В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"14" серпня 2025 р. м. Київ Дніпровський районний суд м. Києва в складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарях ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002173 від 24.06.2025 року, за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Маріуполь Донецької області, громадянина України, із середньою освітою, офіційно не працюючого, не одруженого, не маючого на утриманні малолітніх та неповнолітніх дітей, без місця реєстрації, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого:

- вироком Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20.05.2015 року за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням на строк 1 рік;

- вироком Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23.05.2017 року за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. 18.10.2019 року звільнений з Бердянської виправної колонії Запорізької області по відбуттю строку покарання; - вироком Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19.10.2020 року за ч. 1 ст. 122 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік;

- вироком Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20.10.2020 року за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 185 КК України, із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки;

- ухвалою Селидівського міськрайонного суду Донецької області від 28.09.2021 року на підставі ч. 4 ст. 70 КК України за зукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання вироком Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19.10.2020 року, більш суворим покаранням, призначеного вироком Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20.10.2020 року остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. 31.05.2024 року звільнений з Полицької ВК Рівненської області по відбуттю строку покарання;

- вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 19.02.2025 року за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді пробаційного нагляду на строк 2 роки;

- останнім вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 03.03.2025 року за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 1 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) грн;

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України,

за участю учасників кримінального провадження: прокурора ОСОБА_5 , потерпілого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_4 ,

В С Т А Н О В И В:

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 року № 2002-ІХ, Указом Президента України від 14.03.2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15.03.2022 року № 21 19-ІХ на території України введено воєнний стан, строк дії якого неодноразово продовжувався, який станом на теперішній час є діючим.

ОСОБА_4 , будучи неодноразово засудженим за скоєння умисних злочинів проти власності, маючи не зняту та не погашену у встановленому законом порядку судимість за вчинення умисних починів проти власності, на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив та знову вчинив умисний злочин проти власності за наступних обставин.

Так, 24.06.2025 року приблизно о 14:55, тобто під час дії воєнного стану, ОСОБА_4 , перебував у салоні таксі на задньому пасажирському сидінні у автомобілі «Citroen», моделі С4 синього кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , що рухалось по маршруту в точку призначення, за кермом якого знаходився водій ОСОБА_6 . Прибувши у внутрішній двір будинку за адресою: м. Київ, вул. Райдужна, буд. 17, ОСОБА_4 побачив між водійськими дверима та сидінням водія чоловічу сумку через плече чорного кольору «Hongfeng», яка належала ОСОБА_6 , та припустив, що в ній, можуть знаходиться цінні речі, де в останнього виник злочинний умисел, спрямований на відкрите, повторне викрадення чужого майна з корисливих мотивів, з метою протиправного збагачення.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на відкрите, повторне викрадення чужого майна, усвідомлюючи протиправність своїх дій, керуючись корисливим мотивом, користуючись сприятливою обстановкою, яка склалася та скориставшись тим, що водій відволік свою увагу на оточуючу обстановку, ОСОБА_4 , повідомив водію таксі, що буде виходити зараз, та під час виходу з салону таксі через заднє пасажирське сидіння, а саме зі сторони водія, схопив чоловічу сумку через плече чорного кольору «Hongfeng», вартість якої становить 153 грн 33 коп., що знаходилась між водійськими дверима та сидінням водія, всередині якої знаходились грошові кошти у сумі: 7 290 грн купюрами по 20, 50, 100, 200, 500 грн, а також свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_2 на автомобіль «Citroen С4», д.н.з. НОМЕР_1 , посвідчення № НОМЕР_3 видане AT «Українська Залізниця» на ім`я ОСОБА_6 , посвідчення водія № НОМЕР_4 , на ім`я ОСОБА_6 , портмоне з банківськими картками «ПриватБанк», «Пумб», «Ощадбанк» транспортна карта «Київ цифровий» та дисконтними картками, зв`язка ключів, ручка, розкладний ніж, які матеріальної цінності для потерпілого не становлять та швидко вибіг з салону таксі і таким чином заволодів майном потерпілого на загальну суму 7 443 грн 33 коп.

