Сквирський районний суд Київської області
Справа № 376/1353/25
Провадження № 1-кп/376/234/2025
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2025 року Сквирський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

законного представника, представника служби у справах

дітей Сквирської міської ради ОСОБА_6

представника ювенальної превенції ОСОБА_7

розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду в м. Сквири Київської області матеріали кримінального провадження № 0000054 від 11.02.2025 за обвинуваченням

- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Фурси Білоцерківського району Київської області, громадянина України, учня 9-го класу КЗ КОР Великополовецької спеціальної школи І-ІІ ступенів, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 з матір`ю та вітчимом, судимого 13.02.2025 Сквирським районним судом Київської області за ч.4 ст. 185 КК України до 5 років позбавлення волі на підставі ст. ст. 75.104 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік 6 місяців,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 185, ч.2 ст. 289 КК України,-

встановив:

Судом визнано доведеним, що ОСОБА_4 11 лютого 2025 року у нічну пору доби, близько 01.30год., знаходячись з дозволу власника в квартирі АДРЕСА_3 , повторно, умисно, в умовах воєнного стану, із корисливих мотивів, шляхом вільного доступу, таємно викрав бувший у використанні мобільний телефон марки «Iphone 8 64 Gb» чорного кольору, вартістю 3250грн. та грошові кошти в розмірі 2600грн., що належали потерпілому ОСОБА_8 . Своїми діями спричинив потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 5850грн.

Крім того, ОСОБА_4 11 лютого 2025 року в нічну пору доби, близько 01.30год., знаходячись на прибудинковій території домоволодіння АДРЕСА_4 , повторно, умисно, із корисливих мотивів, за допомогою ключів, які викрав у потерпілого ОСОБА_8 , відчинив двері припаркованого за вказаною адресою автомобіля марки «Honda Civic» сірого кольору, ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , 1993 року випуску, сів за водійське сидіння, привів двигун внутрішнього згорання в дію та виїхав з території зазначеного домоволодіння, тим самим незаконно заволодів транспортним засобом. В подальшому автомобіль марки «Honda Civic» реєстраційний номер НОМЕР_2 залишив неподалік будинку №13 по вул.Гоголя в с.Великі Єрчики Білоцерківського району Київської області, з місця події зник. Своїми діями спричинив потерпілому ОСОБА_8 матеріальну шкоду на суму 59236,67грн.

Також, ОСОБА_4 02 березня 2025 року, в нічну пору доби, точного часу не встановлено, знаходячись біля будинку №7 по ул.Поліни Осіпенко в м.Сквира Київської області, повторно, умисно, із корисливих мотивів, шляхом вільного доступу через незамкнені двері, проник до автомобіля марки «ВАЗ 21099» синього кольору, реєстраційний номер НОМЕР_3 з ідентифкаційним номером кузова НОМЕР_4 , що належав ОСОБА_9 та перебував користуванні ОСОБА_10 , шляхом буксирування зрушив транспортний засіб з місця, відбуксирував його за адресою: АДРЕСА_2 , де залишив даний автомобіль, тим самим незаконно заволодів транспортним засобом. Своїми діями спричинив потерпілому ОСОБА_10 матеріальну шкоду на суму 39107,67грн.

Не зупинившись на скоєному, ОСОБА_4 , 02 березня 2025 року у нічну пору доби, точного часу не встановлено, знаходячись біля будинку №38 по вул.Соборній в м.Сквира Білоцерківського району Київської області, повторно, умисно, із корисливих мотивів, шляхом вільного доступу через незамкнені двері таємно проник до транспортного засобу «ВАЗ 21099» зеленого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_5 , ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_6 , власником якого є ОСОБА_11 , за допомогою ключа запалювання привів двигун внутрішнього згорання в дію та поїхав в напрямку с.Горобіївка, після чого залишив автомобіль біля будинку №5 по вул.Сквирській в с.Горобіївка Білоцерківського району Київської області та зник з місця події, тим самим незаконно заволодів вказаним транспортним засобом Своїми діями спричинив потерпілому матеріальну шкоду на суму 40739,47грн.

Дії ОСОБА_4 вірно кваліфіковані за ч.4 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна, вчинен повторно, в умовах воєнного стану та за ч.2 ст. 289 КК України як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене потворно.

В ході судового розгляду 01.07.2025 між прокурором Тетіївського відділу Білоцерківської окружної прокуратури ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 укладена угода про визнання винуватості.

Відповідно до змісту даної угоди, ОСОБА_4 визнав обвинувачення за ч.4 ст. 185, ч.2 ст. 289 КК України в повному обсязі пред`явленої підозри, окрім цього, між сторонами було визначено міру покарання: за ч.4 ст. 185 КК України із застосуванням ст. 69 КК України - 2 роки позбавлення волі; за ч.2 ст. 289 КК України із застосуванням ст. 69 КК України - 3 роки позбавлення волі без конфіскації майна; на підставі ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим 3 роки позбавлення волі без конфіскації майна; на підставі ч.4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання покарання, визначеного за цим вироком та невідбутої частини покарання за вироком Сквирського районного суду Київської області від 13.02.2025 у виді 3 років 1 місяця позбавлення волі без конфіскації майна.

В угоді зазначені наслідки укладення та затвердження угоди про визнання винуватості, встановлені статтею 473 КПК України, та наслідки її невиконання.

Окрім цього, до угоди про визнання винуватості долучені заява від потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , відповідно до яких останні надали письмові згоди прокурору на укладення угоди про визнання винуватості з обвинуваченим.

Прокурор у судовому засіданні зазначила, що при укладенні угоди про визнання винуватості були враховані обставини, передбачені ст. 470 КПК України, дотримані вимоги процесуального та матеріального права, просила суд затвердити угоду про визнання винуватості та призначити обвинуваченому узгоджене сторонами покарання.

Потерпілі у судове засідання не прибули, направили до суду заяви про розгляд кримінального провадження у їх відсутність.

Захисник ОСОБА_5 також вважав можливим затвердити угоду про визнання винуватості, зазначивши, що при укладенні угоди були дотримані правила та вимоги, передбачені кримінальним процесуальним законодавством України та КК України, при цьому обвинуваченим вищезазначена угода була укладена з прокурором добровільно, без застосування насильства, примусу, погроз і в його присутності.

Обвинувачений ОСОБА_4 під час судового розгляду вину у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч.2 ст. 289 КК України, визнав повністю, вказавши, що час, місце та спосіб скоєння ним кримінальних правопорушень, описаних в обвинувальному акті, викладені вірно, вказані обставини відповідають подіям, що відбувалися в дійсності, і він їх у повному обсязі підтверджує, розкаявся у вчиненому. Просив затвердити угоду про визнання винуватості.

Законний представник та представник ювенальної превенції не заперечували проти затвердження даної угоди.

Заслухавши доводи сторін кримінального провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження, перевіривши умови укладання угоди про визнання винуватості, відповідність угоди за змістом вимогам процесуального законодавства, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Згідно з ч. 4 ст. 469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких та тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам або правам та інтересам окремих осіб, за умови надання всіма потерпілими письмової згоди прокурору на укладання угоди.

Судом в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 185, ч.2 ст. 289 КК України, які відповідно до ст. 12 КК України є тяжкими злочинами.

Зміст укладеної сторонами угоди відповідає вимогам ст. 471 КПК України, а також КК України, підстави для відмови в її затвердженні, передбачені ч. 7 ст. 474 КПК України, відсутні.

Суд, шляхом проведення опитування сторін кримінального провадження, переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді. При цьому судом з`ясовано, що ОСОБА_4 повністю усвідомлює зміст укладеної з прокурором угоди про визнання винуватості, характер обвинувачення, щодо якого визнає себе винуватим, цілком розуміє свої права, визначені п. 1 ч. 5 ст. 474 КПК України, а також наслідки укладення, затвердження даної угоди, передбачені п. 2 ч. 2 ст. 473 КПК України, та наслідки її невиконання, передбачені ст. 476 КПК України.

Також судом встановлено, що умови цієї угоди відповідають інтересам суспільства, не порушують права та інтереси сторін, або інших осіб, відсутні підстави вважати, що обвинувачений не виконає взяті на себе зобов`язання, а тому угода підлягає затвердженню судом.

Так, за своєю правовою природою угода про визнання винуватості являє собою ключовий інструмент узгодження інтересів: з одного боку держави (публічний, або суспільний інтерес), з іншого - обвинуваченого.

Затвердження угоди істотно скорочує часовий проміжок від моменту скоєння кримінального правопорушення до ухвалення підсумкового рішення судом, зменшує строки судового розгляду, у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях, а також витрати на забезпечення судового процесу, знижує навантаження на судові органи та прокуратуру.

Отже, із урахуванням того, що укладення угоди у цьому кримінальному провадженні сприятиме прагненню суспільства до правослухняної поведінки, гарантуватиме невідворотність покарання, а також забезпечить справедливе та в розумні строки вирішення кримінального провадження, то суд вважає, що за таких обставин цілі та завдання кримінального провадження будуть досягнуті при мінімальних затратах ресурсів.

До того ж, на думку суду, було б недоцільним застосовувати загальний порядок кримінального провадження до ОСОБА_4 , враховуючи беззаперечне визнання ним своєї вини. На переконання суду, характер та роль обвинуваченого у вчинених кримінальних правопорушеннях, його ставлення до скоєного та сприяння здійсненню судового розгляду вказує на його бажання виправитись.

