ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/404/25 Справа № 229/7068/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2025 року м. Кривий Ріг

17 червня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

за участю

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривий Ріг в режимі відеоконференції апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_7 на вирок Дружківського міського суду Донецької області від 06 серпня 2024 року відносно ОСОБА_9 за п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Дружківського міського суду Донецької області від 06 серпня 2024 року

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеса, українця, громадянина України, із середньою освітою, не одружений, на утриманні неповнолітніх дітей не має, раніше не судимий, військовослужбовець військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, номер обслуги кулеметного відділення кулеметного взводу роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 , матрос, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України та призначено йому покарання у виді 15 років позбавлення.

Відповідно до вироку суду, згідно зі ст. 1 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

На підставі Указу Президента України «Про введення воєнного стану в України» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб введено воєнний стан.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженого Законом України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14 березня 2022 року № 2119-IX, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 18 квітня 2022 року № 259/2022, затвердженого Законом України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 21 квітня 2022 року № 2212-IX, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 17 травня 2022 року № 341/2022, затвердженого Законом України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 22 травня 2022 року № 2263-IX, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 12 серпня 2022 року № 573/2022, затвердженого Законом України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 17 серпня 2022 року № 2500-IX, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 07 листопада 2022 року № 757/2022, затвердженого Законом України «Про продовження строку дії воєнного стану в України» від 16 листопада 2022 року № 2738-IX, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 06 лютого 2023 року №58/2023, затвердженого Законом України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 07 лютого 2023 року № 2915-IX, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб.

Відповідно до Мобілізаційної директиви Головнокомандувача Збройних Сил України від 24 лютого 2022 року № 32/321/501/13 г «Про введення воєнного стану в Україні» та згідно Указу Президента України від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» громадянин ОСОБА_9 був призваний на військову службу за призовом під час мобілізації у Збройні Сили України, та згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 55-РС від 06 квітня 2023 року, матроса по мобілізації ОСОБА_9 призначено на посаду номеру обслуги кулеметного відділення кулеметного взводу роти вогневої підтримки вказаної військової частини.

16 квітня 2023 року для забезпечення виконання завдань за призначенням підрозділи військової частини НОМЕР_1 передислоковані на територію Донецької області та розташувались в районі с. Комишівка Покровського району Донецької області, де підрозділ виконував бойові завдання щодо захисту територіальної цілісності та суверенітету країни.

Відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Згідно з положеннями ст. 3,28,29,68 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, кожен має право на повагу до його гідності, ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню, кожна людина має право на особисту недоторканість та кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Будучи військовослужбовцем, матрос ОСОБА_9 , відповідно до вимог ст. 9,11,13,14,16,49,128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. 1,4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 року № 551-ХІV «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України», зобов`язує кожного військовослужбовця, зокрема, додержуватися Конституції України та інших законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів, додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливим і додержуватися військового етикету, дорожити честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України, не допускати самому і стримувати інших військовослужбовців від негідних вчинків, бути дисциплінованими, зразками високої культури, скромності й витримки.

Крім того, являючись військовослужбовцем Збройних Сил України, матрос ОСОБА_9 відповідно до вимог ст. 20,21,22,22-1 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України достеменно знав, що військовослужбовці мають право застосовувати спеціальні засоби, засоби фізичного впливу та зброю особисто або у складі підрозділу: для захисту свого здоров`я та життя, а також здоров`я і життя інших військовослужбовців і цивільних осіб від нападу, якщо іншими способами й засобами захистити їх у дані ситуації неможливо та тощо.

Проте, матрос ОСОБА_9 , являючись військовослужбовцем, всупереч зазначених вимог законодавства, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, тобто діючи з прямим умислом, вчинив злочин проти життя та здоров`я особи, а саме умисне протиправне заподіяння смерті двом особам.

Приблизно о 02 год 00 хв 18 квітня 2023 року, матрос ОСОБА_9 , перебуваючи за місцем тимчасового розташування підрозділу військової частини НОМЕР_1 , у АДРЕСА_2 , взявши ввірений йому для службового користування 5,45 мм автомат АК -74 № НОМЕР_2 1989 року виготовлення, разом із командиром 2 кулеметного відділення кулеметного взводу роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 старшим солдатом ОСОБА_10 , старшим навідником гранатометного відділення протитанкового взводу роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 матросом ОСОБА_11 , номером обслуги гранатометного відділення гранатометного взводу роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 матросом ОСОБА_12 , присіли до автомобілю марки NISSAN NP300, державний номерний знак НОМЕР_3 , за кермом якого перебував старший солдат ОСОБА_10 та направились до ВОП, що розташоване поблизу н.п. Очеретино Покровського району Донецької області до командира роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_13 .