Оскільки, злочинні дії ОСОБА_4 були помічені з боку водія ОСОБА_6 , останній відразу ж вибіг з салону таксі та почав переслідувати ОСОБА_4 з метою завадити ОСОБА_4 зникнути з місця події з належним йому майном та голосно кричав і вимагав повернути викрадене майно. Наздогнавши ОСОБА_4 , ОСОБА_6 схопив останнього за ліву руку в якій знаходилась чоловіча сумка через плече чорного кольору «Hongfeng», яка стала об`єктом злочинного посягання з вищевказаним майном, у відповідь на що ОСОБА_4 випустив з рук чоловічу сумку, яка впала на землю, вирвав свою ліву руку з руки ОСОБА_6 та з місця вчинення кримінального правопорушення зник.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 винним себе за ч. 4 ст. 186 КК України не визнав та пояснив суду, що йому зрозуміло обвинувачення, права, передбачені КПК України, однак він не погоджується з кваліфікацією його дій у день події, оскільки умислу на відкрите заволодіння майном потерпілого він не мав. Обвинувачений показав, що 24.06.2025 року приблизно о 14:55, він разом з друзями приїхав на автомобілі таксі «Citroen С4» під керуванням ОСОБА_6 у внутрішній двір будинку за адресою: АДРЕСА_2 . У друзів не було коштів розрахуватися за послуги таксі. Він вийшов з автомобіля, а друзі не змогли вийти з салону таксі, оскільки водій заблокував двері транспортного засобу. З метою відволікти увагу водія таксі, він взяв зі сторони водія чоловічу сумку, в якій знаходились особисті речі ОСОБА_6 , та спокійно пішов в сторону від автомобіля, щоб друзі мали можливість вийти з транспортного засобу. Водій ОСОБА_6 відразу вийшов з салону, вигукнув йому «стій» та почав його переслідувати. У подальшому, приблизно через 50-100 метрів, він повернув сумку потерпілому, в якій знаходилися всі речі потерпілого. Вважає, що не міг розпорядитися майном потерпілого, бо умислу на викрадення такого майна у нього не було. Шкодує про вчинене діяння. Знав, що в державі введений військовий стан. Раніше притягувався до кримінальної відповідальності.

Незважаючи на процесуальну позицію обвинуваченого щодо не визнання своєї винуватості, його вина у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, підтверджується дослідженими в судовому засіданні в їх сукупності доказами.

Так, допитаний у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_6 суду показав, що обвинуваченого ОСОБА_4 він бачив лише один раз у день події. Потерпілий підтвердив обставини вчинення щодо нього злочину та показав, що 24.06.2025 року, вдень, він, керуючи автомобілем таксі «Citroen С4», д.н.з. НОМЕР_1 , отримав замовлення на перевезення пасажирів за кінцевою адресою прибуття: м. Київ, вул. Райдужна, буд. 17. У автомобілі він перевозив троє молодих хлопців, серед яких був ОСОБА_4 , який сидів на задньому пасажирському сидінні. Прибувши у внутрішній двір будинку за вказаною адресою, хлопці з заднього пасажирського сидіння вийшли на вулицю, один з них, а саме ОСОБА_4 , відкрито викрав з його автомобіля його особисту чоловічу сумку через плече чорного кольору «Hongfeng», яка знаходилася між водійськими дверима та сидінням водія, та побіг в невідомому напрямку. Він це побачив, заглушив двигун автомобіля, вийняв ключі та побіг за ним, в слід кричав: «Стій», однак ОСОБА_4 не реагував. По дорозі ОСОБА_4 частково зникав з поля його зору, пришвидшував свій біг та міг розпорядитися викраденим майном на власний розсуд. Проте він наздогнав останнього біля будинку № 21А на вул. Райдужній у м. Києві, схопив його за руку, після чого ОСОБА_4 віддав йому викрадену сумку. Всі речі, які перебували у сумці, були на місці. Після цього, він та ОСОБА_4 повернулися до автомобіля, товаришів ОСОБА_4 у автомобілі та коло нього вже не було, потім ОСОБА_4 пішов в невідомому напрямку. Крім того, він виявив зникнення свого мобільного телефону, який був у автомобілі до того, як він побіг за ОСОБА_4 . Він попросив у перехожих мобільний телефон і викликав працівників поліції на місце події. Щодо покарання, то вважає, що воно має відповідати закону та покладається на розсуд суду.

Прокурор та сторона захисту не заявляли клопотання про допит свідків у цьому кримінальному провадженні, тому з огляду на вимоги ст. 22 КПК України суд не проводив такий допит.

Суд оцінює показання потерпілого ОСОБА_6 як належними та достовірними, у розумінні ст. ст. 94-96 КПК України, тому не має підстав ставити їх під сумнів або ж не брати як доказ, оскільки вони узгоджуються з іншими дослідженими доказами в їх сукупності.

