ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року

м. Київ

справа № 148/1016/23

провадження № 51-331 км 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника (відеоконференція) ОСОБА_6 ,

потерпілої (відеоконференція) ОСОБА_7 ,

представників потерпілих (відеоконференція) ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

засудженого (відеоконференція) ОСОБА_10 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_10 на вирок Тульчинського районного суду Вінницької області від 15 липня 2024 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 28 жовтня 2024 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000213 за обвинуваченням

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Суворовське Тульчинського району Вінницької області, зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 3 ст. 286-1 КК України.

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Тульчинський районний суд Вінницької області вироком від 15 липня 2024 року визнав ОСОБА_10 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень і призначив йому покарання за ч. 1 ст. 135 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки; за ч. 3 ст. 286-1 КК України - у виді позбавлення волі на строк 10 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 10 років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначив ОСОБА_10 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 10 років.

Згідно з вироком ОСОБА_10 визнано винуватим та засуджено за те, що він ІНФОРМАЦІЯ_2 о 20:10, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ 21099», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Леонтовича у с. Суворовське Тульчинського району Вінницької області, порушуючи вимоги пунктів 2.9 (а), 10.1, 12.1, 12.4 Правил дорожнього руху, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_11 , який рухався узбіччям у попутному з ним напрямку.

Після цього, усвідомлюючи, що ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження, які можуть бути небезпечними для його життя і здоров`я, діючи умисно, маючи реальну можливість надати допомогу потерпілому, який перебував у небезпечному для життя стані і був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, залишив місце дорожньо-транспортної пригоди.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_11 від отриманих травм загинув на місці події.

Порушення ОСОБА_10 вимог п. п. 10.1, 12.1 Правил дорожнього руху знаходяться у безпосередньому причинному зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди, а саме із настанням смерті пішохода ОСОБА_11 .

Вінницький апеляційний суд ухвалою від 28 жовтня 2024 року вирок суду першої інстанції залишив без зміни, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_12 - без задоволення.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_10 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого й неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить змінити вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду і призначити ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 135, ч. 3 ст. 286-1, ст. 70 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років і 1 місяць з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 років.

На обґрунтування своїх вимог захисник посилається на те, що суди, призначаючи ОСОБА_10 покарання, не взяли до уваги пом`якшуючі покарання обставини, а саме щире каяття ОСОБА_10 в скоєному кримінальному правопорушенні, визнання шкоди та намагання її відшкодувати, наявність на утриманні малолітньої дитини,позитивну характеристику з місця роботи, проблеми зі здоров`ям та регулярну участь у благодійних акціях та зборах на користь ЗСУ.

Також вбачає, що суди безпідставно призначили ОСОБА_10 максимально можливе покарання за відсутності обставин, які його обтяжують.

Потерпілі ОСОБА_7 та ОСОБА_13 подали заперечення на касаційну скаргу захисника, у якому просили відмовити у її задоволення та залишити оскаржувані судові рішення без зміни.

Позиції учасників судового провадження

Захисник та засуджений підтримали подану касаційну скаргу.

Прокурор, потерпіла та представники заперечували проти задоволення касаційної скарги захисника.

Іншим учасникам судового провадження були направлені повідомлення про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про його відкладення не надходило.

Мотиви Суду

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні ним кримінального правопорушення, правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 135, ч. 3 ст. 286-1КК України, в поданій касаційній скарзі захисника не оспорюються.

Колегія суддів не вбачає обґрунтованими доводи захисника про наявність підстав для пом`якшення засудженому покарання у зв`язку з неврахуванням судами нижчих інстанцій окремих обставин, що характеризують особу обвинуваченого.

Наведені захисником аргументи щодо нібито щирого каяття ОСОБА_10 , а також щодо визнання ним шкоди та намагань її відшкодувати, наявність на утриманні малолітньої дитини, щодо позитивної характеристики з місця роботи, щодо проблем зі здоров`ям, участі у благодійних акціях та зборах на користь ЗСУ, не вбачаються такими, що дають обґрунтовані підстави в цьому випадку для пом`якшення покарання.

