У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 183/3783/25

№ 1-кп/183/1695/25

26 серпня 2025 року м. Самар

Самарівський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

представника потерпілого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області клопотання прокурора про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою у кримінальному провадженні № 0000392 від 20.08.2024 стосовно:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 364, ч. 5 ст. 27 ч. 4 ст. 409 КК України,

в с т а н о в и в:

У провадженні Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області перебуває кримінальне провадження № 0000392 від 20.08.2024 стосовноОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 364, ч. 5 ст. 27 ч. 4 ст. 409 КК України.

В судовому засіданні прокурорподав клопотання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під ватрою на 60 днів, мотивуючи свою позицію тим, що ризики, передбачені п. п. 2, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які були враховані слідчим суддею при обранні ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не змінилися та продовжують існувати, нових обставин для зміни запобіжного заходу стосовно обвинуваченого не з`явилося, тому продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою необхідне для забезпечення розгляду кримінального провадження.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_5 заперечував проти продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, посилаючись на необґрунтованість клопотання прокурора, оскільки жодних об`єктивних даних, які би свідчили про існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, на які посилається прокурор в своєму клопотанні не надано. Вважає, що доводи, на які посилається прокурор, виключно припущеннями. У зв`язку з чим просив змінити запобіжний захід своєму підзахисному ОСОБА_6 з тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід.

Обвинувачений ОСОБА_6 підтримав позицію свого захисника, просив змінити йому запобіжний захід на більш м`який запобіжний захід.

Суд, вислухавши думку учасників судового провадження, вирішуючи заявлені сторонами кримінального провадження клопотання, дійшов такого висновку.

Відповідно до ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках та за встановленою процедурою.

За положеннями ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, передбаченим частиною першою цієї статті.

При вирішенні питання доцільності продовження обвинуваченому раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд враховує вимоги ч. 2 ст. 177 КПК України, відповідно до якої підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Вирішуючи питання доцільності продовження тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, суд виходить з того, що останній обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 364, ч. 5 ст. 27 ч. 4 ст. 409 КК України, які у відповідності до ст. 12 КК України є тяжкими злочинами, за вчинення яких, у разі визнання обвинуваченого ОСОБА_6 винуватим, останньому загрожує покарання у виді позбавлення волі на строк: за ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 364 КК України від трьох до шести років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, зі штрафом від п`ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; за ч. 5 ст. 27 ч. 4 ст. 409 КК України від п`яти до десяти років.

Тому розуміючи наслідки завершення судового розгляду кримінального провадження, ОСОБА_6 може переховуватися від суду з метою ухилення від можливого покарання у виді позбавлення волі.

У зв`язку з цим суд враховує прецедентну практику Європейського суду з прав людини, який у справі «Ілійков проти Болгарії» від 26.07.2001 року зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування».

У конвенційній судовій практиці вироблено чотири основні прийнятні причини для тримання особи під вартою до винесення вироку: ризик того, що особа не з`явиться до суду, ризик того, що обвинувачений, у разі звільнення, вчинить дії, які перешкоджатимуть відправленню правосуддя, або вчинить нові злочини, або порушить громадський порядок (п. 94. Рішення ЄСПЛ «Пірузян проти Вірменії», п. 119. Рішення ЄСПЛ «Трипедуш проти Республіки Молдова»).

За таких обставин суд вважає, що на цей час є наявними ризики, передбачені п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: ризик знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, враховуючи ймовірну тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому ОСОБА_6 у разі визнання останнього винуватим у пред`явленому обвинувачені; та ризик незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні, оскільки останні ще не допитані судом, а ОСОБА_6 , перебуваючи на свободі, будучи обізнаним у доказах, які на теперішній час наявні в матеріалах кримінального провадження, може здійснити незаконний вплив на свідків у вказаному кримінальному провадженню з метою зміни ними показань на свою користь та уникнення тим самим кримінальної відповідальності, адже йому відомі анкетні дані свідків у цьому кримінальному проваджені та до вчинення кримінального правопорушення він підтримував з ними стосунки.

