Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

20 травня 2025 року м. Рівне

Справа № 572/2368/24

Провадження № 11-кп/4815/236/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача ? ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівне в режимі відеоконференції апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Сарненського районного суду Рівненської області від 26 вересня 2024 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0000090 від 04.04.2024 року,

відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Рокитне Рокитнівського району Рівненської області, жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, розлученого, із середньою загальною освітою, не працюючого, раніше судимого вироком Сарненського районного суду Рівненської області від 25 травня 2023 року за ч.1 ст.122 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік зі звільненням від призначеного покарання, на підставі ст.75 КК України, з випробуванням і встановленням іспитового строку на 2 роки

-обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 390-1 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Сарненського районного суду Рівненської області від 26 вересня 2024 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.390-1 КК України, призначивши покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.

На підставі ч.1 ст.71 КК України визначено ОСОБА_6 остаточне покарання за сукупністю вироків - шляхом часткового приєднання до покарання, призначеного за цим вироком, невідбутої частини покарання за вироком Сарненського районного суду від 25 травня 2023 року у виді обмеження волі на строк 1 рік 6 місяців.

Строк покарання ОСОБА_6 ухвалено обчислювати з моменту набрання цим вироком законної сили та звернення його до виконання.

Вирішено питання щодо речових доказів у даному кримінальному провадженні.

За вироком суду ОСОБА_6 28 березня 2024 року ознайомлений під підпис із рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 25.03.2024 року, ухваленим за заявою ОСОБА_7 Сарненським районним судом Рівненської області у цивільній справі № 572/1049/24, яким видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_6 та визначено заходи тимчасового обмеження його прав строком на 4 місяці з покладенням на нього обов`язків у виді: заборони перебувати в місці спільного проживання, що за адресою: АДРЕСА_2 ; обмеження спілкування з ОСОБА_7 , заборони наближатися на відстань 100 м до місця проживання ОСОБА_7 , що по АДРЕСА_2 ; заборони вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_7 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку, особисто і через третіх осіб, нехтуючи обов`язковими приписами та обмеженнями суду, переслідуючи умисел, спрямований на порушення нормальної діяльності органів правосуддя по забезпеченню виконання рішення суду, всупереч вимог ч. 4 ст. 350-6 ЦПК України, відповідно до яких видача обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання, маючи умисел на невиконання застосованих судом обмежувальних приписів, усвідомлюючи, що згідно вищевказаного рішення суду встановлено заходи тимчасового обмеження його прав, 28.03.2024, 29.03.2024, 30.03.2024, 01.04.2024, 02.04.2024, 03.04.2024, 13.05.2024, 15.05.2024 гр. ОСОБА_6 на мобільний телефон потерпілої через мобільний додаток «Теlegram» надіслав повідомлення з особистими образами в адресу ОСОБА_7 .

Таким чином ОСОБА_6 порушив заходи обмежувального припису, встановленого рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 25.03.2024, а саме: заборону вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_7 , або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто.

Також, 30.03.2024 ОСОБА_6 перебував поблизу приміщення будинку ОСОБА_7 , що по АДРЕСА_2 , а саме на відстані 36 метрів. Таким чином ОСОБА_6 порушив заходи обмежувального припису, встановленого рішенням Сарненського районного ду Рівненської області від 25.03.2024, а саме: заборону наближатися на встань 100 м до місця проживання ОСОБА_7 , що по АДРЕСА_2 .

Внаслідок дій ОСОБА_6 , заподіяно шкоду суспільним відносинам, що забезпечують нормальну, регламентовану законодавством діяльність суду і органів, які йому сприяють, щодо реалізації завдань і цілей у сфері здійснення правосуддя, державній політиці у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямованій на захист прав і інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

В поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 покликається на незаконність і необґрунтованість вироку суду у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості.

Вказує, що суд першої інстанції при призначенні покарання у виді обмеження волі на 1 рік не врахував, що він має статус ветерана війни учасника бойових дій, те, що матір є інвалідом другої групи, вітчим також має інвалідність через ампутацію ноги, які потребують його постійного догляду.

Зазначає, що порушення допустив несвідомо, оскільки був переконаний, що обмежувальний припис не набув чинності, наблизився ближче ніж за 100 м. до місця проживання ОСОБА_7 через те, що хотів побачити свого малолітнього сина. З потерпілою не мав і не має жодних конфліктних ситуацій, остання не має до нього жодних претензій.

Просить вирок Сарненського районного суду Рівненської області від 26 вересня 2024 року змінити в частині призначеного покарання, звільнивши від його відбування з випробуванням з встановленням іспитового строку 2 роки.

