УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 211/1060/24

провадження № 51-1811 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 03 квітня 2025 року,

встановив:

Вироком Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 жовтня 2024 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця, зареєстрованого та проживаючого у АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, востаннє 05 вересня 2019 року Інгулецьким районним судом м. Кривого Рогу за ч. 2 ст. 309 КК України, із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України, до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 2 місяці; звільненого 19 березня 2020 року по відбуттю строку покарання,

засуджено за ч. 2 ст. 156 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років з позбавленням права займатись навчальною та/чи виховною діяльністю осіб віком до 18 років, обіймати посади, пов`язані з роботою з особами віком до 18 років строком на 3 роки.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 156 КК України, а саме, у вчиненні розпусних дій членом сім`ї щодо малолітньої особи за обставин, викладених у вироку.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 03 квітня 2025 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.

За вироком суду, ОСОБА_4 визнано винним у тому, що він, будучи членом сім`ї (вітчимом) ОСОБА_5 , перебуваючи у різні періоди за місцем спільного проживання, з 18 липня 2020 року по 22 жовтня 2023 року, з періодичністю раз на місяць, останній раз приблизно з 13 год. по 15 год.22 жовтня 2023 року, маючи злочинний намір на вчинення фізичних розпусних дій, спрямованих на задоволення власної статевої пристрасті та на збудження у потерпілої статевого інстинкту, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, скориставшись тимчасовою відсутністю сторонніх осіб, використовуючи безпорадний стан потерпілої, яка не могла чинити йому повноцінний психологічний опір, умисно вчинив щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , розпусні дії сексуального характеру, які виражалися в доторканні до статевих органів потерпілої, схилянні до мастурбації руками власного статевого члена та оральній стимуляції жіночих геніталій.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу апеляційного суду як незаконну. При цьому зазначає, що його винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не доведена поза розумним сумнівом. Зокрема, висновки експерта № 164 від 31 жовтня 2023 року, психолога від 07 грудня 2023 року та протокол огляду місця події від 28 жовтня 2023 року не доводять вчинення ним розпусних дій щодо потерпілої ОСОБА_5 . Крім того, судами першої та апеляційної інстанцій не враховано, що проведено допит свідка ОСОБА_6 , яка раніше була спеціалістом, що є недопустимим. Крім того, порушено його право на перехресний допит потерпілої ОСОБА_5 , оскільки під час її допиту він не мав змоги ставити їй питання в судовому засіданні. Також вважає, що апеляційний суд належним чином своїх висновків не мотивував та не дав вичерпної відповіді на доводи, які були викладені у його апеляційній скарзі, а тому ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину і особі засудженого.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.

За правилами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Як убачається з копії вироку, суд першої інстанції, мотивуючи висновок про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 156 КК України, послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст. 94 КПК України.

Згідно з положеннями статей 86, 87 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може послатися суд при ухваленні судового рішення. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, в тому числі внаслідок порушення права особи на захист та шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених КПК України, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.

Критеріями допустимості доказів є, зокрема, належні джерело, суб`єкт, процесуальна форма, фіксація та належні процедура й вид способу формування доказової основи. Тобто, надаючи оцінку доказам, суд перевіряє додержання, передбаченого кримінальним процесуальним законом порядку їх отримання.

З копій судових рішень видно, що судами ці вимоги закону було дотримано повною мірою, враховуючи наступне.

Так, суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами передбачених законом їхніх прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у кримінальному провадженні, крім іншого, у суді допитав неповнолітню потерпілу ОСОБА_5 , її законного представника, свідків та перевірив усі обставини, які мають істотне значення для забезпечення повного та неупередженого судового розгляду.

Як видно з копій судових рішень, засуджений ОСОБА_4 , будучи допитаним у судовому засіданні, не визнав своєї вини у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 156 КК України та безпосередньо суду показав, що жодних дій розпусного характеру по відношенню до ОСОБА_7 не вчиняв. Його обмовили і скоріш за все це зробила його колишня дружина ОСОБА_8 , яка бажала із ним розлучитись. Із ОСОБА_8 у них часто були сварки через гроші, ковід, війну. Він був проти роботи на ринку та мав намір перепрофілюватись, але ОСОБА_8 хотіла бути незалежною, її метою була не сім`я, а бізнес. Зазначив, що разом із ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вони проживали з 19 березня 2020 року та не заперечував, що часто залишався із ОСОБА_10 , поки ОСОБА_8 була на роботі. З приводу 22 жовтня 2023 року повідомив, що того дня вони зранку прокинулись, попили каву, потім ОСОБА_11 поїхала на роботу, він на комп`ютері зайшов на свої аккаунти - працював. З 09:00 до 11:00 години у ОСОБА_7 було дистанційне навчання. Після 11:00 вони пішли на зупинку, зустріли ОСОБА_11 і пішли по справам. Десь біля 13:00 години повернулись додому, порались по господарству разом. Із ОСОБА_9 була єдиний раз сварка через те, що вона не відвідувала онлайн заняття в школі. Зазначив, що 90% виховання ОСОБА_7 були на ньому, він також слідкував за її гігієною.

