ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/613/25 Справа № 695/62/23 Категорія: ч.4 ст.185 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засіданняОСОБА_5
за участі:
прокурораОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 05 червня 2025 року, яким

ОСОБА_8

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Черкаської області, Золотоніського району, с. Привітне, українця, громадянина України, не працюючого, не одруженого, маючого середню освіту, інвалідом будь-якої групи, ліквідатором наслідків аварії на ЧАЕС, депутатом будь-якого рівня, учасником АТО (ООС) не являється, на утриманні неповнолітніх та малолітніх дітей немає, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків НОМЕР_1 , раніше судимого:

- 05.07.2016 вироком Соснівського районного суду м. Черкаси за ч.1 ст.186 КК України до покарання у вигляді громадських робіт строком 120 годин;

- 27.12.2018 вироком Соснівського районного суду м. Черкаси за ч.2 ст.185, ч.1 ст.187 КК України до покарання у вигляді 4 років 2 днів позбавлення волі, на підставі ч.5 ст.72 КК України (в редакції під 26.11.2015) зараховано період попереднього ув`язнення з 07.02.2017 по 27.12.2018 з розрахунку 1 (один) день попереднього ув`язнення за 2 (два) дні позбавлення волі; 20.03.2019 звільнений з Черкаської виправної колонії №62 по відбуттю терміну покарання;

- 17.12.2019 вироком Канівського міськрайонного суду в Черкаській області за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 1 року 6 місяців позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбуття покарання з іспитовим терміном 1 рік, 12.04.2021 звільнений по відбуттю іспитового терміну;

- 25.11.2019 вироком Томашпільського районного суду Вінницької області за ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 15 КК України до 4 років позбавлення волі, який замінено апеляційним судом Вінницької області від 27.05.2020 року в частині покарання, та засуджено до 3 років 1 місяця позбавлення волі. 05.09.2022 звільнений по відбуттю строку покарання, судимість не знята та не погашена,-

- 08.05.2023 вироком Залізничного районного суду м. Львів за ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 5 років позбавлення волі,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.185 КК України та призначено йому покарання у вигляді 5 років 3 місяців позбавлення волі.

На підставі ч.4 ст.70 КК України визначено остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Залізничного районного суду м. Львова від 08.05.2023 у вигляді 5 років, більш суворим, призначеним за вказаним вироком, та остаточно визначено ОСОБА_8 покарання у вигляді 5 (п`яти) років 3 (трьох) місяців позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 рахується з дня набрання вироком законної сили.

У строк відбуття покарання зараховано ОСОБА_8 строк покарання, частково відбутого за вироком Залізничного районного суду м. Львова від 08.05.2023, починаючи з 11.04.2023 по день набрання вироком законної сили.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави процесуальні витрати за проведення експертизи в сумі 956,00 грн.

в с т а н о в и л а :

Згідно вириоку суду першої інстанції ОСОБА_8 визнаний винуватим і засуджений за те, що він, будучи раніше судимим згідно з вироком Томашпільського районного суду Вінницької області від 25.11.2019 за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України, судимість за яке не знята та не погашена, на шлях виправлення не став та вчинив новий злочин проти власності.

Так, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , діючи у умовах воєнного стану, введеного указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні", який затверджений Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-ХІ із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб та продовженого указами Президента України від 14.03.2022 № 133/2022, від 18.04.2022 №259/2022, від 17.05.2022 № 341/2022, 12.08.2022 № 573/2022, від 07.11.2022 №757/2022, від 06.02.2023 №59/2023, від 01.05.2023 № 254/2023 - 20 січня 2023 року, точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, перебуваючи в приятельських відносинах з ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , звернувся до останнього з проханням про надання його мобільного телефону марки «Xiaomi Redmi Note 9 Pro», для здійснення дзвінка. В подальшому ОСОБА_8 , маючи у фактичному розпорядженні мобільний телефон потерпілого, з метою отримання доступу, не маючи на те відповідного дозволу, з метою подальшого доступу до банківського рахунку та розташованих на ньому грошових коштів здійснив зміну паролю до входу додатку «Приват 24».

