УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2025 року

м. Київ

Справа № 163/962/24

Провадження № 51-3455 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Волинського апеляційного суду від 31 липня 2025 року щодо

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Чернігова, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27

ч.3 ст.358, ч.4 ст.358 КК України.

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Ратнівського районного суду Волинської області від 22 січня 2025 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України, та призначено покарання за ч.5 ст.27 ч.3 ст.358 КК України у виді обмеження волі строком на 2 роки; за ч.4 ст.358 КК України - у виді обмеження волі строком на 1 рік.

На підставі положень ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання призначених покарань призначено ОСОБА_4 остаточне покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки і 2 місяці.

На підставі положень ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України. Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

Згідно з вироком ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за те, що він у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці, будучи особою призовного віку, яка підлягає мобілізації та не має права перетинати державний кордон України під час дії воєнного стану, переслідуючи мету виїзду за межі території України, діючи за попередньою змовою групою осіб з невстановленою досудовим розслідуванням особою, домовився про виготовлення останнім тимчасового посвідчення військовозобов`язаного та довідки військово-лікарської комісії.

У подальшому ОСОБА_4 , усвідомлюючи характер своїх протиправних дій; розуміючи, що вказані документи будуть підробленими, вчинив пособництво у вчиненні злочину, а саме надав невстановленій досудовим розслідуванням особі свої персональні дані для подальшого використання під час виготовлення підроблених документів.

Згодом невстановлена досудовим розслідуванням особа за попередньою змовою з ОСОБА_5 , використовуючи анкетні дані останнього, у невстановлені досудовим розслідуванням час та місці, за допомогою комп`ютерної техніки умисно виготовила тимчасове посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_1 від 21 січня 2023 року на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в яке вклеїла фотокартку останнього та внесла недостовірні відомості про те, що він не придатний до військової служби; завірила його відтисками печатки « ІНФОРМАЦІЯ_2 Код НОМЕР_2 », підробивши підпис керівника вказаної установи.

Вказана невстановлена особа також виготовила підроблену довідку військово-лікарської комісії № 936 від 21 січня 2023 року на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в яку внесла недостовірні відомості про те, що він непридатний до військової служби, та яку завірила відтиском печатки « ІНФОРМАЦІЯ_2 Код НОМЕР_2 », печатки «ЛІКАР ОСОБА_6 ОСОБА_11», підробивши підпис голови та секретаря військово-лікарської комісії.

Згодом вищевказані підроблені документи ОСОБА_4 невстановленим досудовим розслідуванням шляхом отримав від невстановленої досудовим розслідуванням особи.

Вищевказані дії надали ОСОБА_4 можливість використання таких документів як офіційних, тобто таких, що мають усі необхідні реквізити та юридично значущий характер, як особі, котра відповідно до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» є особою призовного віку, яка не має права перетину державного кордону України у військовий час, незаконно перетнути державний кордон України з Республікою Польща.

28 грудня 2023 року, близько 15:30, ОСОБА_4 під час проходження прикордонного контролю, перебуваючи в пункті пропуску для міжнародного залізничного сполучення «Ягодин», усвідомлюючи значення та суспільно-небезпечний характер власних дій та керуючи ними, діючи умисно, будучи особою призовного віку, яка не має права перетину державного кордону України під час дії запровадженого воєнного стану, з метою незаконного перетину державного кордону як підставу для перетину надав працівникам Державної прикордонної служби України завідомо підроблені зазначені документи, чим використав завідомо підроблені документи.

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 31 липня 2025 року апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_4 залишено без задоволення, а оскаржуваний вирок місцевого суду - без зміни.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

На обґрунтування своїх вимог засуджений із посиланням на положення ст. 69 КК України вказує, що суди першої та апеляційної інстанцій не в повній мірі врахували ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, а також дані про його особу, не застосувавши до нього покарання у виді штрафу.

Окрім цього зазначає, що суд апеляційної інстанції без належної мотивації дійшов висновку про те, що наведені в апеляційній скарзі обставини істотно не впливають на оцінку ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Крім того засуджений зазначає, що під час повторного перегляду його апеляційної скарги на суворість призначеного покарання Волинським апеляційним судом 31 липня 2025 року у складі колегії суддів брали участь ті ж самі судді, а саме головуючий ОСОБА_7 та суддя ОСОБА_8 , які вже висловлювали свою позицію щодо призначеного покарання під час попереднього апеляційного розгляду, що на його думку, свідчить про порушення права на справедливий суд.

Також зазначає, що подані ним відводи цим суддям були розглянуті тією ж колегією та безпідставно відхилені.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень та кримінально-правова оцінка його дій за ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.

