ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2466/25 Справа № 186/1004/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Шахтарського міського суду Дніпропетровської області від 26 червня 2025 року про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0000161 від 08 березня 2025 року щодо:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с.Лозове, Петропавлівського району, Дніпропетровської області, зареєстрованого по АДРЕСА_1 , проживаючого по АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України,-

В С Т А Н О В И Л А :

За ухвалою Шахтарського міського суду Дніпропетровської області від 26 червня 2025 року ОСОБА_7 продовжений запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 24 серпня 2025 року включно та визначено заставу у розмірі 40 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 121 120 (сто двадцять одну тисяч сто двадцять) гривень. У разі внесення застави на обвинуваченого покладені відповідні обов`язки, передбачені ст. 197 КПК України.

Судом першої інстанції встановлено, що продовжують існувати ризики переховування від суду та вчинення іншого кримінального правопорушення, оскільки ці ризики є дійсними та триваючими, і такими, що виключають на даний час застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж застава у визначеному розмірі.

При наданні оцінки ризику вчинення переховування та вчинення іншого кримінального правопорушення, судом враховано, що обвинувачений є особою раніше судимою, який належних висновків для себе не зробив та через невеликий проміжок часу вчинив новий тяжких злочин, при цьому ОСОБА_7 не працевлаштований, міцних соціальних зв`язків не має, а тому соціально-стримуючи фактори у запобігання вказаним ризикам відсутні.

Також судом визначено альтернативну заставу з урахування тяжкості ікнримінованого злочину, особи обвинуваченого та його майнового стану.

В апеляції:

-захисник просить ухвалу Шахтарського міського суду Дніпропетровської області від 26 червня 2025 року скасувати та постановити нову, якою застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді домашнього арешту. Також ставить питання про зменшення розміру застави.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги зазначає про недоведеність заявлених ризиків та безпідставне продовження виняткового запобіжного заходу та непомірний розмір застави. Вказує про те, що прокурором не надано належних доказів на підтвердження заявлених ризиків, оскільки ОСОБА_7 будь-яких спроб переховування не здійснював, примусові приводи до нього не застосовувались та у розшук він оголошений не був.

Вважає, що судом не враховано дані про особу обвинуваченого, який має постійне місце проживання, утримує двох неповнолітніх доньок та сталі наміри щодо дотримання ним покладених на нього процесуальних обов`язків.

Прокурор та обвинувачений та його захисник будучи належним чином повідомленими про місце, дату та час апеляційного розгляду в судове засідання не з`явився, заяв про участь у розгляді справи не подавали, тому, враховуючи вимоги ч. 4 ст. 422-1 КПК України (в редакції Закону України № 1027-IX від 02.12.2020 р.), колегія суддів вважає за можливе проводити судове засідання без участі сторін.

Перевіривши надані матеріали та обговоривши апеляційні доводи, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою, а з частини третьої даної норми слідує, що звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти, зокрема обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 були належним чином враховані обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та зроблений обґрунтований висновок про існування обставин, які виправдовують подальше перебування обвинуваченого під вартою.

Враховані об`єктивні причин, які не дозволяють закінчити судовий розгляд з ухваленням вироку до спливу строку тримання обвинуваченого під вартою, а також існування ризиків переховування від суду та вчинення іншого кримінального правопорушення.

Такий висновок є законним та обґрунтованим, оскільки враховуючи тяжкість покарання, що кореспондується з характером суспільно інтересу, дані про особу обвинуваченого, інші обставинами у їх сукупності, дає підстави вважати, що продовжують існувати вказані вище ризики.

Так, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні незаконного придбання, носіння, збуту бойових припасів без передбаченого законом дозволу, яке відповідно до приписів ст. 12 КК України є тяжким злочином, за яке передбачено покарання у виді довготривалого позбавлення волі, що в сукупності дає підстави вважати, що останній усвідомлюючи покарання, яке йому загрожує, в разі визнання винуватим, може переховуватися від суду.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, колегія суддів вважає, що існує достатньо висока ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину, може вдатися до відповідних дій.

