справа № 619/5603/21
провадження № 1-кс/619/409/25
УХВАЛА

іменем України

16 травня 2025 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області

у складі: головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_5 про відвід судді ОСОБА_6 у кримінальному провадженні за № 0000085 від 13.03.2021 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України,-

встановив:

У провадженні судді Дергачівського районного суду Харківської області ОСОБА_6 перебуває кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000085 від 13.03.2021 (справа № 619/5603/21) за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України.

22.04.2025 ОСОБА_5 за допомогою системи «Електронний суд» звернувся до суду із заявою про відвід судді ОСОБА_6 .

Обґрунтовуючи заяву про відвід судді ОСОБА_6 , з урахуванням уточненої заяви про відвід, ОСОБА_5 посилається на те, що під час проведення підготовчого судового засідання 31.03.2025 у справі № 619/5603/21, провадження № 1-кп/619/50/25, прокурором ОСОБА_3 було заявлено клопотання про обрання йому запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, яке він направив 28.03.2025 року в паперовому вигляді до Дергачівського районного суду Харківської області, без направлення копії клопотання та матеріалів, якими обґрунтовується необхідність застосування запобіжного заходу обвинуваченому та підтвердження того, що обвинуваченому надані копії зазначеного клопотання та матеріалів, якими обґрунтовується необхідність застосування запобіжного заходу, що прямо передбачено діючим КПК України, а саме п. 3 ч. 3 ст. 184 КПК України. Про зазначені порушення діючого КПК України було заявлено під час судового засідання захисником обвинуваченого ОСОБА_4 та ним, що не отримували копії клопотання та матеріалів, якими обґрунтовується необхідність застосування запобіжного заходу, що передбачено ч. 2 ст. 184 КПК України. Також під час судового засідання було заявлено, що сторона захисту взагалі не ознайомлювалась з клопотанням про застосування запобіжного заходу та матеріалами якими обґрунтовується необхідність застосування запобіжного заходу, на що суддя Дергачівського районного суду Харківської області ОСОБА_6 наголосив, що працівником суду було зроблено якусь роздруківку, про те що клопотання було доставлено в електронний кабінет. Тобто головуючим суддею було повідомлено, що працівники суду направили обвинуваченому копію клопотання, але згідно зі ст. 184 КПК України, лише слідчий та прокурор повинні надати копію клопотання та матеріалів, якими обґрунтовується необхідність застосування запобіжного заходу обвинуваченому та разом з клопотанням надати суду підтвердження того, що обвинуваченому надані копії клопотання та матеріалів, якими обґрунтовується необхідність застосування запобіжного заходу. Порушуючи норми процесуального права під час здійснення правосуддя, що унеможливило реалізацію обвинуваченим наданих йому процесуальних прав та незабезпечення обвинуваченому права на захист, не надавши часу навіть на ознайомлення з клопотанням про застосування запобіжного заходу, суддя ОСОБА_6 - задовольнив клопотання про застосування запобіжного заходу не надавши часу на ознайомлення та підготовку заперечень на клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу. Зазначеними діями суддею Дергачівського районного суду Харківської області ОСОБА_6 було порушено процесуальне право під час здійснення правосуддя, що унеможливило реалізацію обвинуваченому права на захист та викликає сумніви у неупередженості судді ОСОБА_6 . Також суддею Дергачівського районного суду Харківської області ОСОБА_6 було відмовлено у задоволенні клопотання обвинуваченого про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, водночас безпідставно задоволено клопотання потерпілого про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, в той час як положення ст. 336 КПК України не надають привілеїв одній стороні судового провадження перед іншою. Зазначеними рішеннями судді ОСОБА_6 порушено принцип рівності в правах перед судом так як суддя надав перевагу одній стороні, що викликає сумніви у неупередженості судді ОСОБА_6 та може завадити об`єктивності під час ухвалення остаточного рішення у даному кримінальному провадженні.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 квітня 2025 року для розгляду зазначеної заяви про відвід було визначено суддю ОСОБА_1 .

Обвинувачений та його захисник у судовому засіданні заявлений відвід підтримали та просили задовольнити.

Прокурор ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечував проти задоволення заяви ОСОБА_5 про відвід судді ОСОБА_6 .

Особа, якій заявлено відвід - суддя Дергачівського районного суду Харківської області ОСОБА_6 , був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, проте заяв, заперечень або пояснень з приводу заявленого йому відводу не надав.

Заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні учасників кримінального провадження та розглянувши подану ОСОБА_5 заяву про відвід судді ОСОБА_6 , суд зазначає наступне.

