У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2025 року м. Ужгород

Слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 , про скасування арешту майна,-

встановив:

18.04.2025 року до слідчого судді з вищевказаним клопотанням звернувся адвокат ОСОБА_3 , в інтересах власника майна ОСОБА_4 .

Клопотання мотивує тим, що ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду від 13.02.2024 року задоволено клопотання прокурора Ужгородської окружної прокуратури Закарпатської області про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР №0000798 від 04.11.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч., 4 ст. 190 КК України, та накладено арешт на майно вилучене під час проведення обшуку за адресою АДРЕСА_1 за місцем проживання ОСОБА_4 та яке належить останньому.

Після вилучення майна, за майже півтора року досудового розслідування слідчим не здійснено жодної процесуальної дії та не прийнято жодного процесуального рішення щодо арештованого майна, та й взагалі не вжито жодних дій для встановлення наявності чи відсутності можливості використання арештованого майна, як доказу у кримінальному провадженні, а тому зазначає, що в подальшому застосуванні такого заходу забезпечення відпала потреба.

Задовольняючи клопотання прокурора, та накладаючи арешт на вилучене під час обшуку за адресою АДРЕСА_1 за місцем проживання ОСОБА_4 майно, яке на праві власності належать останньому, слідчий суддя прийшов до висновку, що прокурором нібито доведена необхідність такого арешту, з огляду на те, що такий арешт є необхідним з метою збереження речових доказів.

Адвокат зазначає, що на даний час, зі спливом значного часу у кримінальному провадженні відсутні будь-які дані, які давали б підстави вважати що арештовані речі та грошові кошти зберігають на собі сліди кримінального правопорушення або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, були об?єктом кримінально протиправних дій або набуті кримінально протиправним шляхом або є майном підозрюваного і може підпасти під конфіскацію майна, як вид покарання.

Також після спливу тринадцяти місяців, як арештоване майно було вилучене, власник майна ОСОБА_4 не підозрюється органом досудового розслідування у вчиненні кримінального правопорушення та не має взагалі ніякого процесуального статусу.

Вилучені речі належать ОСОБА_4 та ніякого відношення до будь-яких кримінальних проваджень вилучені грошові кошти та речі не мають. Грошові кошти є особистими заощадженнями ОСОБА_4 .

На даний час ОСОБА_4 допитаний як свідок, та надав чіткі та послідовні пояснення з приводу відомих їм обставин, з яких вбачається, що будь-якого відношення до даного кримінального провадження ні останні, ні вилучене майно не має.

Вважає, що будь-яких даних, які давали б підстави вважати що ОСОБА_4 причетний до кримінального правопорушення, або що належне йому майно та грошові кошти здобуті кримінально протиправним шляхом, в кримінальному провадженні не встановлено.

За клопотанням сторони захисту, ухвалою слідчого судді від 25.10.2024 року у кримінальному провадженні № 0000798 від 04.11.2023 було скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду від 13.02.2024 на майно вилучене під час проведення обшуку за адресою АДРЕСА_1 за місцем проживання ОСОБА_4 , а саме: ноутбук марки «Acer» моделі «Еx2519» який упаковано до спец пакету PSP3061393; мобільний телефон «IPHONE 14 PRO», який було упаковано у спец пакет WAR1049944; мобільний телефон «IPHONE 14 PRO», який було упаковано у спец пакет PSP1519616; системний блок чорного кольору на якому на фронтальній частині наявний запис «logic power»; ноутбук марки «Packbord bell» із зарядним пристроєм, який упаковано у спец пакет WAR1756830; грошові кошти в загальній сумі 97550 гривень (дев?яносто сім тисяч п`ятсот п`ятдесят гривень).

ОСОБА_4 просить скасувати арешт тільки на майно, вилучення якого суттєво позначилось на його законних інтересах, а саме мобільний телефон марки РОССО Х3 PRO (XIOMI) , який було упаковано у спец пакет WAR1049944. Адже даний телефон є його особистим майном, яке він використовує в повсякденному житті та роботі, а накладення безпідставного арешту на дане майно протягом тринадцяти місяців є неспіврозмірним обмеженням прав ОСОБА_4 та не відповідає завданням кримінального провадження.

