настала смерть останнього.

Окрім цього, в результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля марки «Volkswagen LT 28», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому обох кісток правої гомілки в середній третині зі зміщенням, закритого перелому середньої третини правої ключиці зі зміщенням, повний вивих першого пальця правої кисті, забійної рани надбрівної дуги справа, які, за ступенем тяжкості відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я, по скільки для їх загоєння необхідний час більше 21 доби.

У прямому причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали, стало грубе порушення водієм ОСОБА_8 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року (з наступними замінами та доповненнями), а саме:

- п. 2.3, згідно з яким, для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху;

- п. 10.1, згідно з яким, перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.

- п. 12.1, відповідно до якого, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен враховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним.

- п. 21.11, згідно з яким, забороняється перевозити:

б) дітей, зріст яких менше 150 см, у транспортних засобах без використання дитячих утримуючих систем, що дають змогу пристебнути дитину за допомогою ременів безпеки, передбачених конструкцією цього транспортного засобу; на задньому сидінні мотоцикла та мопеда, крім:

- транспортних засобів, що здійснюють регулярні, регулярні спеціальні та нерегулярні пасажирські автобусні перевезення, за умови дотримання встановлених цими Правилами обмежень швидкості руху;

- спеціалізованих санітарних автомобілів бригад екстреної (швидкої) медичної допомоги, оперативних транспортних засобів Міноборони, МВС, Національної поліції, ДСНС, Держприкордонслужби, Служби безпеки, Управління державної охорони під час виконання ними невідкладного службового завдання;

- п. 21.16, відповідно до якого, діти повинні перебувати у дитячих утримуючих системах у пристебнутому положенні.

В поданій апеляційній скарзі захисник, не оспорюючи фактичних обставин справи та кваліфікацію дій обвинуваченого, вважає вирок суду в частині призначеного додаткового покарання ОСОБА_8 необґрунтованим. Посилається на те, що обвинувачений фактично єдиний у сім`ї забезпечує життєдіяльність своєї родини, його підробіток пов`язаний з керуванням транспортними засобами і він не має іншого виду заробітку. Вказує про те, що потерпіла ОСОБА_9 , дружина обвинуваченого, після дорожньо-транспортної пригоди потребує постійного лікування, оскільки після отриманих травм самостійно пересуватись не може, потребує сторонньої допомоги, зокрема перевезення автомобілем до медичних закладів. Зазначає про те, що обвинувачений в якості водія здійснює перевезення та доставку вантажу замовникам по всій території України. Просить виключити призначене ОСОБА_8 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

Заслухавши доповідача, який виклав суть обвинувачення, доводи апеляційної скарги, обвинуваченого, його захисника та потерпілу, які подану апеляційну скаргу підтримували та просили змінити вирок суду у частині призначеного додаткового покарання, думку прокурора, яка апеляційну скаргу заперечувала і просила вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, за які його засуджено, за встановлених і викладених у вироку обставин, обґрунтовані доказами, які досліджено судом у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, за згодою учасників судового провадження, керуючись вимогами ст.349 КПК України після допиту обвинуваченого, який повністю визнав себе винним у вчиненні кримінальних правопорушень, дійшов висновку про недоцільність дослідження інших доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України, апеляційний суд не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин провадження, які ніким не оспорювалися і докази стосовно яких судом, згідно із ч.3 ст.349 КПК України, не досліджувалися.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 основне покарання за ч.2 ст.286 КК України, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке характеризується необережною формою вини, особу винного, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності, однак згідно ст.89 КК України не судимий, по місцю проживання характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, одружений, має та утриманні трьох неповнолітніх дітей, обставину, яка пом`якшує покарання - щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, відсутність обставин, які обтяжують покарання.

На підставі цього, суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_8 основного покарання у виді позбавлення волі та про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання на підставі ст.75 КК України.

З таким висновком погоджується апеляційний суд та вважає, що таке покарання відповідає загальним засадам призначення кримінального покарання, передбачених ст.65 КК України, буде необхідним й достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження нових кримінальних правопорушень.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника в частині необґрунтованого призначення ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, то апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає таке.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п.п.20, 21 постанови Пленуму Верховного суду України №14 від 23.12.2005, при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а і характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, а також обставини, які пом`якшують, обтяжують покарання, та особу винного. У кожному випадку при призначенні покарання за частинами 1 та 2 ст.286 і ст.287 КК (2341-14) необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Кримінальне правопорушення, передбачене ст.286 КК України, законодавцем віднесено до злочинів проти безпеки руху.

Будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі (рішення ЄСПЛ у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» («O'Halloran and Francis v. the United Kingdom») від 29 червня 2007 року).

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції вважає, що місцевий суд обґрунтовано призначив ОСОБА_8 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік, тобто на мінімальний строк, передбачений санкції ч.2 ст.286 КК України. При цьому суд врахував усі обставини справи, особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується позитивно, вину у вчиненому визнав, щиро розкаявся, згідно ст.89 КК України не судимий, позицію потерпілої. Одночасно місцевим судом враховано і кількість порушених пунктів ПДР, які є грубими порушеннями, що в результаті призвело до смерті малолітнього потерпілого ОСОБА_11 , а потерпіла ОСОБА_9 отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження.

На думку апеляційного суду, зазначеним обставинам у їх сукупності місцевий суд дав належну правову оцінку, передусім з точки зору суспільної небезпеки винної особи та характеру вчиненого кримінального правопорушення, наслідків грубого порушення ПДР, які проявились у смерті малолітньої дитини та отримання другим потерпілим середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

При цьому слід звернути увагу на те, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є основним джерелом доходу. Існування такої обставини потребує лише більш виваженого та обережного підходу при обранні заходу примусу, виходячи із загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації.

Таким чином, у цьому конкретному випадку, покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами не сприятиме досягненню його мети, яка також полягає у запобіганні вчинення обвинуваченим нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху.

Зважаючи на наведене, підстав вважати, що призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, як про це зазначено у апеляційній скарзі, немає.

На думку суду апеляційної інстанції, у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, чи могли бути безумовними підставами для зміни чи скасування судового рішення місцевого суду, апеляційним судом не встановлено.

Підстав для зміни оскаржуваного вироку з мотивів, наведених в апеляційній скарзі в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_8 додаткового покарання, апеляційний суд не знаходить.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 24 грудня 2024 року щодо ОСОБА_8 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: