УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2025 року слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , слідчого ОСОБА_4 , представника власника майна - адвоката ОСОБА_5 , розглянувши в судовому засіданні клопотання останнього, подане в інтересах ОСОБА_6 , про скасування арешту майна в рамках кримінального провадження № 0001756 від 12.05.2023,

У С Т А Н О В И В:

До суду надійшло клопотання адвоката ОСОБА_5 , подане в інтересах ОСОБА_6 , про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 11.12.2024 (761/45591/24) в рамках кримінального провадження № 0001756 від 12.05.2023, а саме на квартиру, що за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві приватної власності належить ОСОБА_6 .

У клопотанні заявник зазначає, що арешт майна накладено необґрунтовано та безпідставно, оскільки арештоване майно належить ОСОБА_6 , при цьому остання є добросовісним набувачем такого майна. Крім того, як зазначає заявник, власник майна ( ОСОБА_6 ) не має жодного відношення до кримінального правопорушення, не набула статусу підозрюваної, а саме майно не відповідає ознакам, передбаченим ст. 98 КПК України, оскільки злочинний умисел був спрямований не на саму квартиру, а на грошові кошти, отримані з продажу такої квартири. На підставі викладеного, заявник зазначає, що подальше застосування заходу забезпечення кримінального провадження порушує конституційні права власника такого майна, у зв`язку з чим, заявник просить скасувати зазначений арешт.

У судовому засіданні представник власника майна - адвокат ОСОБА_5 клопотання підтримав.

Слідчий та прокурор в судовому засіданні заперечували з приводу задоволення таких вимог клопотання.

Заслухавши думку учасників процесу, проаналізувавши доводи клопотання, додані до нього матеріали, слід дійти такого висновку.

Як встановлено в судовому засіданні, ГУНП у м. Києві, за процесуального керівництва прокурорів Київської міської прокуратури, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001756 від 12.05.2023 за підозрою окремих осіб у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4, 5 ст. 190 КК України.

Далі, як встановлено в судовому засіданні, ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 11.12.2024 (761/45591/24) в рамках кримінального провадження № 0001756 від 12.05.2023 накладено арешт на квартиру, що за адресою: АДРЕСА_1 , яка відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 404268659 на праві приватної власності належить ОСОБА_6 , зі скасуванням заборони відчуження та розпорядження вказаним майном. При цьому такий арешт накладено з метою забезпечення збереження речових доказів.

Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що однією із загальних засад кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до Постанови Європейського Суду з прав людини (далі - Європейський Суд) від 09 червня 2005 року по справі «Бакланов проти Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», Європейським Судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності та не було свавільним.

Окрім того, Європейський суд через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (рішення «Іатрідіс проти Греції»). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Положеннями ст. 170 КПК України передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Крім того, ч. 2 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Так, відповідно до вимог ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом.

Водночас, оскільки стороною обвинувачення не надано суду жодних додаткових доказів, що арештоване майно має доказове значення у кримінальному провадженні та відповідає ст. 98 КПК України, зважаючи на принцип змагальності сторін (ст. 22 КПК України), слідчий суддя вважає, що таких переконливих доказів за період з моменту накладення арешту (11.12.2024) не здобуто. Крім того, і відсутні беззаперечні підстави вважати, що арештоване майно одержане саме злочинним шляхом, внаслідок вчинення кримінального правопорушення, чи є знаряддям злочину (в контексті предмету дослідження у кримінальному провадженні № 0001756 від 12.05.2023), а відтак, існує розумний сумнів щодо віднесення арештованого майна до такого, що відповідає ознакам, передбаченим ст. 98 КПК України.

В цьому аспекті слідчий суддя звертає увагу і на те, що з часу накладення арешту на майно, органом досудового розслідування не здобуто достатніх доказів, які б свідчили про беззаперечну та обґрунтовану причетність саме ОСОБА_6 до будь-якого кримінального правопорушення, при цьому остання є добросовісним набувачем відповідного майна. Крім того, у кримінальному провадженні досліджуються обставини протиправного заволодіння окремими особами грошовими коштами, отриманими за продаж відповідної квартири, а не самою квартирою.

Відповідно до ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. В контексті розгляду даного клопотання «обвинувачення» тлумачиться як розумна підозра вважати, що таке майно може бути доказом у даному кримінальному провадженні, що слідчий суддя вважає сумнівним на даному етапі.

На підставі викладеного, слідчий суддя вважає що подальше накладення арешту на зазначене майно порушує принцип розумності і співрозмірності обмеження права власності з завданням кримінального провадження.

Згідно з вимогами ст. 174 КПК України, арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування за клопотанням власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

У зв`язку із зазначеним, на думку слідчого судді, вжиті в рамках даного кримінального провадження процесуальні заходи його забезпечення щодо майна, яке є предметом клопотання, на даний час є необґрунтованими, а відтак, арешт підлягає скасуванню.

Керуючись ст. 170-174 КПК України, слідчий суддя,

У Х В А Л И В:

Клопотання адвоката ОСОБА_5 , подане в інтересах ОСОБА_6 , про скасування арешту майна в рамках кримінального провадження № 0001756 від 12.05.2023 - задовольнити.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 11.12.2024 (761/45591/24) в рамках кримінального провадження № 0001756 від 12.05.2023, а саме на квартиру, що за адресою: АДРЕСА_1 , яка відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 404268659 на праві приватної власності належить ОСОБА_6 , зі скасуванням заборони відчуження та розпорядження вказаним майном.

Оголошення повного тексту ухвали відбудеться 09 травня 2025 року о 09 годині 10 хвилин.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_7