Справа № 711/5751/25
Номер провадження 1-кп/711/456/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2025 року Придніпровський районний суд м. Черкаси у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Придніпровського районного суду м. Черкаси кримінальне провадження № 0002097 від 10.06.2025стосовно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Черкаси, громадянина України, українця, не одруженого, не працюючого, адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 , 09.06.2025, близько 17:10 години, перебуваючи на зупинці громадського транспорту «Проспект Хіміків», що по вул. Вячеслава Чорновола, 245/2 у м. Черкаси, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не маючи наміру на заподіяння ОСОБА_5 середньої тяжкості тілесних ушкоджень, не передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, хоча повинен був і міг їх передбачити, підійшов до потерпілої, яка стояла до нього спиною, та наніс один удар правою рукою в область правої частини голови потерпілої, від чого ОСОБА_5 втратила рівновагу та впала спиною на свою праву руку.

Внаслідок протиправних дій ОСОБА_4 потерпіла ОСОБА_5 отримала тілесні ушкодження у вигляді травми правого передпліччя з переломами нижньої третини променевої кістки та шилоподібного відростку ліктьової кістки, які відповідно до висновку експерта № 02-01/447 від 23.06.2025 відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я.

ДіїОСОБА_4 суд кваліфікує заст. 128 КК України як необережне середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Обвинувачений ОСОБА_4 вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України, визнав у повному обсязі.

Прокурор в судовому засіданні зазначила, що вина ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення повністю доведена зібраними під час досудового розслідування доказами, обвинувачений визнав свою вину та не оспорює фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, викладені в обвинувальному акті, а тому вважає недоцільним досліджувати докази щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. З огляду на викладене просила суд обмежитись допитом обвинуваченого та дослідженням доказів, які характеризують його особу, документів, що стосуються заходів забезпечення кримінального провадження, процесуальних витрат та долі речових доказів.

Обвинувачений ОСОБА_4 погодився із запропонованим порядком та обсягом дослідження доказів.

Оскільки учасники судового провадження не оспорювали фактичні обставини провадження і судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності їхньої позиції, суд роз`яснив учасникам процесу положення ч. 3 ст. 349 КПК України, зокрема, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

З огляду на позицію сторін кримінального провадження щодо порядку та обсягу дослідження доказів, суд здійснив судовий розгляд у справі щодо всіх фактичних обставин із застосуванням правил ч. 3 ст. 349 КПК України, визнавши недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються, та вирішив обмежитись допитом обвинуваченого та дослідженням доказів, які характеризують особу обвинуваченого, документів, що стосуються процесуальних витрат, речових доказів та застосованих заходів забезпечення кримінального провадження у виді запобіжного заходу та арештів майна.

Суд також пересвідчився в добровільності позиції обвинуваченого та не знайшов підстав вважати, що останній себе оговорює або в інший спосіб викривлює визнані ним у судовому засіданні обставини чи визнає їх під примусом.

Заперечень з приводу оголошених фактичних обставин, встановлених під час досудового розслідування у кримінальному проваджені, від сторін не надійшло, учасники погодилися із кваліфікацією вчиненого діяння.

Це узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, відповідно до яких суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Допитаний у судовому засіданні ОСОБА_4 повністю підтвердив викладені в обвинувальному акті обставини вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України, та пояснив, що напередодні його вигнав з тролейбуса кондуктор за неоплату проїзду, він розізлився через цей випадок і тому сильно напився. Наступного дня, коли він перебував у районі Хімселища, у нього не вистачало грошей на цигарки, він пішов на автобусну зупинку, однак не випросив ні в кого з перехожих ні грошей, ні цигарок. Оскільки він досі перебував у стані алкогольного сп`яніння, його охопила злість і лють, свій стан ОСОБА_4 описав «ніби якийсь заскок». Через раптову хвилю злості він підійшов до потерпілої і ударив її один раз. Із ОСОБА_5 він раніше не був знайомий, потерпіла перед тим не робила йому зауважень, між ними не було конфлікту, вона просто потрапила йому під гарячу руку, коли він був дуже п`яний і злий. Через свій тодішній стан він мало що пам`ятає, ніби як наніс удар потерпілій, допускає, що вона від того упала. Після її падіння він більше не чіпав потерпілу. Швидку допомогу потерпілій він не викликав, підвестися їй не допомагав. ОСОБА_4 не зміг пригадати чи залишав місце події. Згадав, що хтось із людей на зупинці сказав йому: «Що ви зробили з бабусею», проте ніхто з оточуючих його не утримував на місці. Поліція його затримала біля тролейбусного парку, поблизу наркодиспансера. Після події з потерпілою він не зустрічався, вибачення не просив, компенсувати завдану шкоду не пропонував, тому що не мав її контактних даних. ОСОБА_4 також зазначив, що алкоголь він вживав у суботу-неділю, а подія трапилася у понеділок. Причиною такої поведінки назвав свій стан сп`яніння. Визнав, що вчинив неправильно і більше такого не повторив би, усвідомлює, що тепер має понести покарання.