Запровадження законодавцем інституту відводу, унормованого в положеннях статей 75-83 КПК України, мало на меті в першу чергу уникнення будь-яких ризиків можливості порушення основних засад (принципів) кримінального провадження, задекларованих у статті 7 КПК України, якими є: верховенство права; законність; рівність перед законом і судом; повага до людської гідності; забезпечення права на свободу та особисту недоторканність; недоторканність житла чи іншого володіння особи; таємниця спілкування; невтручання у приватне життя; недоторканність права власності; презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини; свобода від самовикриття та право не свідчити проти близьких родичів та членів сім`ї; заборона двічі притягувати до кримінальної відповідальності за одне і те саме правопорушення; забезпечення права на захист; доступ до правосуддя та обов`язковість судових рішень; змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; безпосередність дослідження показань, речей і документів; забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності; публічність; диспозитивність; гласність і відкритість судового провадження та його повне фіксування технічними засобами; розумність строків; мова, якою здійснюється кримінальне провадження, а також забезпечення гарантії дотримання декларованих Конституцією України та Конвенцією прозахист правлюдини іосновоположних свобод 1950 року прав на судовий захист при зверненні особи до суду з метою їх реалізації.

У зв`язку з цим було визначено перелік випадків, за наявності яких може виникати можливість порушення наведених принципів та гарантій, які було унормовано, зокрема, у статтях 75, 76 КПК України.

Головна мета відводу - гарантування безсторонності суду, зокрема, щоб запобігти упередженості судді (суддів) під час розгляду справи, а мета самовідводу - запобігання будь-яким сумнівам щодо безсторонності судді.

За змістом статті 6 Конвенції прозахист правлюдини іосновоположних свобод від 4 листопада 1950 року суд у межах своїх повноважень має бути неупередженим. Неупередженість зазвичай означає відсутність упередженості або суб`єктивного ставлення, що може бути оцінене багатьма способами (рішення Європейського суду з прав людини «Ветштайн проти Швейцарії»).

Європейський Суд з прав людини у п. 49 рішення у справі «Білуха проти України» зазначив, що відповідно до усталеної практики Суду наявність безсторонності відповідно до п. 1 ст. 6 повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності (див., серед іншого (inter alia), рішення у справі "Фей проти Австрії" (Fey v. Austria) від 24 лютого 1993 року, пп. 27, 28 and 30; рішення у справі "Ветштайн проти Швейцарії" (Wettstein v. Switzerland), N 33958/96, п. 42, ЄСПЛ 2000-XII). У кожній окремій справі слід вирішувати, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчать про небезсторонність суду (див. рішення у справі "Пуллар проти Сполученого Королівства" (Pullar v. United Kingdom), від 10 червня 1996 року, п. 38).

Окрім того, за практикою Європейського Суду з прав людини при вирішенні питання щодо існування легітимних причин сумніватися у неупередженості конкретного судді позиція зацікавленої сторони є важливою, але не вирішальною. Вирішальним є наявність обґрунтованого сумніву в неупередженості суду. Особиста безсторонність суду презюмується, допоки не надано доказів протилежного.

Отже, при об`єктивному підході до встановлення наявності/відсутності упередженості суду (суддів) необхідно визначити, чи існують очевидні факти, що можуть поставити під сумнів його безсторонність, зважаючи на безпосередню поведінку судді. Суб`єктивний критерій, у свою чергу, вимагає оцінки реальних дій окремого судді під час розгляду конкретної справи, й лише після встановлення фактів у поведінці судді, які можна було б кваліфікувати як прояв упередженості, можливо ставити під сумнів його безсторонність.

Положеннями частини 1 статті 21 КПК України визначено, що кожному гарантується право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону.

Згідно з приписами частин 1, 2 статті 80 КПК України за наявності підстав, передбачених статтями 75-79 цього Кодексу, слідчий суддя, суддя, присяжний, прокурор, слідчий, дізнавач, захисник, представник, експерт, представник персоналу органу пробації, спеціаліст, перекладач, секретар судового засідання зобов`язані заявити самовідвід. За цими ж підставами їм може бути заявлено відвід особами, які беруть участь у кримінальному провадженні.

Стаття 75 КПК України визначає обставини, які виключають участь судді в кримінальному провадженні та підстави для його відводу.