Суд також вважає, що обставини, які обтяжують і пом`якшують покарання, дані про особу обвинуваченого, стан здоров`я обвинуваченого, характер кримінальних правопорушень та інші обставини цілком враховані угодою про визнання винуватості і знайшли своє відображення в узгодженому остаточному покаранні.

Відповідно до положень ст. 103 КПК України, при призначенні покарання неповнолітньому суд, крім обставин, передбачених у статтях 65-67 цього Кодексу, враховує умови їх життя та виховання, вплив дорослих, рівень розвитку та інші особливості особи неповнолітніх.

При затвердженні угоди про визнання винуватості, в якій сторони за угодою узгодили призначення покарання із застосуванням ст. 69 КК України, суд враховує пом`якшуючі покарання обставини( щире каяття та вчинення кримінальних правопорушень неповнолітнім ), а також те, що спричинена матеріальна шкода повністю відшкодована, потерпілі не мають претензій до обвинуваченого. Крім того, суд бере до уваги обставини за яких було вчинено кримінальне правопорушення; поведінку ОСОБА_4 після вчинення ним кримінальних правопорушень, що свідчить про усвідомлення ним наслідків вчиненого та намір змінити свою поведінку.

Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові ВС у справі № 591/2221/19 (провадження № 51-4503км19), при призначенні більш м`якого покарання, ніж передбачено законом (ст. 69 КК України), необхідно враховувати наявність зв`язку між пом`якшуючими обставинами і метою та/або мотивами злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою у вчиненні злочину, її поведінкою під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватця.

Отже, із урахуванням цього у суду є достатні підстави вважати, що узгоджене сторонами покарання за своїм видом та розміром відповідає загальним засадам призначення покарання.

Долю речових доказів вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.

На підставі ч. 2 ст.124 КПК України з обвинуваченого на користь держави підлягають стягненню судові витрати на залучення експерта.

З урахуванням наведеного та керуючись ч.2 ст. 373,ст..ст. 374,474-475 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Затвердити угоду про визнання винуватості, укладену між прокурором Тетіївського відділу Білоцерківської окружної прокуратури ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 від 01 липня 2025року у кримінальному провадженні № 0000054 від 11.02.2025 за ч. 4 ст. 185, ч.2 ст. 289 КК України.

ОСОБА_4 визнати винним у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч.2 ст. 289 КК України та призначити покарання:

- за ч.4 ст. 185 КК України ,із застосуванням ст. 69 КК України, у виді 2 років позбавлення волі;

- за ч.2 ст. 289 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді 3 років позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити покарання у виді 3 років позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України з урахуванням вироку Сквирського районного суду Київської області від 13.02.2025 за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_4 остаточне покарання у виді 3 років 1 місяця позбавлення волі без конфіскації майна.

Початок відбуття строку покарання рахувати з 02 березня 2025 року.

Стягнути з ОСОБА_4 (а у разі відсутності в нього майна, достатнього для відшкодування витрат, із матері - ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь держави витрати на залучення експерта в загальному розмірі 42117,61 грн.

Речові докази:

-Транспортний засіб «Honda Civic», д.н.з. НОМЕР_2 , ключ від вказаного транспортного засобу, мобільний телефон марки «Iphone 8 64gb» з сім-картою «Київстар», носій інформації «San Disk micro 2 Gb» - вважати повернутими власнику.

-Сліди пальців рук, дактилокарти ОСОБА_4 та ОСОБА_13 , що знаходяться на зберіганні в кімнаті зберігання речових доказів ВП №1 Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області - знищити.

-Транспортні засоби марки «ВАЗ 21099» д.н.з. НОМЕР_7 , «ВАЗ 21099» д.н.з. НОМЕР_8 , АКМ марки «Alfa 6 CT-62-A3»- вважати повернутими потерпілим ОСОБА_10 та ОСОБА_11

-Кросівки чорно-білого кольору з підошвою білого кольору, що знаходиться на зберіганні в кімнаті зберігання речових доказів ВП №1 Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області - повернути за належністю ОСОБА_14 .

Запобіжний захід ОСОБА_4 , до набарння вироком законної сили залишити тримання під вартою.

На вирок може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з дня проголошення до Київського апеляційного суду через Сквирський районний суд Київської області з підстав, передбачених ст. 394 КПК України.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Обвинувачений має право на ознайомлення з журналом судового засідання та подання на нього письмових зауважень.

Учасники судового провадження протягом строку апеляційного оскарження мають право заявити клопотання про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження.

Копія вироку негайно після судового засідання вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1