Після чого, ОСОБА_8 20.01.2023 о 14 год. 46 хв. усвідомлюючи, що на рахунку ОСОБА_9 знаходяться грошові кошти, розуміючи небезпечність свого діяння, усвідомлюючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків у виді спричинення матеріальної шкоди потерпілому та бажаючи їх настання, діючи з прямим умислом, спрямованим на незаконне заволодіння грошовими коштами, не маючи відповідного дозволу на проведення фінансових операцій, переслідуючи на меті виключно заволодіння грошовими коштами потерпілого, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, маючи доступ до банківської картки потерпілого, його персональних даних, шляхом використання мережі «Інтернет» та мобільного додатку «Приват24», здійснив переказ грошових коштів із банківської картки № НОМЕР_2 , яка належить потерпілому ОСОБА_9 , на власну банківську картку № НОМЕР_3 АТ «Райффайзен Банк» в сумі 10 000 грн.

Він же, 20.01.2023 о 15 год. 01 хв., продовжуючи свою злочинну діяльність, діючи з єдиним злочинним умислом, спрямованим на незаконне заволодіння грошовими коштами ОСОБА_9 , маючи доступ до особистого кабінету мобільного додатку «Приват24» зареєстрованого на ім`я ОСОБА_9 використовуючи змінений ним пароль, не маючи відповідного дозволу на проведення фінансових операцій, переслідуючи на меті виключно заволодіння грошовими коштами потерпілого, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, шляхом використання мережі «Інтернет» та мобільного додатку «Приват24», здійснив переказ грошових коштів із банківської картки № НОМЕР_2 , яка належить потерпілому ОСОБА_9 , на власну банківську картку № НОМЕР_3 АТ «Райффайзен Банк» в сумі 10 000 грн.

Він же, 20.01.2023 о 15 год. 08 хв., продовжуючи свою злочинну діяльність, діючи з єдиним злочинним умислом, спрямованим на незаконне заволодіння грошовими коштами ОСОБА_9 , маючи доступ до особистого кабінету мобільного додатку «Приват24» зареєстрованого на ім`я ОСОБА_9 використовуючи змінений ним пароль, не маючи відповідного дозволу на проведення фінансових операцій, переслідуючи на меті виключно заволодіння грошовими коштами потерпілого, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, шляхом використання мережі «Інтернет» та мобільного додатку «Приват24», здійснив переказ грошових коштів із банківської картки № НОМЕР_2 , яка належить потерпілому ОСОБА_9 , на власну банківську картку № НОМЕР_3 АТ «Райффайзен Банк» в сумі 20 000 грн.

Він же, 20.01.2023 о 15 год. 09 хв., продовжуючи свою злочинну діяльність, діючи з єдиним злочинним умислом, спрямованим на незаконне заволодіння грошовими коштами ОСОБА_9 , маючи доступ до особистого кабінету мобільного додатку «Приват24», зареєстрованого на ім`я ОСОБА_9 , використовуючи змінений ним пароль, не маючи відповідного дозволу на проведення фінансових операцій, переслідуючи на меті виключно заволодіння грошовими коштами потерпілого, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, шляхом використання мережі «Інтернет» та мобільного додатку «Приват24», здійснив переказ грошових коштів із банківської картки № НОМЕР_2 , яка належить потерпілому ОСОБА_9 , на власну банківську картку № НОМЕР_3 АТ «Райффайзен Банк» в сумі грошових коштів 5 000 грн.

Він же, 20.01.2023 о 17 год. 42 хв., продовжуючи свою злочинну діяльність, діючи з єдиним злочинним умислом, спрямованим на незаконне заволодіння грошовими коштами ОСОБА_9 , маючи доступ до особистого кабінету мобільного додатку «Приват24», зареєстрованого на ім`я ОСОБА_9 , використовуючи змінений ним пароль, не маючи відповідного дозволу на проведення фінансових операцій, переслідуючи на меті виключно заволодіння грошовими коштами потерпілого, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, шляхом використання мережі «Інтернет» та мобільного додатку «Приват24», здійснив переказ грошових коштів із банківської картки № НОМЕР_2 на власну банківську картку № НОМЕР_3 АТ «Райффайзен Банк» в сумі 500 грн.

Таким чином, ОСОБА_8 , заволодів грошовими коштами потерпілого ОСОБА_9 на загальну суму 45 500 грн., чим заподіяв останньому матеріальних збитків на вказану суму.

Не погоджуючись із вироком суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_8 просить пом`якшити призначене йому покарання та застосувати до нього положення ст.69 КК України. При цьому зазначає, що вину визнав повністю, активно сприяв слідству, має маленьку дитину в цивільному шлюбі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення обвинуваченого та його захисника в підтримку доводів викладених в апеляційній скарзі та просили пом`якшити покарання на один місяць, думку прокурора, яка заперечила проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.370 КПК України, вирок суду повинен бути законним та обґрунтованим. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Ці вимоги закону місцевим судом виконані в повному обсязі.