Показання обвинуваченого є послідовними, логічними і не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

Суд також дослідив та долучив до матеріалів судового провадження надані стороною обвинувачення докази, які характеризують особу обвинуваченого, та стосуються речових доказів, зокрема:

-аналітичне досьє на ОСОБА_4 щодо його місця поживання, родинних зв`язків, притягнення до кримінальної відповідальності;

-виписка з амбулаторної карти № 139 щодо виявленого у ОСОБА_4 09.06.2025 стану сп`яніння;

-довідки КНП «ЧОПНД Черкаської обласної ради» про те, що ОСОБА_4 під наглядом лікаря психіатра не перебуває, за медичною допомогою до лікаря нарколога не звертався;

-вимоги про притягнення ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності, відповідно до яких він в порядку ст. 89 КК України вважається таким, що не має судимості;

-копія паспорта громадянина України на ім`я ОСОБА_4 ;

-постанова від 23.06.2025 про визнання речовим доказом оптичного носія (диска) з відеозаписом події 09.06.2025, який долучено до матеріалів провадження;

-постанова від 19.06.2025 про визнання речовим доказом висновку рентгенографії на ім`я ОСОБА_5 , який долучено до матеріалів провадження.

Вина обвинуваченого ОСОБА_4 підтверджується доказами, зібраними органом досудового розслідування, які він визнав в судовому засіданні відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України.

Перевіривши встановлені органом досудового розслідування обставини, які не викликають сумніву у їх об`єктивності та не оспорюються учасниками судового провадження, суд вважає, що вина ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України, тобто у необережному середньої тяжкості тілесному ушкодженні, доведена повністю.

При призначенні покарання обвинуваченому суд виходить із положень ст. 65 КК України та враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Так, суд враховує, що покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. Застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК України, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила. Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винуватою у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості у суспільстві.

За змістом статей 50, 65 КК України та п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003, особі, яка скоїла злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження скоєння нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час обрання покарання. Суд повинен ураховувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його скоєння, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші особливості справи, які мають значення для забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості злочину. Індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду, оптимальним орієнтиром якої є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого.

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд відповідно до ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України належить до категорії нетяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який в силу ст. 89 КК України вважається раніше не судимим, має постійне місце проживання та реєстрації, не є особою з інвалідністю, на обліку у лікарів психіатра чи нарколога не перебуває, не має на утриманні неповнолітніх дітей чи інших осіб, вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав у повному обсязі та усвідомив неправомірність своїх дій, розкаявся у вчиненому та засудив свою поведінку, відсутність матеріальних претензій з боку потерпілого.

Відповідно до ст. 66 КК України обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_4 , суд визнає щире каяття.

При цьому, суд враховує, що щире каяття характерне тим, що засноване на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки через визнання вини і готовність нести кримінальну відповідальність, тобто характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого кримінального правопорушення, яке виявляється в тому, що обвинувачений визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

У судовому засіданні обвинувачений свою вину визнав у повному обсязі, у вчиненому розкаявся, висловлював жаль з приводу своїх дій та критично їх оцінював, демонстрував готовність нести відповідальність за злочин, що свідчить про розуміння особою тяжкості наслідків своїх дій, бажання виправити ситуацію, що склалася з його вини. Його позиція щодо повного визнання вини і надання показань щодо вчиненого є послідовною, сформована під час досудового розслідування і підтверджена у судовому засіданні.

Обставинами, що обтяжують покарання ОСОБА_4 , відповідно до положень ст. 67 КК України, є вчинення кримінального правопорушення особою у стані алкогольного сп`яніння та вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку.

Разом з тим, зазначений в обвинувальному акті рецидив злочинів як обставину, що обтяжує покарання, суд такою не визнає з огляду на наступне.

Як вказано у ст. 34 КК України, рецидивом кримінальних правопорушень визнається вчинення нового умисного кримінального правопорушення особою, яка має судимість за умисне кримінальне правопорушення.