Як додаткову обставину в підтвердження ризику переховування, апеляційний суд враховує введення в Україні воєнного стану через агресію російської федерації проти України, яка суттєво погіршує криміногенну обстановку, зокрема ускладнює належний виклик таких осіб, а також контроль за виконанням більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Також, враховується, що обвинувачений перебуваючи на свободі може вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки останній є особою раніше судимою, в останнє вироком Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 20 січня 2025 року, за ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України та на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки. При цьому враховується, що інкримінований злочин згідно пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення ним вчинено 21 березня 2025 року, тобто в період іспитового строку, що об`єктивно свідчить про те, що останній на шлях виправлення не став та належних висновків для себе не зробив, атому ризик вчинення іншого кримінального правопорушення є вагомим.

Окрім того, приймається до уваги, що обвинувачений не працевлаштований, легального джерела доходу не має, що може додатково спонукати до протиправної діяльності, з метою отримання коштів на існування.

Що стосується доводів захисника, про те, що ОСОБА_7 має місце проживання та утримує двох неповнолітніх дітей, то ці обставина не можуть бути важелем для зменшення встановлених ризиків, оскільки не нівелють останні та існували на момент інкримінованих подій та не слугували стримуючим фактором для обвинуваченого.

Доводи захисту щодо недоведеності заявлених ризиків з посиланням на те, що до обвинуваченого не було оголошено у розшук чи застосовано привід не є слушними, оскільки наданими матеріали підтверджено, що ОСОБА_7 є особою раніше судимою, останній вирок суду набрав законної сили та інкримінований злочин вчинено в період іспитового строку.

Ствердження захисника щодо непомірного розміру застави, є також необґрунтованими, з огляду на таке.

Приписи ч. 4 ст. 182 КПК України визначають, що розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

З урахуванням даних про особу обвинуваченого його майнового стану та об`єкта злочинного посягання, а саме громадської безпеки, застава у визначеному розміру у даному випадку не є непомірною і буде цілком достатньою для виконання процесуальних обов`язків, а перспектива втрати такого грошового забезпечення у випадку порушення ним встановлених обов`язків послужить достатнім стримуючим фактором, що виключає з його сторони будь-яке бажання переховуватися від суду або вчиняти інші кримінальні правопорушення.

Приймається до уваги, ОСОБА_7 визначено середній розмір застави у 40 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що повністю узгоджується та кореспондується з положеннями п. 1 ч. 5 ст. 182 КПК України, якою визначено, що розмір застави щодо особи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину визначається від 20 до 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Підстав для зменшення застави та визначення її у мінімальному розмірі, з огляду на дані про особу обвинуваченого, не вбачається.

Обговорюючи питання про можливість усунення встановлених ризиків у менш обтяжливий спосіб, ніж тримання обвинуваченого під вартою, колегія суддів, погоджуючись з висновком суду та вважає, що вказані ризики є виключно вагомими і не можуть бути усунуті у менш обтяжливий спосіб, ніж застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з визначеною заставою.

Колегія приймає до уваги, що справа перебуває на стадії судового розгляду, водночас, враховуючи те, що на цей час судом першої інстанції ще не прийнято остаточного рішення й судовий розгляд ще триває, а також зважаючи на положення ст. 28, ч. 1 ст. 318 КПК, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому необхідно акцентувати увагу суду першої інстанції на необхідності дотримання розумних строків розгляду цього кримінального провадження.

З огляду на викладене, ухвала суду першої інстанції законною, обґрунтованою, вмотивованою, підстави для її скасування відсутні, тому апеляційну скаргу захисника слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , - залишити без задоволення.

Ухвалу Шахтарського міського суду Дніпропетровської області від 26 червня 2025 року про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0000161 від 08 березня 2025 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4