При цьому доводи щодо нібито щирого каяття засудженого спростовуються позицією потерпілої ОСОБА_7 (матері загиблого), яка була висловлена в судовому засіданні під час касаційного провадження, де вона вказала, що жодних реальних дій ОСОБА_10 стосовно вибачень, спроб відшкодування тощо не було.

Однак, доводи, викладені в касаційній скарзі захисника, про невмотивованість призначення місцевим судом обвинуваченому максимально можливого покарання щодо окремих видів покарань згідно з санкціями ч. 1 ст. 135, ч. 3 ст. 286-1 КК України є слушними в певній частині.

Відповідно до положень ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. При цьому покарання має на меті не тільки кару, але й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Згідно з вимогами ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання.

Суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_10 покарання, врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно до положень ст. 12 КК України належать до тяжкого та нетяжкого злочинів; дані про особу засудженого, який раніше не судимий, свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України визнав частково, зокрема не заперечував вчинення ним ДТП, в результаті якої загинув потерпілий, однак заперечував факт перебування у стані алкогольного сп`яніння, а за ч.1 ст. 135 КК України визнав повністю; за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, на обліку у лікаря-психіатра чи лікаря-нарколога не перебуває.

Крім цього, судом було враховано окремі обставини, на які захисник посилається у касаційній скарзі, зокрема наявність на утриманні 2 неповнолітніх дітей, наявність місця роботи.

Разом з цим, за відсутності обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання, суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_10 основного покарання у виді позбавлення волі у максимальному розмірі, передбаченому санкціями ч. 1 ст. 135, ч. 3 ст. 286-1 КК України, а також додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами у максимальному розмірі.

Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження в апеляційному порядку за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_12 , також не знайшов підстав для зміни чи скасування вироку місцевого суду, у тому числі і в частині призначеного ОСОБА_10 покарання.

Однак, колегія суддів Верховного Суду вважає, що призначення особі максимально можливого покарання щодо окремих видів і розмірів покарань згідно з санкціями відповідних частин відповідних статей КК України має бути належно вмотивованим.

Зокрема (і як правило) таке призначення з урахуванням інших передбачених законом значимих обставин може обґрунтовано відбуватися за наявності однієї чи кількох передбачених положеннями КК України обставин, які обтяжують покарання.

Однак, за змістом оскаржуваного вироку місцевого суду, який був залишений без зміни апеляційним судом, обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_10 , судом не встановлено. Й це констатовано місцевим судом у вироку в цілому, тобто стосовно обох указаних вище вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушень.

Враховуючи це, колегія суддів касаційного суду вбачає, що достатніх мотивів для призначення ОСОБА_10 максимально можливого покарання щодо окремих видів покарань згідно з санкціями ч. 1 ст. 135, ч. 3 ст. 286-1 КК України у вироку місцевого суду не наведено, що залишилося поза увагою й апеляційного суду.

З огляду на це, враховуючи, що місцевим судом при застосуванні положень ч. 1 ст. 70 КК України був обраний спосіб поглинення менш суворого покарання більш суворим, змінювати який за відсутності відповідного касаційного приводу колегія суддів касаційного суду не має достатніх підстав, зазначена вище невмотивованість вплинула й на призначення обвинуваченому остаточного покарання за правилами ч. 1 ст. 70 КК України.

У зв`язку з цим, на думку колегії суддів касаційного суду, касаційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню.

Керуючись положеннями статей 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Тульчинського районного суду Вінницької області від 15 липня 2024 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 28 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_10 змінити.

Призначити ОСОБА_10 за ч. 3 ст. 286-1 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 9 років; за ч. 1 ст. 135 КК України - покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік і 6 місяців.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_10 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 9 років.

В решті оскаржувані судові рішення залишити без зміни.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3