Під час руху транспортного засобу матрос ОСОБА_9 з матросом ОСОБА_12 перебували у відкритому багажнику пікапу NISSAN NP300, а старший солдат ОСОБА_11 перебував у салоні вказаного автомобілю на передньому пасажирському сидінні.

Рухаючись по автодорозі між населеними пунктами Сокіл та Соловйове Очеретинської селищної об`єднаної громади Покровського району Донецької області, за графічними координатами 48.2275446,37.5928247, приблизно о 02 год 30 хв 18 квітня 2023 року матрос ОСОБА_9 будучи невдоволеним та обуреним тим, що його не посадили до салону автомобілю, та на прохання пересадити його до середини автомобілю, так як йому було холодно, отримавши відмову у зв`язку з неможливістю зупинити транспортний засіб з об`єктивних причин, у матроса ОСОБА_9 , виник раптовий кримінальний протиправний умисел на заподіяння смерті ОСОБА_10 та ОСОБА_11 та реалізовуючи свій намір. Діючи з прямим умислом, з мотивів помсти, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, всупереч вимог ст. 3,28,29,68 Конституції України, ст. 9,11,13,14,16,20,21,22,22-1,49,128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, та ст. 1,4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, без будь яких вагань, тримаючи в руках ввірену йому для службового користування зброю автомат Калашникова № НОМЕР_2 1989 року виготовлення та приєднаний магазин з бойовими припасами, перевів перемикач вогню в положення одиночної стрільби, відвів затворну раму в крайнє положення і відпустив, чим дослав патрон у патронник і привів автомат й бойову готовність та сидячи у відкритому багажнику автомобілю марки NISSAN NP300, державний номерний знак НОМЕР_3 , здійснив не менш 3-х пострілів у бік сидячого за кермом ОСОБА_10 , спричинивши останньому тілесні ушкодження у виді одного вогнепального кульового наскрізного поранення правого передпліччя, та не менш 7-ми пострілів у бік сидячого на передньому пасажирському сидінні ОСОБА_11 , спричинивши останньому тілесні ушкодження у виді одного вогнепального наскрізного кульового поранення шиї, одного вогнепального кульового наскрізного поранення грудної клітини зліва, множинних вогнепальних кульових сліпих поранень задньої поверхні грудної клітини, множинних вогнепальних кульових наскрізних поранень лівого плеча, лівого ліктьового суглобу.

Далі, як вищевказаний транспортний засіб здійснив зіткнення з опорою електропередачі та зупинився біля автодороги між населеними пунктами Сокіл та Соловйове Очеретинської селищної об`єднаної громади Покровського району Донецької області, за графічними координатами 48.2275446, 37.5928247, матрос ОСОБА_9 вийшов з кузова автомобілю, підійшов до переднього пасажирського сидіння та здійснив, ще не менш 4-х пострілів з автоматичної зброї автомату АК 74 № НОМЕР_2 1989 року виготовлення у бік ОСОБА_11 спричинивши останньому тілесні ушкодження у виді множинних вогнепальних кульових наскрізних поранень правого плеча та у бік ОСОБА_10 спричинивши останньому тілесні ушкодження у виді одного вогнепального наскрізного кульового поранення лівого стегна, одного вогнепального кульового сліпого поранення лівого стегна, від яких ОСОБА_11 та ОСОБА_10 померли на місці.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_7 , не оспорюючи висновки суду про доведеність вини ОСОБА_9 , правильність обраної судом кваліфікації, просить вирок Дружківського міського суду Донецької області від 06 серпня 2024 року скасувати в частині призначеного покарання, ухвалити новий вирок в цій частині та призначити ОСОБА_9 покарання за п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України у виді довічного позбавлення волі. Зазначає, що судом І інстанції не враховано, що ОСОБА_9 намагався уникнути відповідальності та приховати скоєний ним злочин, а саме погрожував свідку ОСОБА_12 вбивством та змушував його давати неправдиві свідчення щодо обставин смерті потерпілих, а також намагався переховуватись від своїх безпосередніх командирів та однослужбовців. Вказує, що обвинувачений був в стані алкогольного сп`яніння. Вважає, що обвинувачений ОСОБА_9 щиро не покаявся у скоєному.

Потерпілий ОСОБА_14 та його представник адвокат ОСОБА_15 до Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг не з`явились, будучи повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи та надали заяву про розгляд справи без їх участі.