Так, частиною першою статті 75 КПК України встановлено, що слідчий суддя, суддя або присяжний не може брати участь у кримінальному провадженні: 1) якщо він є заявником, потерпілим, цивільним позивачем, цивільним відповідачем, близьким родичем чи членом сім`ї слідчого, прокурора, підозрюваного, обвинуваченого, заявника, потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача; 2) якщо він брав участь у цьому провадженні як свідок, експерт, спеціаліст, представник персоналу органу пробації, перекладач, слідчий, прокурор, захисник або представник; 3) якщо він особисто, його близькі родичі чи члени його сім`ї заінтересовані в результатах провадження; 4) за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості; 5) у випадку порушення встановленого частиною третьою статті 35цього Кодексу порядку визначення слідчого судді, судді для розгляду справи.

Недопустимість повторної участі судді в кримінальному провадженні передбачено статтею 76 КПК України.

Суддею не встановлено фактів, які б вказували на те, що суддя ОСОБА_6 не є безстороннім, адже особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного. Не встановлено й інших підстав, передбачених статтями 75, 76 КПК, які б унеможливлювали розгляд кримінального провадження вказаним суддею та викликали необхідність його відводу.

При цьому, внутрішні емоційно-вольові відчуття заявника з того чи іншого питання без наявності з цього питання певних доказів чи інформації не є достатньою підставою для констатації факту наявності інших обставин, які викликають сумнів у неупередженості судді.

На переконання суду, наведені ОСОБА_5 аргументи не є підставою для відводу судді ОСОБА_6 , оскільки фактична незгода обвинуваченого з процесуальними рішеннями судді не може бути підставою для відводу судді в розумінні ст. 75 КПК України.

У справі № 826/14033/17 в ухвалі від 03.07.2019 Верховний Суд сформував позицію про те, що незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.

Аналогічна позиція викладена в ухвалі Верховного Суду від 06.06.2024 у справі № 760/11528/15-к.

Доводи ОСОБА_5 про недотримання суддею норм кримінально-процесуального законодавства, зокрема ст. 184, 336 КПК України свідчать про незгоду заявника з процесуальними рішеннями судді, які можуть бути оскаржені у передбаченому законом порядку, адже положення КПК України передбачають порядок перевірки законності процесуальних дій судді і прийнятих ним процесуальних рішень, а також порядок їх оскарження у передбачених законодавством випадках.

Водночас, до компетенції судді суду першої інстанції під час розгляду заяви про відвід судді не відноситься вирішення питання щодо законності процесуальних дій і процесуальних рішень іншого судді тієї ж судової інстанції.

Не заперечуючи безумовне право обвинуваченого на обстоювання його правової позиції, яке гарантовано ст. 22 КПК України, суд вважає, що його незгода із прийнятими суддею ОСОБА_6 процесуальними рішеннями, не свідчить про упередженість останнього, а відтак не може бути підставою для відводу судді.

Отже, у заяві про відвід судді ОСОБА_6 ОСОБА_5 не наведено переконливих доводів, що свідчать про необ`єктивність чи упередженість судді ОСОБА_6 під час розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 .

Твердження ОСОБА_5 об`єктивно не підтверджуються, а містять лише суб`єктивну, власну оцінку дій судді ОСОБА_6 , оскільки жодних фактів, які можуть ставити під сумнів безсторонність судді як з точки зору об`єктивного, так і суб`єктивного критерію, ОСОБА_5 не навів.

Будь-яких інших визначених законом підстав для відводу судді ОСОБА_6 в ході розгляду заяви про відвід, судом встановлено не було.

Таким чином, перевіривши зазначені ОСОБА_5 та його захисником доводи, суд дійшов висновку, що наведені ними обставини не є підставою для відводу судді ОСОБА_6 в розумінні приписів статей 75, 76 КПК України.

З огляду на вищевикладене, на думку судді, в даному випадку не встановлено обставин, підтверджених належними і допустимими доказами, які б викликали розумний, об`єктивно обґрунтований сумнів в неупередженості судді ОСОБА_6 під час розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 , а той факт, що заявник внаслідок суб`єктивних міркувань сумнівається в неупередженості судді, не свідчить про його реальну упередженість та необ`єктивність і, як наслідок, не тягне за собою усунення судді від розгляду кримінального провадження.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_5 про відвід судді ОСОБА_6 .

Керуючись ст. 75, 80, 81, 369-372 КПК України, суддя

постановив:

У задоволенні заяви ОСОБА_5 про відвід судді ОСОБА_6 у кримінальному провадженні № 0000085 від 13.03.2021 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України - відмовити.

Ухвала окремому оскарженню не підлягає. Заперечення проти ухвали можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення.

Суддя ОСОБА_1