Справа № 461/2074/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/686/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові у режимі відеоконференції апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 24 липня 2025 року про продовження останньому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави,

з участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а :

вищевказаною ухвалою задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 21 вересня 2025 року включно, без визначення розміру застави.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, адвокат ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 24 липня 2025 року скасувати та ухвалити судове рішення про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 з визначенням розміру застави.

В обґрунтування апеляційних вимог захисник вказує, що оскаржена ухвала є незаконною та підлягає скасуванню, оскільки прокурор жодним чином не довів, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України. Наведені обставини і нібито докази про вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення є сумнівними, за своїм характером є припущеннями, а отже обвинувачення не може вважатись обґрунтованим. Зокрема, до клопотання не додано жодного суттєвого доказу, який би підтверджував обґрунтованість обвинувачення його підзахисного за ч. 2 ст. 255 КК України, що стало підставою для прийняття помилкового рішення судом про обрання безальтернативного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави.

Як зазначає апелянт, ст. 28 КК України передбачає, що кримінальне правопорушення визнається вчиненим злочинною організацією, якщо він скоєний стійким ієрархічним об`єднанням декількох осіб (п`яти і більше), члени якого або структурні частини якого за попередньою змовою зорганізувалися для спільної діяльності з метою безпосереднього вчинення тяжких або особливо тяжких злочинів учасниками цієї організації, або керівництва чи координації кримінально протиправної діяльності інших осіб, або забезпечення функціонування як самої злочинної організації, так і інших кримінально протиправних груп. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у постанові Пленуму Верховного Суду України №13 від 23 грудня 2005 року «Вступ особи до організованої групи чи злочинної організації (участь у ній) означає надання цією особою згоди на участь у такому об`єднанні за умови, що вона усвідомлювала факт його існування і підтвердила певними діями реальність своїх намірів, - у цьому випадку такий факт відсутній.

Вважає, що вказаний запобіжний захід є занадто суворим та необґрунтованим до обвинуваченого ОСОБА_7 , а тому необхідно застосувати запобіжний захід, не пов`язаний із позбавленням волі в умовах слідчого ізолятора. При цьому заявлені прокурором ризики жодним чином не підтверджені. Стосовно зазначення у клопотанні про рух коштів, то не зазначено, чому не було вжито заходів по поверненню коштів потерпілим; особи, які отримували кошти, не були допитані.

Наголошує, що обвинувачений ОСОБА_7 не має на меті уникати кримінальної відповідальності чи продовжувати злочинну діяльність, незаконно впливати на учасників провадження будь-яким чином, оскільки є особою молодого віку, студентом, має постійне місце проживання, тобто усталені соціальні зв`язки, що вбачається і з даних характеристики за місцем проживання останнього від 16 грудня 2024 року, згідно з якою характеризується позитивно, позитивною є і репутація ОСОБА_7 серед сусідів.

З огляду на викладене, сторона захисту вважає, що клопотання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 є необґрунтованим, оскільки відсутні будь-які умови та обставини, передбачені статтями 177 та 178 КПК України, як підстави для застосування такого запобіжного заходу. За цих обставин, внесення клопотання про продовження строку тримання під вартою можна розглядати як спробу психологічного тиску на ОСОБА_7 .

При цьому, на користь обвинуваченого свідчать такі фактори: наявність постійного місця проживання, навчання, усталеного способу життя, відсутність спроб ухилитися від правосуддя, а ризик можливого переховування від суду не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, оскільки таку оцінку слід здійснювати з врахуванням низки відповідних факторів, які можуть підтвердити існування такого ризику і не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 у судовому засіданні подану апеляційну скаргу підтримали та просили таку задовольнити.

Прокурор ОСОБА_8 заперечив проти задоволення апеляційних вимог, пославшись на їх безпідставність.

Заслухавши доповідача, позицію учасників процесу, перевіривши доводи апеляційної скарги, вивчивши надані в копіях матеріали контрольного провадження, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 404 КПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Частиною 2 ст. 331 КПК України передбачено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Як вбачається з наданих суду матеріалів, на розгляді Галицького районного суду м. Львова перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23 лютого 2024 року за №0000772 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 28 ч. 5 ст. 190, ч. 5 ст. 27 - ч. 2 ст. 361 КК України, ОСОБА_9 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 5 ст. 190 КК України, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 5 ст. 190, ч. 5 ст. 27 - ч. 2 ст. 361 КК України.

У межах цього кримінального провадження ОСОБА_7 ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 28 листопада 2024 року обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави, який в подальшому неодноразово продовжувався, востаннє - ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 24 липня 2025 року.