Як вбачається з вимог про судимість, ОСОБА_4 раніше притягувався до кримінальної відповідальності, однак попередні судимості на час вчинення останнього злочину відповідно до ст. 89 КК України є погашеними, що виключає врахування цієї обставини як обтяжуючої.

Разом з тим, суд бере до уваги, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вчинено злочин проти здоров`я потерпілої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , майже вдвічі старшої від нього жінки, що свідчить про його низький рівень правосвідомості та дотримання правил соціального співжиття у суспільстві.

Стаття 128 КК України передбачає покарання у виді громадських робіт, виправних робіт, обмеження волі та позбавлення волі.

Суд враховує, що ОСОБА_4 відповідно до ст. 89 КК України вважається особою, що не має судимостей, а тому такі види покарання як позбавлення та обмеження волі будуть занадто суворими для нього і нестимуть більше каральну ніж виховну функцію щодо виправлення обвинуваченого.

Обвинувачений офіційно не працевлаштований, що позбавляє суд підстав для призначення ОСОБА_4 такого виду покарання, як виправні роботи.

Натомість покарання у виді громадських робіт полягає у виконанні засудженим у вільний від роботи чи навчання час безоплатних суспільно корисних робіт. Оскільки об`єктом посягання передбаченого статтею 128 КК України кримінального правопорушення є здоров`я особи, яке відповідно до ст. 3 Конституції України є однією з найвищих соціальних цінностей, у цьому випадку доцільним і достатнім для обвинуваченого буде призначення покарання у виді громадських робіт, під час відбування якого засуджений матиме змогу довести своє виправлення шляхом виконання загальнопотрібних і загальнокорисних для суспільства, тобто необмеженого кола осіб, робіт, що сприятиме усвідомленню обвинуваченим важливості загальнолюдських цінностей і необхідності поваги до них.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням загальних засад призначення покарання, законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, враховуючи вимоги ст. 65 КК України про те, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень і що більш суворий вид покарання з числа передбачених за скоєне кримінальне правопорушення призначається лише у випадку, якщо менш суворий вид покарання буде недостатнім для виправлення особи і попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, а також враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його наслідки, особу обвинуваченого, наявність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_4 покарання у виді громадських робіт в максимальних межах санкції ст. 128 КК України.

Призначення ОСОБА_4 саме такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року, не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини та нормам кримінального законодавства України, адже ефективність покарання залежить не лише і не в першу чергу від суворості санкції кримінально-правової норми, а і від спроможності не допустити безкарності злочинних діянь.

Суд наголошує, що призначення покарання є дискрецією суду та здійснюється на підставі внутрішнього переконання судді і оцінки особистості обвинуваченого з метою досягнення мети, визначеної ст. 50 КК України, тобто не лише покарати за вчинення правопорушення, а здійснити виправлення особистості і запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При цьому, покарання у виді позбавлення чи обмеження волі є винятковими покараннями, які застосовуються щодо осіб, виправлення яких є неможливим в іншій, передбачений законом спосіб.

Підстав для застосування статей 75, 69 КК України чи приписів ст. 69-1 КК України до обвинуваченого суд не вбачає у зв`язку з відсутністю передумов, за яких ці правові норми можуть бути застосовані.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений.

Оскільки до обвинуваченого запобіжний захід не застосовувався, суд не вбачає підстав для обрання ОСОБА_4 запобіжного заходу до набрання вироком законної сили.

Інші заходи забезпечення кримінального провадження під час досудового розслідування не застосовувалися.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Долю речових доказів суд вирішує відповідно до положень ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 373, 374, 375, 376, 381-382 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України, та призначити йому покарання у виді громадських робіт на строк двісті сорок годин.

Запобіжний захід ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили не обирати.

Речові докази у справі:

- оптичний носій (диск) з відеозаписом залишити на зберігання в матеріалах кримінального провадження;

- висновок рентгенографії на імя ОСОБА_6 - повернути потерпілій ОСОБА_5 .

Вирок може бути оскаржений до Черкаського апеляційного суду через Придніпровський районний суд м. Черкаси протягом 30 (тридцяти) днів з дня отримання копії вироку.

Вирок набирає законної сили після спливу строку подання апеляційної скарги, встановленого ч. 2 ст.395 КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Роз`яснити, що вирок суду не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Копію вироку суду негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору в порядку, визначеному ст. 376 КПК України.

Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1