В судове засідання власник майна та його адвокат не з`явилися.

Слідчий в судове засідання не з`явився, жодних пояснень щодо доцільності відмови у скасуванні арешту суду не надав.

Дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя приходить до наступного висновку.

Статтею 131 КПК України одним із заходів забезпечення кримінального провадження визначено арешт майна.

За приписами ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно з ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Частиною 10 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду від 13.02.2024 року задоволено клопотання прокурора Ужгородської окружної прокуратури Закарпатської області про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР №0000798 від 04.11.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч., 4 ст. 190 КК України, та накладено арешт на майно вилучене під час проведення обшуку за адресою АДРЕСА_1 за місцем проживання ОСОБА_4 та яке належить останньому.

Зазначено, що метою накладення арешту є збереження вказаного як речового доказу та запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження тощо.

Відповідно до абзац. 2 ч. 1 ст. 174 КПК України арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

В розглядуваному клопотанні як на підставу для скасування арешту майна власник майна посилається на те, що стороною обвинувачення не надано жодного підтвердження того, що відсутні будь-які дані, які давали б підстави вважати що арештовані речі зберігають на собі сліди кримінального правопорушення або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, були об`єктом кримінально протиправних дій або набуті кримінально протиправним шляхом або є майном підозрюваного і може підпасти під конфіскацію майна, як вид покарання.

Таким чином, матеріали, досліджені при розгляді клопотання заявника, свідчать про те, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування не виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна.

Варто зазначити, що в кримінальному провадженні існує два види інтересів: суспільні інтереси, на захист яких спрямована система кримінальної юстиції; особисті інтереси підозрюваного, обвинуваченого, інших учасників кримінального провадження, які мають бути гарантовано захищені від неправомірних посягань.

Забезпечення балансу цих інтересів, по суті, є одним з найважливіших завдань кримінального провадження. Так, у ст. 2 КПК зазначено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження.

Досягнути такого балансу можна лише за умови існування і дотримання певних правил, визначених у законі, які в своїй сукупності створюють систему гарантій від порушення прав особи, що опинилась у сфері дії кримінального провадження.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Між тим, статтею 28 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Критерії для визначення розумності строків кримінального провадження визначені ч. 3 ст. 28 КПК України, однак він має бути об`єктивно необхідним для прийняття процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.

Окрім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "ОСОБА_5 та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Відповідно до ч. 3 ст. 22 КПК України слідчий суддя під час кримінального провадження не може одночасно виконувати функції державного обвинувачення, захисту і судового розгляду. Так, функції з доведення обґрунтованості поданого клопотання, наявності підстав для його задоволення процесуальним законом покладено виключно на ініціатора такого клопотання, в даному випадку - власника майна, разом з тим сторона обвинувачення у випадку не згоди з даним клопотанням зобов`язана належним чином її теж обґрунтувати. Відтак слідчий суддя розглядає клопотання на підставі тих доказів, які слідчому судді і представлені. При цьому, жоден учасник не був позбавлений можливості надати їх безпосередньо в судовому засіданні.

Викладені обставини свідчать, про те, що слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом. Слідчий суддя приходить до висновку про відсутність в кримінальному провадженні даних, які б виправдовували подальше втручання держави у право на мирне володіння заявником належним йому майном, у зв`язку з чим вважає доцільним скасувати арешт майна, не вбачаючи підстав для подальшого застосування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження.

Таким чином, клопотання представника власника майна про скасування арешту на майно підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст174, 309 КПК України, приймаючи до уваги вищевикладене, виходячи із завдань кримінального провадження, керуючись ст.ст. 169, 174, 376, 447, 532 КПК України, слідчий суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 , про скасування арешту майна, - задовольнити.

Скасувати арешт накладений ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду від 13.02.2024 року про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР №0000798 від 04.11.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України на майно, вилучене під час проведення обшуку за адресою АДРЕСА_1 за місцем проживання ОСОБА_4 та яке належить останньому, а саме:

мобільний телефон марки РОССО Х3 PRO (XIOMI), який було упаковано у спец пакет WAR1049944.

Вказане майно повернути власнику ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 або його представнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_1