Ці обставини можуть зашкодити вирішенню завдань кримінального провадження.

В той же час, суд вважає не доведеними існування ризиків, передбачених п. п. 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, на наявності яких наголошує в клопотанні прокурор, оскільки ризики перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та продовжити кримінальне правопорушення, у якому ОСОБА_6 обвинувачується, є лише припущенням та жодним належним доказом не доведені.

Суд, при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, крім наявності ризиків, зазначених вище, на підставі матеріалів справи, оцінив у сукупності інші обставини, передбачені ст. 178 КПК України, а саме, що підтверджень наявності у ОСОБА_6 захворювань, які перешкоджають йому утримуватися під вартою суду не надано. За таких обставин, суд доходить переконання, що будь-який інший, з передбачених законом більш м`яких запобіжних заходів станом на дату розгляду вказаного питання не зможе забезпечити належний розгляд провадження, а перебування ОСОБА_6 на волі буде суперечити інтересам суспільства, що і є підставою для продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою.

Суд бере до уваги відомості про наявність у ОСОБА_6 місця реєстрації та проживання, однак вказані обставини з урахуванням вищевикладеного не можуть слугувати достатньою підставою для зміни обвинуваченому ОСОБА_6 раніше обраного запобіжного заходу на більш м`який запобіжний захід.

Захисником ОСОБА_5 будь-яких об`єктивних даних, які би безумовно вказували на зміну або відсутність обставин, передбачених ч. 1 ст. 194 КПК України, які раніше слугували підставою для обрання ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суду не надано, що є і підставою для відмови у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 про зміну раніше обраного ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід.

Тому, на переконання суду, оскільки на цей час продовжують існувати ризики, передбачені п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою в повній мірі відповідатиме меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу, в тому числі зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці ЄСПЛ і вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, правовим позиціям, викладеним в рішеннях ЄСПЛ у справах «Летельє проти Франції», «Лабіта проти Італії».

Отже, враховуючи всі обставини по справі, суд вважає за необхідне продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою в межах строків, визначених КПК України, а саме на 60 днів.

Розглядаючи питання щодо застосування застави, суд виходить з того, що ч. 3 ст. 183 КПК України покладає на слідчого суддю, суд обов`язок при застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Суд бере до уваги, що згідно з ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13.03.2025 ОСОБА_6 під час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою було визначено розмір застави у вигляді 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 605 600 гривень 00 копійок.

При визначенні розміру застави суд враховує майновий стан обвинуваченого ОСОБА_6 , те що він обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів, положення п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України, якими визначено межі розміру застави щодо особи, обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину. Однак, суд враховує також і дані про особу обвинуваченого, обставини кримінальних правопорушень, ризики, встановлені під час розгляду клопотання, внаслідок чого доходить висновку, що з огляду на характер інкримінованих правопорушень, майнового і сімейного стану обвинуваченого, а саме, що на його утриманні перебуває неповнолітня дитина, застава у межах, встановлених п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України, а саме на рівні максимальної межі, здатна забезпечити виконання особою, що обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів, покладених на неї обов`язків. Внаслідок чого суд визначає заставу у вигляді 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У разі внесення за обвинуваченого застави, суд вважає, що на обвинуваченого повинні бути покладені обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, відповідно до встановлених ризиків згідно з ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13.03.2025.

Керуючись ст. ст. 176-178, 183, 194, 331, 350, 371, 372 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Клопотання прокурора про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою- задовольнити.

Продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під вартою до 24 жовтня 2025 року.

Зменшити розмір застави ОСОБА_6 до 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 242 240 гривень 00 копійок, й на умовах згідно з ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2025 року.

У задоволенні клопотання сторони захиступро зміну раніше обраного обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід - відмовити.

Повний текст ухвали складено і оголошено 26 серпня 2025 року о 16 годині 00 хвилин.

Ухвала в частині продовження строку тримання під вартою може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`яти днів з дня її оголошення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Оскарження ухвали про продовження строку тримання під вартою, зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання та не зупиняє судовий розгляд кримінального провадження.

Суддя ОСОБА_1