Справа № 278/2941/25
Провадження № 1-кс/278/53/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2025 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області у складі слідчого судді ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 розглянувши матеріали скарги адвоката ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_3 , в порядку ст. 206 КПК України,-

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів провадження, представник заявника - адвокат ОСОБА_4 звернувся до слідчого судді зі скаргою (клопотанням) саме в порядку, визначеному ст. 206 КПК України. В своїй скарзі (клопотанні) вказав, що вважає, що його клієнт ОСОБА_3 був незаконно позбавлений свободи службовими особами ІНФОРМАЦІЯ_1 , Київського міського збірного пункту, які не наділені повноваженнями на затримання, привід і позбавлення волі будь-яких осіб, зокрема, військовозобов`язаних. Просив суд зобов`язати службових осіб Військової частини НОМЕР_1 негайно звільнити громадянина ОСОБА_3 , який знаходиться на території полігону у с. Тетерівка.

У судовому засіданні адвокат ОСОБА_4 просив задовольнити дану скаргу у повному обсязі.

Прокурор просив залишити скаргу без задоволення.

Від представника військової частини НОМЕР_1 надійшла заява про розгляд скарги без їх участі. Повідомили, що громадянин ОСОБА_3 у відповідності до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 №170 від 14.06.2025 року вважається таким, що прибув з ІНФОРМАЦІЯ_2 та зарахований у списки військової частини НОМЕР_1 ; додано копію витягу із наказу. Щодо повідомлення особи щодо затримання якої розглядається скарга, про розгляд справи в суді, то представник військової частини додав копії повістки, яку за особистим підписом було отримано громадянином ОСОБА_3 .

Дослідивши скаргу та додані до неї матеріали, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, слідчий суддя дійшов висновку, що заява задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Згідно зі ст. 3 КПК України слідчий суддя - суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

Слідчий суддя, згідно з п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України, здійснює судовий контроль за дотриманням прав, свобод та осіб у кримінальному провадженні.

Кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (п. 10 ч. 1 ст. 3 КПК України).

Згідно п. 5 ч. 1 ст.3 КПК України досудове розслідування - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності, клопотання про закриття кримінального провадження.

Положеннями ч. 3 ст. 26 КПК України визначено, зокрема, що слідчий суддя у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень КПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 206 КПК України кожен слідчий суддя, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться особа, яка тримається під вартою, має право постановити ухвалу, якою зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу забезпечити додержання прав такої особи.

Тримання під вартою є винятковим і найбільш суворим запобіжним заходом, пов`язаним із позбавленням особи свободи, і полягає в примусовій ізоляції підозрюваного, обвинуваченого шляхом поміщення його в установи тримання під вартою на певний строк із підпорядкуванням вимогам режиму цих установ.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про попереднє ув`язнення» (зі змінами та доповненнями) підставою для попереднього ув`язнення є вмотивоване рішення суду про обрання як запобіжного заходу тримання під вартою або про застосування тимчасового чи екстрадиційного арешту, винесене відповідно до Кримінального і Кримінального процесуального кодексів України та/або рішення компетентного органу іноземної держави у випадках, передбачених законом, рішення суду про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на прохання Міжнародного кримінального суду про тимчасовий арешт або про арешт і передачу, а також постанова прокурора, прийнята у випадках та порядку, передбачених статтею 615 КПК України.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про попереднє ув`язнення» (зі змінами та доповненнями) - установами для тримання осіб, щодо яких як запобіжний захід обрано тримання під вартою або до яких застосовано тимчасовий чи екстрадиційний арешт, є слідчі ізолятори Державної кримінально-виконавчої служби України, гауптвахти Військової служби правопорядку у Збройних Силах України. В окремих випадках, що визначаються потребою у проведенні слідчих дій, ці особи можуть перебувати в ізоляторах тимчасового тримання.

Таким чином, відповідно до ч. 1 ст. 206 КПК України та Закону України «Про попереднє ув`язнення» (зі змінами та доповненнями) вбачається, що слідчий суддя може зобов`язати орган державної влади чи службову особу додержатися прав такої особи, якщо вона тримається під вартою в слідчому ізоляторі Державної кримінально-виконавчої служби України, гауптвахті Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, чи ізоляторі тимчасового тримання.

Із змісту поданої заяви видно, що ОСОБА_3 не є особою, яка тримається під вартою, в тому числі й у зв`язку із застосованим стосовно нього запобіжним заходом, не є затриманим у порядку ст. 208 КПК України та не є особою, затриманою неуповноваженою службовою особою, у порядку ст. 207 КПК України, не утримується правоохоронними органами у зв`язку із розслідуваним ними кримінальним правопорушенням у межах жодного порушеного кримінального провадження.

