Справа № 761/4026/23 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/3753/2025 Доповідач у ІІ інстанції ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду

кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

суддів: ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 (в режимі ВКЗ),

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 18 березня 2025 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 ,-

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 березня 2025 року продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного відносно обвинуваченого ОСОБА_8 до 16 травня 2025 року включно. Визначено ОСОБА_8 розмір застави достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків передбачених КПК України у розмірі 650 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 1 968 200 (один мільйон дев`ятсот шістдесят вісім тисяч двісті) гривень.

Таке рішення, суд мотивував тим, що ризики, які були констатовані при застосуванні запобіжного заходу у виді тримання під вартою не припинили свого існування, а саме, ризики передбачені п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України. Судом при вирішенні питання про продовження строку дії запобіжного заходу було враховано зміст та обсяг обвинувачення, конкретні обставини інкримінованих ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, а також покарання, яке загрожує обвинуваченому, у разі доведення його винуватості. Окрім цього, судом враховано, що жодних відомостей про наявність в обвинуваченого офіційного джерела доходу, міцних соціальних зв`язків, зокрема відомостей, що ОСОБА_8 проживає зі своєю малолітньою дитиною та утримує її, та інших факторів, які б могли свідчити про наявність запобіжників в обвинуваченого, що може перешкодити останньому вільно залишити своє постійне місце проживання з метою ухилення від кримінального провадження, суду надано не було. Підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який судом не встановлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції захисник обвинуваченого ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 18 березня 2025 року та постановити нову ухвалу, якою застосувати до ОСОБА_8 запобіжний захід не пов`язаний із триманням під вартою або розмір застави визначити виключно у межах розміру, встановленого п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що оскаржувана ухвала є такою, що не відповідає вимогам, встановленим ст. 370 КПК України та, окрім цього, вважає викладені в ній висновки не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що у відповідності до ст. 409 КПК України є підставою для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції.

Захисник вказує, що як вбачається зі змісту оскаржуваної ухвали, жодної правової оцінки доводам сторони захисту судом надано не було.

Тяжкість інкримінованих кримінальних правопорушень не може виступати самостійною підставою для продовження обвинуваченому міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки подібна позиція суперечить меті та суті запобіжного заходу, який за своєю природою є не мірою покарання, а покликаний забезпечує сумлінність виконання покладених на особу процесуальних обов`язків.

Сторона захисту звертає увагу, що обвинувачений є громадянином України, має стійкі соціальні зв`язки; одружений; має батьків похилого віку, зокрема, батько обвинуваченого страждає на онкологічне захворювання 4-ї стадії; має дитину - неповнолітню доньку, хвору на туберкульоз. Все це у сукупності свідчить про те, що рідні обвинуваченого потребують його допомоги, а продовження тримання його під ватрою виключає можливість її надання.

Окрім іншого, обвинувачений є чоловіком призовного віку, придатним до проходження військової служби, що виключає можливість виїзду за межі країни.

Проте, місцевим судом жодної правової оцінки вказаним доводам надано не було, а лише акцентовано увагу на тяжкості інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень.

Крім того, обвинувачений не є суб`єктом владних повноважень, не наділений авторитетом та особливим майновим становищем, відтак, в нього фактично відсутні дієві засоби впливу на свідків, що вже надали свої показання на стадії досудового розслідування та були попереджені про кримінальну відповідальність.

Доказів того, що обвинувачений реально здатен вплинути на свідків, як і того, що свідки здатні піддатися цьому впливу до клопотання сторони обвинувачення не додані.

Поряд із цим, обвинувачений не володіє надмірними статками, його майнове становище є посереднім, тобто, законодавчо встановлений розмір застави навіть на мінімальній межі здатний повною мірою забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

При цьому, прокурором не надано будь-яких виписок по банківським рахункам обвинуваченого; витягів, які б свідчили про наявність у нього рухомого/нерухомого майна тощо, відтак, визначаючи значно більший, аніж встановлений законодавцем, розмір застави, суд навіть не з`ясував майнового становища обвинуваченого.

В той же час, виключно прокурор зобов`язаний доводити наявність реальних правових підстав для відступу від розміру застави, що встановлений законодавцем, чого зроблено не було.

Відповідно до ч.4 ст.4221 КПК України, розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю обвинуваченого ОСОБА_8 , який належним чином повідомлений про судовий розгляд, до суду не надходило.

Заслухавши доповідь судді,

пояснення захисника ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити,

пояснення прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника,

перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Правовими приписами ст. 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст. ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується та особисті обставини його життя, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому, наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, не зважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідків, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. ч. 6 та 7 ст. 176 цього Кодексу.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку тримання під вартою, повно та об`єктивно досліджено всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу.

Всупереч доводам апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 , суд першої інстанції при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою належним чином дослідив всі обставини, які мають значення при вирішенні даного питання, врахував тяжкість і обставини кримінальних правопорушень у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_8 , тяжкість покарання, що загрожує останньому у разі визнання його винуватим, дані про його особу та правильно встановив, що продовжують існувати обґрунтовані ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України ступінь яких не зменшився, що на даний час виключає можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинуваченого на більш м`який.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника про те, що ОСОБА_8 є громадянином України, має стійкі соціальні зв`язки, одружений, має батьків похилого віку, зокрема, батько обвинуваченого страждає на онкологічне захворювання 4-ї стадії, має дитину - неповнолітню доньку, хвору на туберкульоз, а також те, що обвинувачений є чоловіком призовного віку, придатним до проходження військової служби, що виключає можливість виїзду за межі країни, то на переконання колегії суддів вони є неспроможними, оскільки наведені захисником дані, хоч і свідчать про наявність соціальних зв`язків, однак, на даному етапі провадження, не є достатніми стримуючими факторами з огляду на конкретні обставини кримінального провадження, поставлені йому у провину, які у своїй сукупності, дають достатні підстави вважати, що обвинувачений може вчинити дії передбачені п.1 ч.1 ст. 177 КПК України.

Так, ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

З урахуванням характеру висунутого ОСОБА_8 обвинувачення, тяжкості покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватим в інкримінованих кримінальних правопорушеннях, а також враховуючи всі наявні в матеріалах провадження дані про особу обвинуваченого, колегія суддів дійшла висновку, що обвинувачений ОСОБА_8 може переховуватися від суду, оскільки такий ризик існує і виправдовує його подальше тримання під вартою.

Колегія суддів також звертає увагу на практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Доводи захисника про те, що обвинувачений не є суб`єктом владних повноважень, не наділений авторитетом та особливим майновим становищем, відтак, в нього фактично відсутні дієві засоби впливу на свідків, що вже надали свої показання на стадії досудового розслідування та були попереджені про кримінальну відповідальність, а також про відсутність доказів того, що обвинувачений реально здатен вплинути на свідків, як і того, що свідки здатні піддатися цьому впливу, що в своїй сукупності свідчить про відсутність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає необґрунтованими, а також зазначає те, що під час апеляційного розгляду провадження відсутні дані про зменшення або зникнення ризиків, доведених прокурором під час обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Посилання захисника на непомірність розміру застави, визначеної ОСОБА_8 судом першої інстанції, на думку колегії суддів, є безпідставним, оскільки при визначенні розміру застави зазначені у цій частині обставини були враховані судом, зокрема, обставини кримінального правопорушення, особу обвинуваченого.

Також, виходячи з практики Європейського суду з прав людини, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції, врахував обставини та тяжкість кримінальних правопорушень, у скоєнні яких обвинувачується ОСОБА_8 , та дійшов до обґрунтованого висновку щодо необхідності визначити обвинуваченій заставу в розмірі 1 968 200 грн. 00 коп., що дорівнює 650 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, оскільки внесення застави саме в такому розмірі може гарантувати виконання покладених на нього обов`язків, а що стосується майнового стану, то закон, зокрема, ст. 184 КПК України, не зобов`язує прокурора надавати суду докази щодо майнового стану обвинуваченого при подачі клопотання про застосування запобіжних заходів та продовження запобіжних заходів.

Інші доводи, які викладені в апеляційній скарзі захисника, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції об`єктивно встановлено існування обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою, оскільки прокурором доведено продовження існування ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, які на час розгляду питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою жодним чином не зменшились і в сукупності з даними про його особу підтверджують на даному етапі провадження, потребу в подальшому триманні під вартою. З огляду на викладене, підстав вважати, що інші, менш суворі запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, колегія суддів не вбачає. Таким чином, доводи апеляційної скарги захисника про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає безпідставними.

Рішення суду першої інстанції прийнято на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, досліджено належним чином всі матеріали провадження та наведено в ухвалі мотиви, з яких прийнято відповідне рішення.

За таких обставин судом першої інстанції не було допущено істотних порушень вимог КПК України при вирішенні питання доцільності продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 . Підстав для застосування щодо останнього більш м`яких запобіжних заходів не вбачається.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 , не впливає на висновки суду першої інстанції, не може бути задоволена, а тому оскаржувану ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 18 березня 2025 року слід залишити без змін.

Керуючись ст. 176-178, 183, 194, 376, 404, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 18 березня 2025 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня оголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ____________________ ___________________ _____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4