Підставами для обрання запобіжного заходу та продовження строку тримання під вартою стали достатні підстави вважати, що ОСОБА_7 може: переховуватися від суду з метою уникнення встановленої законом кримінальної відповідальності, що підтверджується перепискою між ним та ОСОБА_12 про бажання покинути територію України та організацію такого переїзду; незаконно впливати на учасників кримінального провадження, а саме, як організатор злочинів, маючи вплив на інших учасників злочинної організації та доступ до інформації про потерпілих та свідків у кримінальному провадженні, зокрема й осіб, які надавали дані своїх банківських карток, може змусити останніх змінити свої показання з метою його виправдання. Крім цього, враховано особу обвинуваченого ОСОБА_7 , зокрема його молодий вік, статус студента, наявність постійного місця проживання та позитивну характеристику. При цьому будь-яких даних, які б перешкоджали його утриманню в слідчому ізоляторі немає.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що з моменту взяття ОСОБА_7 під варту та до моменту вирішення клопотання прокурора, не змінилися обставини, які стали підставою для обрання щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та не змінилася обстановка, яка дає суду підстави вважати, що належну процесуальну поведінку обвинуваченого не зможе забезпечити більш м`який запобіжний захід.

Наведені прокурором в судовому засіданні підстави для продовження строку тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та вмотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу, станом на сьогодні не змінилися та не зменшилися.

Вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою, та обґрунтовано дійшов висновку про існування тих обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою для забезпечення виконання покладених на нього процесуальних обов`язків, та вважає, що застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу не зможе запобігти ризикам кримінального провадження та може негативно відобразитися на здійсненні судового розгляду, в тому числі щодо належного виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків. Відомостей, які б свідчили про неможливість подальшого застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, сторонами не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що прокурор не довів існування ризиків є необґрунтованими, оскільки питання щодо застосування запобіжного заходу розглядалось судом в порядку, передбаченому ст. 331 КПК України, та з матеріалів провадження вбачається, що при продовженні ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою місцевий суд враховував не лише тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, а й існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, запобіганню яким може сприяти лише тримання обвинуваченого під вартою.

Європейський суд з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції», «Москаленко проти України» зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Твердження апелянта про відсутність доказів, які обґрунтовують обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 255 КК України, є безпідставним, оскільки обґрунтованість пред`явленої ОСОБА_7 підозри була як предметом перевірки слідчого судді, суду під час обрання останньому запобіжного заходу, так і предметом апеляційного перегляду.

Стосовно доведеності вини ОСОБА_7 в інкримінованих йому злочинах, у тому числі наявності у його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого, зокрема ч. 2 ст. 255 КК України, то ці питання будуть вирішуватись у нарадчій кімнаті під час ухвалення вироку судом, який здійснює розгляд кримінального провадження по суті, а не під час вирішення питання про продовження запобіжного заходу чи на стадії перегляду цього рішення.

Покликання захисника на молодий вік обвинуваченого ОСОБА_7 , його позитивну характеристику та наявність міцних соціальних зв`язків, саме по собі не може слугувати підставою для застосування щодо останнього більш м`якого запобіжного заходу, адже наведені обставини не можуть підтверджувати належну процесуальну поведінку обвинуваченого та відсутність ризиків, з якими закон пов`язує можливість застосування або продовження такого запобіжного заходу, як тримання під вартою.

Беручи до уваги викладене, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість застосування виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідивши належним чином всі матеріали провадження та навівши в ухвалі мотиви, на підставі яких прийняв відповідне рішення.

За сукупності таких обставин, колегія суддів вважає, що судом правильно продовжено ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, не пов`язані з триманням під вартою, не можуть на цьому етапі судового провадження забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч. 5 ст. 194 КПК України, зокрема, прибувати за кожною вимогою до суду.

При цьому, на виконання вимог ч. 4 ст. 183 КПК України, суд правильно обрав ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави, оскільки згідно з указаною нормою, суд має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 255-255-3 Кримінального кодексу України.

Інші підстави для відмови у задоволенні клопотання прокурора, зазначені захисником у поданій до суду апеляційній скарзі, також не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відтак, зазначені в апеляційній скарзі доводи та підстави, з яких сторона захисту просить скасувати ухвалу суду, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду і не є визначеними законом підставами для скасування оскарженого рішення.

Ухвала місцевого суду відповідно до вимог статті 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування колегія суддів не знаходить.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, зі справи не вбачається.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 24 липня 2025 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без змін, апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в його інтересах без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4