Судом враховано, що відповідно до частини 6 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», у період проведення мобілізації (крім цільової) громадяни України чоловічої статі віком від 18 до 60 років зобов`язані мати при собі військово-обліковий документ та пред`являти його за вимогою уповноваженого представника територіального центру комплектування та соціальної підтримки або поліцейського, а також представника Державної прикордонної служби України у прикордонній смузі, контрольованому прикордонному районі та на пунктах пропуску через державний кордон України.

Згідно з Порядком проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженим постановою Кабміну №560 від 16.05.2024, військово-облікові документи у громадян можуть перевіряти на вулиці, у громадських місцях, за місцем проживання чи роботи.

У зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової та мобілізаційної готовності Збройних сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, Указом Президента України №62/2022 «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022, оголошено про проведення загальної мобілізації.

Відповідно до ч.3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти СБ України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує політику у сфері цивільного захисту).

Призов громадян на військову службу під час мобілізації не є позбавленням особи права на свободу та особисту недоторканість, гарантоване Конституцією України, а є обов`язком громадянина України на захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України.

Тобто, враховуючи положення чинного законодавства, витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 №170 від 14.06.2025 року, з якого вважається, що ОСОБА_3 вважається таким, що прибув з ІНФОРМАЦІЯ_2 та зарахований у списки військової частини НОМЕР_1 , слідчим суддею не встановлено, що ОСОБА_3 незаконно утримується службовими особами військової частини НОМЕР_1 на території полігону у АДРЕСА_1 , чи будь-якими іншими особами.

Будь-яких обставин, за наявності яких можливо дійти висновку, що ОСОБА_3 незаконно тримається під вартою, слідчим суддею під час розгляду скарги не встановлено, а відтак підстав для її задоволення та про негайне звільнення ОСОБА_3 не вбачається.

Суд наголошує, що призов в армію військовозобов`язаних у зв`язку з запровадженням воєнного стану для виконання конституційного обов`язку по захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України (ст.65 Конституції України) не є позбавленням волі особи та порушенням її конституційних прав.

При цьому, слідчий суддя звертає увагу заявника на те, що у разі порушення прав чи інтересів службовими (посадовими) особами територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, працівниками поліції чи військової частини при здійсненні ними свої повноважень, пов`язаними із мобілізацією, для судового захисту вона вправі звернутись із адміністративним позовом до компетентного адміністративного суду, а у разі вчинення щодо неї (нього) протиправних дій, що містять ознаки кримінальних правопорушень, до правоохоронного органу із заявою про вчинення кримінального правопорушення.

Слідчий суддя враховує правову позицію Касаційного кримінального суду Верховного Суду, висловлену в постанові від 27 травня 2019 року, справа №766/22242/17, згідно з якою, положення ст. 206 КПК мають на меті забезпечення процесуального механізму звільнення слідчим суддею будь-якої особи, яка позбавлена свободи за відсутності судового рішення, та застосовуються саме в таких випадках. При цьому вказаний механізм не включає процедур оскарження рішень, дій чи бездіяльності працівників правоохоронних органів, пов`язаних із затриманням особи в порядку, передбаченому ст. 208 КПК України, «post factum», оскільки відповідні заперечення особа може висловити під час вирішення питання про застосування запобіжного заходу та/або під час підготовчого судового засідання й судового розгляду кримінального провадження по суті.

Вказана позиція узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 27.05.2019 у справі №766/22242/17.

Наведене підтверджує, що не будь-яке затримання фізичної особи підлягає оцінці з урахуванням положень ст. 206 КПК України слідчим суддею, компетенція якого обмежується перевіркою дотриманням прав особи саме в кримінальному провадженні, тобто пов`язане з утриманням особи саме в порядку кримінального переслідування.

Таким чином, у слідчого судді відсутні повноваження, визначені КПК України для з`ясування підстав позбавлення волі особи у інших випадках, не пов`язаних із досудовим розслідуванням конкретного кримінального провадження та розгляду у порядку ст.206 КПК України заяви, поданої не в рамках кримінального провадження.

Керуючись статтями 81, 206, 309, 376 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Заяву адвоката ОСОБА_4 , подану в інтересах ОСОБА_3 , щодо незаконного затримання та позбавлення свободи ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Повний текст ухвали складено 23.06.2025.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1