Заслухавши суддю-доповідача, потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які підтримали доводи своєї апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні, думку обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_6 які заперечували проти доводів апеляційної скарги потерпілого, думку прокурора ОСОБА_5 , який заперечував проти доводів апеляційної скарги потерпілого, перевіривши матеріали кримінального провадження в межах апеляційної скарги та обговоривши її доводи, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки фактичні обставини справи та доведеність вини ОСОБА_9 у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення ніким не оскаржується, в тому числі і обвинуваченим, колегія суддів перевіряє законність вироку тільки в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто, його має бути ухвалено компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Також суд у своєму рішенні повинен навести належні, достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На думку колегії суддів, вказані вимоги судом І інстанції виконанні не в повному обсязі.

Що ж стосується покарання, призначеного судом першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що воно не відповідає вимогам Закону про кримінальну відповідальність та особі обвинуваченого ОСОБА_9 , внаслідок м`якості.

З вироку суду І інстанції вбачається, що обвинувачений ОСОБА_9 в судовому засідання провину у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав в повному обсязі.

Відповідно до вимог статті 8 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначити покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Враховуючи роз`яснення, які містяться в п.п. 1, 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 23.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Колегія суддів вважає, що при призначені покарання ОСОБА_9 , судом І інстанції не в повній мірі взято до уваги ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке, відповідно до ст. 12 КК України, віднесено до категорії особливо тяжких злочинівпроти життя та здоров`я людини, тобто на невід`ємне та найвище право людини, які відповідно до ст.3 Конституції України відносяться до найвищих соціальних цінностей,за яке законом передбачено покарання у вигляді довічного позбавлення волі, а такожособу обвинуваченого ОСОБА_9 , який визнав вину в повному обсязі, раніше не судимий, не одружений, неповнолітніх дітей на утриманні не має, військовослужбовець, на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває, за місцем служби характеризується посередньо.

На думку колегії суддів, судом І інстанції не в повній мірі враховано конкретні обставини справи, а саме що злочин вчинено особою, що перебувала у стані алкогольного сп`яніння, вчинення злочину з використанням умов воєнного стану, тяжкі наслідки, завдані злочином.

Крім того, колегія суддів вважає, що судом І інстанції не взято до уваги, що ОСОБА_9 , повністю усвідомлюючи суспільну небезпечність своїх дій та розуміючи, що буде нести за них відповідальність, намагався уникнути відповідальності та приховати фактичні обставини вчиненого ним кримінального правопорушення, а саме погрожував свідку ОСОБА_12 вбивством та змушував його давати неправдиві свідчення щодо обставин смерті потерпілих, вигадав версію про ДРГ, а також намагався переховуватись від своїх безпосередніх командирів та одно службовців, що було встановлено під час розгляду в суді І інстанції та ніким в апеляційному порядку не оскаржується.

Більш того, лише тільки після того, як свідок ОСОБА_12 надав викривальні покази щодо обвинуваченого та лише після того, як ОСОБА_9 було затримано правоохоронними органами, останній зізнався у скоєному кримінальному правопорушенні.

Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_9 , нехтуючи своїми службовими обов`язками, порушуючи положення Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, під час бойового завдання, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння без будь яких вагань, тримаючи в руках ввірену йому для службового користування зброю автомат Калашникова № НОМЕР_2 1989 року виготовлення та приєднаний магазин з бойовими припасами, перевів перемикач вогню в положення одиночної стрільби, відвів затворну раму в крайнє положення і відпустив, чим дослав патрон у патронник і привів автомат й бойову готовність та сидячи у відкритому багажнику автомобілю марки NISSAN NP300, державний номерний знак НОМЕР_3 , здійснив не менш 3-х пострілів у бік сидячого за кермом ОСОБА_10 , спричинивши останньому тілесні ушкодження у виді одного вогнепального кульового наскрізного поранення правого передпліччя, та не менш 7-ми пострілів у бік сидячого на передньому пасажирському сидінні ОСОБА_11 , спричинивши останньому тілесні ушкодження у виді одного вогнепального наскрізного кульового поранення шиї, одного вогнепального кульового наскрізного поранення грудної клітини зліва, множинних вогнепальних кульових сліпих поранень задньої поверхні грудної клітини, множинних вогнепальних кульових наскрізних поранень лівого плеча, лівого ліктьового суглобу. В подальшому, ОСОБА_9 , вийшов з кузова автомобілю, підійшов до переднього пасажирського сидіння та здійснив, ще не менш 4-х пострілів з автоматичної зброї автомату АК 74 № НОМЕР_2 1989 року виготовлення у бік ОСОБА_11 спричинивши останньому тілесні ушкодження у виді множинних вогнепальних кульових наскрізних поранень правого плеча та у бік ОСОБА_10 спричинивши останньому тілесні ушкодження у виді одного вогнепального наскрізного кульового поранення лівого стегна, одного вогнепального кульового сліпого поранення лівого стегна, від яких ОСОБА_11 та ОСОБА_10 померли на місці

На думку колегії суддів, з вищевикладеного вбачається, що судом першої інстанції не в повному обсязі враховано обставини вчинення інкримінованого ОСОБА_9 злочину, що свідчать про підвищену суспільну небезпечність його дій, оскільки останній, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, з мотивів помсти, в умовах воєнного стану, під час виконання бойового завдання, нехтуючи життям та здоров`ям своїх побратимів, позбавив життя останніх та намагався уникнути відповідальності за свої дії.