Стосовно доводів засудженого ОСОБА_4 щодо суворості призначеного йому покарання, у зв`язку з чим доцільно скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий апеляційний розгляд, то вони, на думку колегії суддів, є безпідставними.

За приписами ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності й даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Згідно з положеннями ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом і розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Місцевий суд, призначаючи ОСОБА_4 покарання, врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України належать до категорії кримінального проступку та нетяжкого злочину; особу винного, який вперше притягається до кримінальної відповідальності, раніше не судимий, працевлаштований, позитивно характеризується за місцем роботи та навчання. Обставиною, що пом`якшує покарання, суд визнав щире каяття. Обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено.

Разом з цим апеляційний суд, врахувавши, що під час апеляційного розгляду ОСОБА_4 наполягав на відсутності у його діях складу інкримінованих кримінальних правопорушень та заперечував факт підроблення документів, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність такої обставини, що пом`якшує покарання, як щире каяття, що у свою чергу, унеможливлює застосування до нього положень ст. 69 КК України.

Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду про те, що призначене ОСОБА_4 покарання не може вважатися надмірно суворим, як про це зазначається в касаційній скарзі.

Таке покарання є обґрунтованим, відповідає ступеню тяжкості вчиненого правопорушення, враховує дані про особу засудженого та є достатнім для досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та метою покарання.

Крім того, необхідно врахувати, що до засудженого було застосовано положення ст. 75 КК України, у зв`язку з чим, на думку колегії суддів, покарання, призначене ОСОБА_4 та визначений спосіб звільнення від його відбування, повною мірою відповідають вимогам закону.

Доводи засудженого про те, що під час повторного розгляду його апеляційної скарги Волинським апеляційним судом брали участь ті ж самі судді, які вже висловлювали раніше свою позицію щодо призначеного покарання під час попереднього апеляційного розгляду, чим, на його думку, було порушено право на справедливий суд, на думку колегії суддів, є безпідставними.

Дійсно, як убачається з відомостей, що містяться в Єдиному державного реєстрі судових рішень, ухвалою Волинського апеляційного суду від 11 вересня 2024 року у складі суддів ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 вирок Любомльського районного суду від 30 травня 2024 року щодо ОСОБА_4 було скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд.

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 16 вересня 2024 року матеріали кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27 ч.3 ст.358, ч.4 ст.358 КК України, було передано на розгляд до Ратнівського районного суду Волинської області.

У подальшому після ухвалення Ратнівським районним судом Волинської області вироку від 22 січня 2025 року, останній був предметом апеляційного перегляду Волинським апеляційним судом у складі колегії суддів ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , який ухвалою від 31 липня 2025 року залишив зазначений вирок без зміни.

Нормами статей 75 і 76 КПК України передбачено обставини, що виключають участь судді в розгляді справи.

Відповідно до ст. 75 КПК України суддя не може брати участь у кримінальному провадженні: якщо він є заявником, потерпілим, цивільним позивачем, цивільним відповідачем, близьким родичем чи членом сім`ї слідчого, прокурора, підозрюваного, обвинуваченого, заявника, потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача; якщо він брав участь у цьому провадженні як свідок, експерт, спеціаліст, представник персоналу органу пробації, перекладач, слідчий, прокурор, захисник або представник; якщо він особисто, його близькі родичі чи члени його сім`ї заінтересовані в результатах провадження; за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості; у випадку порушення встановленого ч. 3 ст. 35 КПК України порядку визначення слідчого судді, судді для розгляду справи.

Згідно ст. 76 КПК України суддя, який брав участь у кримінальному провадженні під час досудового розслідування, не має права брати участі у цьому ж провадженні в суді першої, апеляційної і касаційної інстанцій, крім випадків перегляду ним в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, яка була постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Таким чином, КПК України не містить заборони судді повторно брати участь у розгляді нової апеляційної скарги на новий вирок суду першої інстанції, постановлений після скасування попереднього вироку і призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції.

Крім того, на стадії розгляду справи в суді апеляційної інстанції, засуджений звернувся із завами про відвід головуючому судді ОСОБА_7 , суддям

ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , які були цією ж колегією суддів залишені без задоволення.

Розгляд зазначених заяв цією ж колегією суддів відповідає змісту ч. 1 ст. 81 КПК України, де зазначено, що, у разі заявлення відводу одному, кільком або всім суддям, які здійснюють судове провадження колегіально, його розглядає цей же склад суду.

Ухвала апеляційного суду мотивована належним чином та відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги засудженого та доданих до неї копій судових рішень не убачається підстав для її задоволення, згідно з положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити.

Керуючись положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Волинського апеляційного суду від 31 липня 2025 року.

Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3