В запереченнях на апеляційну скаргу обвинуваченого прокурор ОСОБА_8 вказує на законність вироку Сарненського районного суду Рівненської області від 26.09.2024 року та на безпідставність і необґрунтованість апеляційної скарги ОСОБА_6 .

На думку прокурора, судом першої інстанції належно оцінені докази, зібрані у справі, зокрема, показання потерпілої, свідка та письмові докази, які у своїй сукупності є належними і, допустимими та такими, що не суперечать один одному.

Звертає увагу, що обмежувальний припис не визначає права та обов`язки батьків стосовно дітей, а лише є гарантією на спеціальні засоби правового захисту.

Наголошує, що ОСОБА_6 було попереджено про кримінальну відповідальність за ст. 390-1 КК України за умисне невиконання обмежувальних приписів.

Вказує також, покликаючись на ст. 75, ч.3 ст. 78 КК України, усталену практику ВС, що у випадку вчинення особою під час іспитового строку нового злочину, це розцінюється як порушення умов застосування ст. 75 КК України і повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим, а призначається остаточне покарання на підставі ст. 71 КК України у виді сукупності невідбутої частини покарання за попереднім вироком та покарання за новим вироком.

Просить вирок Сарненського районного суду Рівненської області від 26.09.2024 року залишити без зміни, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого, який підтримав апеляційну скаргу, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, потерпілу, яка не заперечила проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, перевіривши вирок суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно зі ст.94 КПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні усіх обставин кримінального провадження, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Із цього випливає, що суд при розгляді кримінального провадження повинен дослідити як ті докази, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності для вирішення питань, зазначених у ст.368 КПК України.

На думку апеляційного суду, судом першої інстанції при прийнятті рішення вказаних вимог закону дотримано.

Судом правильно встановлено фактичні обставини кримінального провадження та зроблено обґрунтований висновок про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.390-1 КК України.

Суд першої інстанції з достатньою повнотою перевірив всі доводи сторін в судовому засіданні, виклав критичний аналіз окремих доказів. У своїх висновках суд першої інстанції навів мотиви, з яких взяв до уваги одні докази та відкинув інші, доводи сторін під час судового розгляду отримали об`єктивну та належну оцінку в судовому рішенні, з якою погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Та обставина, що обвинувачений ОСОБА_6 дійсно володів достовірною інформацією щодо обмежувального припису, виданого відповідно до рішення суду від 25.03.2024 року та свідомо порушив встановлені зазначеним рішенням суду заходи обмежувального припису, об`єктивно підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Так, суд прийшов до обґрунтованого висновку, що позиція обвинуваченого щодо не володіння інформацією про чинність припису, як зазначає, вважав, що обмеження будуть діяти після закінчення строку апеляційного оскарження рішення і не знав, що рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, спростовується дослідженими судом доказами, наданими стороною обвинувачення: рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 25 березня 2024 року, в якому чітко вказано порядок та строк застосування обмежень, розпискою про вручення ОСОБА_6 вказаного рішення, а також протоколом огляду речі від 18 квітня 2024 року - відеозапису вручення працівниками поліції ухвали суду обвинуваченому, під час чого працівники поліції додатково роз`яснили обвинуваченому зміст встановлених обмежень.

Щодо підтвердження невиконання ОСОБА_6 обмежувального припису, то суд першої інстанції підставно взяв до уваги показання потерпілої ОСОБА_7 , яка підтвердила про надіслання ОСОБА_6 на її телефон повідомлень образливого та погрозливого характеру в період дії обмежувального припису та те, що він приходив до будинку по місцю її проживання 30.03.2024 року.

Судом встановлено, що показання потерпілої узгоджуються з іншими доказами, зокрема, показаннями свідка ОСОБА_9 , даними протоколу проведення слідчого експерименту від 27.05.2024 року, даними протоколів щодо огляду мобільного телефону марки «Xiaomi Redmi NOTE 9 PRO», належного ОСОБА_7 від 05.04.2024 та від 17.05.2024 року. Так, ОСОБА_9 ствердила, що 30.03.2024 року ОСОБА_6 проник через огорожу до них на подвір`я, перебуваючи у стані сп`яніння, ображав онуку ОСОБА_7 , через що викликали працівників поліції, а також те, що остання показувала для неї повідомлення від обвинуваченого, в яких містилися образи. Судом враховано, що в ході проведеного із потерпілою слідчого експерименту остання вказала, що 30.03.2024 року ОСОБА_6 перебував на відстані 36 м. до приміщення житлового будинку за місцем її проживання. Даними протоколів огляду телефона ОСОБА_7 підтверджується надіслання ОСОБА_6 28, 29, 30 березня, 01, 02, 03 квітня та 13 травня 2024 року ОСОБА_7 повідомлень образливого змісту.