Незважаючи на таку позицію засудженого, районний суд належним чином проаналізував й оцінив показання неповнолітньої потерпілої ОСОБА_5 , яка пояснила, що дії ОСОБА_4 мали тривалий характер, а саме більше 3 років, пояснила деталі його розпусних дій та причини, з яких вона раніше не зверталась до правоохоронних органів; показання законного представника неповнолітньої потерпілої ОСОБА_5 - ОСОБА_13 , яка детально розповіла про відносини, які склалися між ОСОБА_4 та малолітньою ОСОБА_5 , про характер втручання ОСОБА_4 в приватне життя її доньки та свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 .

Також у вироку суд обгрунтовано послався на дані, що містяться в протоколах огляду предмета (речей та документів) від 27 жовтня 2023 року, огляду місця події від 28 жовтня 2023 року, висновку психолога від 07 грудня 2023 року за результатами проведеного допиту ОСОБА_5 , висновків експерта № 164 від 31 жовтня 2023 року та судово-психіатричного експерта № 507 від 07 грудня 2023 року.

Доводи касаційної скарги засудженого про те, що під час досудового розслідування ОСОБА_6 виступала в якості спеціаліста-психолога, а під час судового розгляду допитана в якості свідка не свідчать про недопустимість її показань, враховуючи нижченаведене.

З копій судових рішень слідує, що в судовому засіданні ОСОБА_6 зазначила, що вона брала участь 27 жовтня 2023 року під час допиту малолітньої потерпілої в якості спеціаліста-психолога та стежила за процедурою допиту в «Зеленій кімнаті». Також вона пояснила, що ОСОБА_5 була замкнута, мовчазна, було видно, що описані потерпілою події мали для неї травматичні наслідки. Як спеціаліст зазначала, що фантазування з боку ОСОБА_5 не було, казала правду, що, зокрема, відображено в її висновку за наслідками супроводу допиту.

Водночас, як убачається з копій судових рішень, ОСОБА_6 суд допитував у фактичному статусі спеціаліста щодо подій, які їй було відомо саме у зв`язку із залученням в якості спеціаліста, при цьому помилково зазначивши її у вироку в якості свідка. Тому апеляційний суд дійшов висновку про те, що показання ОСОБА_6 відповідають формі і змісту, тому є допустимими, та стосуються кримінального провадження, тобто є належними, з чим погоджується і колегія суддів.

Також апеляційний суд перевірив доводи сторони захисту щодо показань спеціаліста ОСОБА_16 та встановив, що в ході судового розгляду ОСОБА_16 була присутня в якості психолога під час допиту 22 травня 2024 року неповнолітньої потерпілої ОСОБА_5 відповідно до положень ч. 1 ст. 226, ч. 1 ст. 354 КПК України. При цьому наявність у ОСОБА_16 спеціальних знань остання підтвердила шляхом надання відповідних документів, яких достатньо для встановлення її фаховості. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що залучення психолога ОСОБА_16 відбулось з дотриманням вимог КПК України, а тому її участь у кримінальному провадженні не викликає будь-яких процесуальних зауважень.

Ретельно дослідивши зібрані у кримінальному провадженні докази, давши їм оцінку з точки зору належності, допустимості й достовірності, суд дійшов обґрунтованого висновку, що ці докази в їх сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку стосовно ОСОБА_4 .

Частина 2 ст. 17 КПК України передбачає, що винуватість особи має бути доведена поза розумним сумнівом. На переконання колегії суддів, у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_4 цей стандарт доведення винуватості цілком дотримано. Адже за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що були досліджені в суді першої інстанції, можливо дійти висновку про те, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Зазначене у вироку формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним, відповідає диспозиції норми кримінального закону, якою встановлено кримінальну відповідальність за вчинені засудженим дії, які суд правильно кваліфікував за ч. 2 ст. 156 КК України.

Щодо доводів касаційної скарги засудженого про порушення його права на перехресний допит, слід зазначити наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Конвенції Ради Європи про захист дітей від сексуальної експлуатації та сексуального насильства кожна Сторона вживає необхідних законодавчих або інших заходів для захисту прав й інтересів жертв, у тому числі їхніх особливих потреб як свідків, на всіх стадіях розслідування та кримінального провадження, зокрема шляхом забезпечення уникнення контакту між жертвами та правопорушниками в суді та приміщеннях правоохоронних органів, крім випадків, коли компетентні органи встановлять інше в найкращих інтересах дитини або коли розслідування чи провадження вимагають такого контакту.