Дії ОСОБА_8 судом кваліфіковані вірно за ч. 4 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, поєднана з проникненням у інше приміщення, вчинена в умовах воєнного стану.

Враховуючи ту обставину, що в апеляційній скарзі обвинуваченого кваліфікація дій та висновок про доведеність вини, який винуватість визнав в повному обсязі не оспорюється, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи і підтверджується наведеними у вироку доказами дослідженими в порядку ст.349 КПК України, тому колегія суддів не проводить детальний їх аналіз в цій частині та відповідно до вимог ст.404 КПК України перевіряє вирок суду лише в межах апеляційної скарги.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення злочину, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та кваліфікацію його дій, перевіркою матеріалів справи не виявлено.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про можливість застосування положень ст.69 КК України є безпідставними з огляду на таке.

Положеннями ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

При призначенні покарання, місцевий суд дотримався вимог ст.50, 65, 66, 67 КК України та врахував Постанову Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», а саме дані про особу обвинуваченого, його вік, стан здоров`я, поведінку, який вину в інкримінованому діянні визнав повністю, що свідчить про його відношення до скоєного, раніше неодноразово судимий за вчинення в тому числі тяжких злочинів, знову вчинив умисний тяжкий злочин, за місцем проживання характеризується негативно, на спеціальних обліках не перебуває, наявність пом`якшуючих покарання обставин щире каяття, відсутність обставин, що обтяжує покарання та призначив покарання в мінімальному розмірі в межах санкції ч.4 ст.185 КК України з урахуванням положення ч.4 ст.70 КК України 5 років 3 місяці позбавлення волі яке є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Зазначені в апеляційній скарзі пом`якшуючі покарання обставини, які на думку обвинуваченого є підставою для застосування положень ст.69 КК України були враховані місцевим судом при визначенні виду та розміру призначеного ОСОБА_10 покарання.

Як встановлено матеріалами кримінального провадження відсутні будь-які дані, які підтверджують, що на утриманні ОСОБА_10 є неповнолітні чи малолітні діти, те, що обвинувачений перебуває у цивільному шлюбі та має маленьку дитину не підтверджується свідоцтвом про народження чи іншим документом про його батьківство.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини Кримінального кодексу, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Згідно з вимогами ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Обставинами, що пом`якшують покарання, слід вважати такі, що зазначені в ст. 66 КК України, а також інші подібні обставини, наявні в матеріалах кримінального провадження.

Відповідно до положень п.8 Постанови Пленуму ВСУ №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання (ст.69 КК) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

Колегія суддів вважає, що підстави для застосування вимог ст.69 КК України, як на тому наполягає обвинувачений, відсутні.

Судом першої інстанції при призначенні покарання врахована одна пом`якшуюча обставина - щире каяття, відсутність обставин, що обтяжує покарання.

Інших пом`якшуючих обставин, під час перегляду вироку суду першої інстанції, які б пом`якшували ОСОБА_10 покарання та істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого злочину, колегією суддів не встановлено.

Суд апеляційної інстанції враховує, що ОСОБА_11 неодноразово вчиняв умисні злочини проти власності за які відбував покарання в місцях позбавлення волі, в період непогашеної судимості знову вчинив умисний злочин, 5 епізодів злочинної діяльності, що свідчить про його не бажання стати на шлях виправлення, тому підстави для пом`якшення призначеного йому покарання із застосуванням ст.69 КК України або пом`якшення покарання на один місяць, як того просив ОСОБА_11 в ході апеляційного розгляду, відсутні.

З огляду на викладене, ураховуючи принципи індивідуалізації та співмірності заходу примусу характеру вчинених дій, з урахуванням усіх обставин справи, районний суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення та перевиховання ОСОБА_10 без застосування положень ст.69 КК України та іншого пом`якшення покарання, призначивши покарання із застосуванням ч.4 ст.70 КК України практично у мінімальному розмірі.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Конституційний Суд України у Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Переконливих аргументів, які б свідчили про порушення судом вимог статей 50, 65 КК України, або доводили явну несправедливість призначеного ОСОБА_10 остаточного покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 3 місяці через його суворість, в апеляційній скарзі не міститься.

Згідно ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального кодексу, які були б підставою для скасування або зміни вироку при розгляді справи колегією суддів не встановлено.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги обвинуваченого без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Вирок Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 05 червня 2025 року стосовно ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення, а засудженим, який тримається під вартою в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий - суддя

Судді