Наведені вище докази узгоджуються між собою щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ст.390-1 КК України, оскільки виданий обмежувальний припис стосовно ОСОБА_6 з встановленими заходами тимчасового обмеження прав кривдника, які були спрямовані для забезпечення безпеки потерпілої і її дитини, ОСОБА_6 виконаний не був, а тому в суду не було підстав ставити під сумнів їх належність, допустимість і достатність.

Обрана ОСОБА_6 стратегія захисту спростована судом першої інстанції та, на думку апеляційного суду, є нічим іншим, як способом уникнення кримінальної відповідальності.

Зазначені докази в своїй сукупності та їх логічному поєднанні викривають обвинуваченого ОСОБА_6 та не викликають жодних вагань у доведеності його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.390-1 КК України за критерієм «поза розумним сумнівом», і їх обґрунтовано взято судом до уваги при ухваленні судового рішення.

Відтак, колегія суддів приходить висновку, що покликаючись на безпосередньо досліджені докази, суд першої інстанції, відповідно до ст. 94 КПК України, всебічно, повно та неупереджено дослідив всі обставини кримінального провадження, керуючись законом, оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, в сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов правильного висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.390-1 КК України.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченому, судова колегія вважає, що суд першої інстанції, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, в повній мірі виконав вимоги матеріального закону.

Відповідно до положень ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації. У кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його наслідки, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують чи обтяжують покарання. Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчиненого злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи непогашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність утриманців), його матеріальний стан, тощо.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі обвинуваченого про невідповідність призначеного покарання особі обвинуваченого та ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, на думку суду апеляційної інстанції, не заслуговують на увагу.

В той же час, на думку колегії суддів, вимоги закону суд першої інстанції виконав і обґрунтував у мотивувальній частині вироку свій висновок про вид і розмір покарання належним чином, призначивши покарання в межах санкції статті ст. 390-1 КК України, а саме у виді обмеження волі на строк 1 рік, з визначенням остаточного покарання за сукупністю вироків на підставі ч.1 ст. 71 КК України у виді 1 року 6 місяців обмеження волі. Наведені судом обставини ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та даних судового розгляду кримінального провадження.

Доводи ОСОБА_6 про наявність підстав для застосування відносно нього інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням є неспроможним з огляду на те, що виходячи з положень ст. 75 КК України, а також зі змісту ч. 3 ст. 78 КК України випливає, що у разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину, суди мають розцінювати це як порушення умов застосування ст. 75 КК України про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначати на підставі ст. 71 КК України остаточне покарання у виді сукупності невідбутої частини покарання за попереднім вироком та покарання за новим вироком. У таких випадках повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим.

При призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, передбачених Кримінальним кодексом України, дотримався принципу індивідуалізації покарання, врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення під час іспитового строку та дані про особу ОСОБА_6 й призначив справедливе покарання.

Відтак, колегія суддів вважає, що призначене судом першої інстанції обвинуваченому покарання, буде відповідати тяжкості кримінального правопорушення, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення ним нових злочинів, а також не буде становити «особистого надмірного тягаря для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства й вимогами захисту основоположних прав особи.

При цьому, колегія суддів бере до уваги те, що Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним»; «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

Колегія суддів звертає увагу, що виправлення як мета покарання це той наслідок, якого прагне досягнути держава передбаченими законом заходами примусу. Виправлення засудженого це ті певні зміни в його особистості, які утримують його в подальшому від вчинення нових злочинів. З моральної точки зору, виправлення засудженого і є кінцевою метою покарання. Тому покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності, даним про особу винного, відповідати встановленим вимогам закону.

Таким чином, ґрунтуючись на принципах призначення покарання, з врахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що призначене судом першої інстанції обвинуваченому покарання в повній мірі є справедливим, достатнім та необхідним для його виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів, тобто таке покарання повністю відповідає меті його призначення та направлене на досягнення позитивних змін в особистості обвинуваченого.

З огляду на викладене, підстав вважати призначене покарання вочевидь несправедливим внаслідок суворості, на що покликається обвинувачений, колегія суддів не знаходить.

На переконання колегії суддів, доказів на спростування висновків суду першої інстанції в апеляційній скарзі не наведено, і в ході судового засідання апеляційної інстанції не здобуто.

Вирок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, є законним, обґрунтованим та вмотивованим, а тому підстав для зміни вироку з наведених в апеляційній скарзі обвинуаченого доводів не вбачається.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Сарненського районного суду Рівненської області від 26 вересня 2024 відносно обвинуваченого ОСОБА_6 за ст. 390-1 КК України залишити без зміни, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а обвинуваченим ОСОБА_6 ? в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3