Відповідно до пунктів 68, 72 Керівних принципів Комітету Міністрів Ради Європи щодо правосуддя, дружнього до дітей, прийнятих Комітетом Міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 року, слід уникати прямого контакту, протистояння або спілкування між дитиною-жертвою або дитиною-свідком з підозрюваним, наскільки це можливо, якщо тільки дитина-жертва не вимагає цього.

На переконання колегії суддів Верховного Суду, перехресний допит у суді потерпілої, яка була малолітньою на час вчинення кримінального правопорушення, допустимий лише у виняткових випадках, коли вичерпано всі інші способи встановлення істини.

Як убачається з оскаржуваних судових рішень, 27 жовтня 2023 року під час досудового розслідування потерпіла ОСОБА_5 була допитана слідчим із застосуванням відеозйомкиза участю психолога з дотриманням методики «Зеленої кімнати».

В подальшому, під час судового розгляду, судом безпосередньо було допитано потерпілу за участю законного представника, психолога ОСОБА_16 та захисника, в ході якого вона надала показання ідентичні тим, що надавала під час досудового розслідування.

При цьому ухвалою Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 квітня 2024 року за наслідками обговорення питання щодо допиту неповнолітньої потерпілої ОСОБА_5 , було постановлено провести її допит у режимі відеоконференції з іншого спеціально обладнаного приміщення вказаного районного суду за участю законного представника ОСОБА_13 та психолога, якого включеного до Реєстру психологів. Допит неповнолітньої потерпілої ОСОБА_5 постановлено здійснити у закритому судовому засіданні у приміщенні Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області. Також цьому судом роз`яснено учасникам кримінального провадження про можливість до початку судового засідання підготувати та подати до суду зрозумілі із урахуванням віку неповнолітньої потерпілої запитання.

Проте, 22 травня 2024 року засуджений відмовився їхати до суду, що судом було розцінено як неповага до суду та за наслідками обговорення було постановлено протокольну ухвалу про видалення його на одне судове засідання за умови участі його захисника у відповідності до вимог ст. 330 КПК України. Як встановлено апеляційним судом, рішення суду ухвалено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.

Так, враховуючи характер вчиненого злочину і те, що ОСОБА_5 в малолітньому віці стала жертвою злочину сексуальної спрямованості, суди дійшли висновку про відсутність необхідності її допиту саме за участю засудженого у судовому засіданні з урахуванням її інтересів та з метою захисту її прав.

Водночас, оцінюючи доводи сторони захисту щодо порушення права засудженого на перехресний допит, суди зазначили, що в ході допиту потерпілої ОСОБА_5 сторона захисту мала об`єктивну можливість на рівні із стороною обвинувачення задавати питання останній.

Колегія суддів погоджується з такою позицією, оскільки вона узгоджується і з міжнародними нормами, стандартами та принципами правосуддя, дружнього до дитини, в яких поміж іншого закріплено, що кількість опитувань дитини-жертви повинна бути максимально обмеженою та з урахуванням найкращих інтересів і добробуту дітей, повинна існувати можливість для судді мати можливість обмежувати таку кількість опитувань.

Враховуючи вказані обставини, можливість засудженого надати в письмовому вигляді запитання неповнолітній потерпілій, безпосередньо реалізовану можливість захисника задавати їй запитання в ході допиту, та те, що вона була допитана на досудовому розслідуванні, в ході якого надавала відомості, які мають значення для даного провадження та ідентичні показанням, наданим в суді, при цьому стороні захисту відкрилися вказані матеріали на досудовому розслідуванні, а також характер вчиненого злочину і, що остання стала жертвою злочину сексуальної спрямованості, судами не було порушено право засудженого на перехресний допит.

Підсумовуючи наведене, суди дотрималися положень міжнародних конвенцій у сфері захисту прав дитини, ратифікованих Україною, щодо дотримання принципу найкращих інтересів дитини, закріплених у ст. 3 Конвенції про права дитини, що є основоположним міжнародно-правовим стандартом для усіх відносин дитини з державними органами, у статтях 31, 35 та 36 Конвенції Ради Європи про захист дітей від сексуальної експлуатації та сексуального насильства (Лансаротська конвенція), щодо забезпечення проведення розслідування та кримінального провадження в найкращих інтересах та з повагою до прав дитини, а також щодо порядку опитування потерпілої дитини та судового розгляду.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 419 КПК України дав належну оцінку доводам, викладеним в апеляційних скаргах сторони захисту та обґрунтовано відмовив у їх задоволенні. Свій висновок апеляційний суд переконливо мотивував в ухвалі, і вважати його необґрунтованим чи сумнівним немає підстав.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Отже, обґрунтування касаційної скарги засудженого не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 03 квітня 2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3