Що стосується висновків суду І інстанції, що в рамках даної справи, є обставини, які пом`якшують покарання, а саме те, що обвинувачений щиро покаявся та вибачився перед потерпілими, колегія суддів зазначає наступне.

Так, у постанові від 15.11.2021 року по справі №199/6365/19 (провадження № 51-3198км21) Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду дійшов до висновку, що розкаяння передбачає, окрім визнання собою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

У зв`язку з наведеним можна зробити висновок, що щире каяття це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, і це об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям усіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню завданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

Однак, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що обвинувачений «покаявся» лише під час судового розгляду.

Так, зі змісту обвинувального акту ОСОБА_9 вбачається, що, відповідно до вимог ст. 66 КК України, обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_9 під час досудового розслідування відсутні.

На думку колегії суддів, з моменту початку досудового розслідування та до моменту передання обвинувального акту до суду, ОСОБА_9 щиро не каявся, не намагався перепросити у потерпілих по даній справі, а лише, у зв`язку із зібраними правоохоронними органами прямими доказами, які вказували на винуватість обвинуваченого, визнав свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні.

Колегія суддів вважає, що факт щирого каяття ОСОБА_9 не знайшов жодного реального відображення у матеріалах даного кримінального провадження, тобто ОСОБА_9 не вчиняв жодних активних дій, які б підтверджували щирість усвідомлення ним своєї провини і свідчили б про каяття обвинуваченого, не надав критичної оцінки своїм протиправним діям, що не узгоджується та суперечить визначенню щирого каяття.

Крім того, на думку колегії суддів, судом першої інстанції залишено поза увагою, що ОСОБА_9 жорстоко та безжально вбив своїх побратимів лише через те, що йому не дозволили переміститись до кузова транспортного засобу. Вбивство вчинено під час дії воєнного стану в України та має суспільний резонанс серед військовослужбовців Збройних Сил України, яким відомо про дії обвинуваченого, вчинені в бойових умовах, відносно інших військовослужбовців Збройних Сил України, тому визнання винуватості та призначене покарання і його розмір, повинно бути достатнім та справедливим, при цьому вселяти віру військовослужбовців Збройних Сил України і громадян України про невідворотність і справедливість покарання за злочини, вчинені від час воєнного стану в Україні.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що виправлення та перевиховання засудженого можливе лише в умовах ізоляції його від суспільства із призначенням покарання у виді довічного позбавлення волі. Таке покарання відповідатиме вимогам справедливості щодо застосування покарання та відображатиме співмірність злочину та кари.

У постанові від 08.07.2020 у справі № 1-42/2004, пр. №13-87зво19 Велика Палата Верховного Суду дійшла до висновку, що застосування державою найтяжчого виду покарання довічного позбавлення волі обумовлюється принципом соціальної доцільності, а також принципом співмірності відповідальності вчиненому злочину.

Одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція ґрунтується на рішенні Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15рп/2004 у справі № 1-33/2004.

Вимога додержувати справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена і в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року (прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року), статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року. Зазначені міжнародні акти згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 3 Загальної Декларації прав людини кожна людина має право на життя, свободу та особисту недоторканність. Згідно з положеннями ст. 6 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права та ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на життя є невід`ємним правом людини, яке охороняється законом. Зазначені положення міжнародних правових стандартів мають універсальний характер і відображені в Конституції України. Зокрема, у ст. 3 Конституції України закріплено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст. 27 Конституції України кожна людина має невід`ємне право на життя, ніхто не може бути свавільно позбавлений життя, а обов`язок держави - захищати життя людини. Формою державного захисту життя та особистої недоторканності людини є встановлення кримінальної відповідальності за злочини проти життя і здоров`я.

Крім того, призначення такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого і є дотриманням судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини та нормам кримінального законодавства України.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду І інстанції і ухвалює новий вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

Колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга потерпілого є слушною та обґрунтованою, яка підлягає задоволенню, а вирок суду І інстанції скасуванню в частині призначеного покарання, з постановленням нового вироку в цій частині.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 420 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Дружківського міського суду Донецької області від 06 серпня 2024 року відносно ОСОБА_9 скасувати в частині призначеного покарання.

Призначити ОСОБА_9 покаранняза п. 1 ч. 2 ст. 115 КК Україниу виді довічного позбавлення волі.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії вироку.

Судді: