УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2025 року

м. Київ

справа № 755/20846/24

провадження № 51-2691 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 10 квітня 2025 року в кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003528 по обвинуваченню

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

встановив:

За вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 10 січня 2025 року ОСОБА_5 визнано винуватим у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, та призначено покарання, із застосуванням положень ч. 1 ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного покарання з іспитовим строком на 3 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

Відповідно до обставин, детально наведених у вироку суду, 14 жовтня 2024 року о 23:46 год, ОСОБА_5 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, зайшов до приміщення АЗС WOG, розташованого за адресою: м. Київ, пр-т Романа Шухевича, 16, де свою підприємницьку діяльність здійснює ТОВ «ПЕТРОЛ КОНТРАКТ», та підійшов до полиць, де взяв пляшку вина ігристого Marengoрож. н/сол. 0,75 л., вартістю 79,20 грн та направився на вихід з приміщення.

У свою чергу, працівниками ТОВ «ПЕТРОЛ КОНТРАКТ» відносно ОСОБА_5 висловлено вимогу зупинитись, на яку останній не відреагував, та з метою доведення свого злочинного умислу, направленого на відкрите викрадення чужого майна, поєднаний з погрозою застосування насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений в умовах воєнного стану, до кінця, розвернувшись до співробітника ТОВ «ПЕТРОЛ КОНТРАКТ», продемонстрував предмет ззовні схожий на ніж, внаслідок чого остання зупинилася та припинила свої активні дії щодо припинення протиправної поведінки ОСОБА_5 , який залишив місце вчинення кримінального правопорушення, а викраденим розпорядився на власний розсуд.

Київський апеляційний суд ухвалою від 10 квітня 2025 року апеляційну скаргу прокурора залишив без задоволення, а вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 10 січня 2023 року - без змін.

У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_4 , посилаючись нанеправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, зазначає, що апеляційний суд:

? безпідставно погодився із місцевим судом щодо наявності підстав для звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, оскільки низка обставин, на які послався місцевий суд як на підставу для застосування ст. 75 КК України, вже були ним враховані як підставу для застосування ст. 69 КК України;

? не звернув увагу на те, що злочин було вчинено в темну пору доби за 15 хв. до настання комендантської години, обвинувачений перебував в стані алкогольного сп`яніння та погрожував жінці предметом, схожим на ніж;

? безпідставно послався на молодий вік обвинуваченого, так як його вік свідчить про наявність достатнього життєвого досвіду та ніяким чином не зменшує суспільну небезпечність скоєного злочину.

Зазначає, що викладені в ухвалі апеляційного суду обставини жодним чином не свідчать про можливість виправлення ОСОБА_5 та попередження вчинення останнім нових злочинів шляхом відбування покарання нижчого від найнижчої межі з випробуванням, що, в свою чергу, не буде сприяти меті покарання.

Ухвала суду апеляційної інстанції є не вмотивованою та не відповідає вимогам статей 370, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України).

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Статею 433 КПК України передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України та правильності кваліфікації його дій в касаційному порядку також не оспорюються.

Оцінюючи обґрунтованість доводів касаційної скарги прокурора, Суд враховує наступне.

Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Нормою ч. 3 ст. 65 КК України передбачено, що підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються ст. 69 КК України.

Відповідно до ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині КК України.

Тобто застосування ст. 69 КК України передбачає наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

За змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані в сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Питання призначення покарання та звільнення від його відбування визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Заразом, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

У постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції, який призначаючи ОСОБА_5 покарання врахував тяжкість та конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, що вирізняється невеликою вартістю предмету злочину, дані про особу обвинуваченого, а саме те, що він молодого віку, не одружений, офіційно не працює, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався.

Також місцевим судом враховано належну процесуальну поведінку ОСОБА_5 після вчинення правопорушення, ставлення до вчиненого, а саме те, що він свою вину у вчиненому визнав повністю, щиро каявся, вжив заходів щодо примирення з потерпілим та добровільно відшкодував завдану шкоду, у тому числі і працівнику ТОВ «ПЕТРОЛ КОНТРАКТ».

Крім того, цей суд також взяв до уваги наявність обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання, у виді щирого каяття, добровільного відшкодування завданого збитку та незначний розмір вартості викраденого майна, а також обставину, яка відповідно до ст. 67 КК України обтяжує покарання, у виді вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.

Водночас суд апеляційної інстанції зазначив, що з урахуванням наявності кількох обставин, які відповідно до ст. 66 КПК України пом`якшують покарання, конкретних обставин та ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що вирізняється невеликою вартістю предмету злочину, який відшкодовано власнику, відшкодування шкоди працівнику ТОВ «ПЕТРОЛ КОНТРАКТ», відсутність матеріальних претензій до обвинуваченого з їхнього боку, з урахуванням особи обвинуваченого та критичним відношенням винного до вчиненого, його належної поведінки після вчинення кримінального правопорушення, які у своїй сукупності істотно знижують ступінь тяжкості та суспільної небезпеки вчиненого правопорушення, місцевий суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для застосування до обвинуваченого положень ст. 69 КК України.

Апеляційний суд в оскаржуваному рішенні також вказав, що місцевий суд, з урахуванням особи обвинуваченого, який на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, є особою молодого віку, має постійне місце проживання та реєстрацію в м. Києві, раніше не судимий, стан його здоров`я, його характеристики від начальника ЖЕД-412 та старшого ДОП Дніпровського УП ГУНП у м. Києві за місцем проживання, правомірно визнав за можливе звільнити його від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України.

Суд апеляційної інстанції дійшов слушного висновку, що місцевий суд вірно призначив ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі, яке відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом та розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів. Крім того, висновки суду про можливість виправлення ОСОБА_5 без ізоляції від суспільства шляхом звільнення від відбування покарання з випробуванням є обґрунтованими та узгоджуються з вимогами ст. 75 КК України.

Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив посилання й доводи, викладені прокурором в апеляційній скарзі та, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку суду першої інстанції, вмотивовано відмовив у їх задоволенні, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.

У зв`язку з тим, що в касаційній скарзі прокурора відсутнє достатнє обґрунтування неможливості застосування ст. 75 КК України до засудженого, Суд вважає, що призначене покарання із звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК України, не порушує загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, та не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування.

У той же час касаційна скарга прокурора не містить конкретного обґрунтування неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, які перешкодили чи могли перешкодити суду апеляційної інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 413, 414 КПК України, а відтак й необхідності скасування чи зміни ухвали Київського апеляційного суду від 10 квітня 2025 року на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.

Ухвала апеляційного суду є належно вмотивованою та обґрунтованою і за змістом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Отже, оскільки з касаційної скарги прокурора та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 10 квітня 2025 року стосовно ОСОБА_5 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3