Окрім показань потерпілого ОСОБА_6 , вина обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, також підтверджується відомостями, які містяться в досліджених судом письмових доказах та процесуальних документах, а саме у: - протоколі огляду місця події від 24.06.2025 року з додатками, відповідно до якого 24.06.2025 року був проведений огляд відкритої ділянки, що розташована біля 3 під`їзду будинку № 17 по вул. Райдужна у м. Києві. Предметом огляду на даній ділянці є автомобіль «Citroen», моделі С4 синього кольору, д.н.з. НОМЕР_1 . (т. І а.п. 38-42);

- протоколі пред`явлення особи для впізнання від 26.06.2025 року за участю потерпілого ОСОБА_6 , у присутності двох понятих та захисника ОСОБА_7 , з додатками, відповідно до якого 26.06.2025 року ОСОБА_6 впізнав серед пред`явлених йому осіб, особу яка заволоділа його сумкою з речами та повідомив, що дана особа перебуває на місці з табличкою № 4. Ознаки, за якими ОСОБА_6 впізнав особу: за кольором волосся світлим, зростом, загальними ознаками обличчя, кольором очей. Впізнана особа - ОСОБА_4 (том І а.п. 43-46);

- протоколі огляду місця події від 24.06.2025 року з додатками, який повністю узгоджується з переглянутим у судовому засіданні відеозаписом, відповідно до якого 24.06.2025 року був проведений огляд відкритої ділянки, що розташована біля 3 під`їзду будинку № 17 по вул. Райдужна у м. Києві. На даній ділянці було виявлено ОСОБА_6 , який повідомив про вчинення кримінального правопорушення відносно нього. Також ОСОБА_6 повідомив, що у нього наявні речі, які стали предметом злочину та добровільно виклав із чоловічої сумки чорного кольору речі на лавку, а саме: посвідчення № НОМЕР_3 , видане АТ «Українська залізниця» на ім`я ОСОБА_6 ; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_6 ; посвідчення водія серії НОМЕР_5 на ім`я ОСОБА_6 ; портмоне з банківським картками «ПриватБанк» № НОМЕР_6 , «ПУМБ» № НОМЕР_7 , «ОщадБанк» № НОМЕР_8 , № НОМЕР_9 , дисконтні картки; зв`язку ключів; ручку; невеликий розкладний ніж; грошові кошти у загальній кількості 7290 грн купюрами 20, 50, 100, 200, 500 грн. Як зазначив ОСОБА_6 , з речей, що знаходяться у сумці, нічого не зникло (т. І а.п. 48-54);

- протоколі огляду відеозапису від 25.06.2025 року з додатками, який повністю узгоджується з переглянутим у судовому засіданні відеозаписом, відповідно до якого 25.06.2025 року був проведений огляд наданого відеозапису з камер, що розташовані на фасаді квартири АДРЕСА_3 . При безперервному перегляді даного відеофайлу встановлено, що запис проводиться на вулиці, а саме камера відеонагляду розташована на фасаді будинку за адресою: АДРЕСА_4 дата запису 24.06.2025. Під час перегляду відеозапису встановлено наступне: Відеозапис проводиться на вулиці, та охоплює ділянку внутрішнього двору, що розташована навколо житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 . На знімках екрану №1-5. зображено як 24.06.2025 року в період часу з 14:55:32 по 14:55:36 є чоловік, віком 25-30 років, ростом 175- 180 см, худорлявої тілобудови, який одягнений в темного кольору футболку, синього кольору джинси та чорного кольору кросівки, ззовні схожий на ОСОБА_4 , біжить вздовж будинку №19, по вулиці Райдужній, повертає праворуч в провулок та перестрибує зеленого кольору паркан у вигляді труби, при цьому тримаючи в руках сумку чорного кольору. У подальшому, на відеозаписі зображено, як чоловіка, ззовні схожого на ОСОБА_4 переслідує чоловік, віком 50-55 років, зростом 165-170 см, сідуватий, одягнутий в світлого кольору футболку, синього кольору джинси та капці, який ззовні схожий на ОСОБА_6 (т. І а.п. 60-63); - висновку експерта № СЕ-19/111-25/40273-ТВ від 01.07.2025 року, відповідно до якого ринкова вартість - вартість, за яку можливе відчуження об`єкта оцінки, тобто - наданої на дослідження чоловічої сумки через плече з написом «Hongfeng» чорного кольору, яка була у використанні на ринку подібного майна на дату оцінки, а саме станом на 24.06.2025 року, становить 153,33 грн (т. І а.п. 67-71);

- протоколі слідчого експерименту від 03.07.2025 року за участю ОСОБА_4 у присутності двох понятих, з додатками, який повністю узгоджується з переглянутим у судовому засіданні відеозаписом, відповідно до якого ОСОБА_4 розповів, що 24.06.2025 року він разом з двома товаришами під`їхали на автомобілі таксі за адресою: м. Київ, вул. Райдужна, 17, до дівчини товариша. Сидів він на задньому сидінні з правої сторони, за пасажиром. У подальшому виявилось, що у товаришів не було коштів, щоб розрахуватися за послуги таксі, тому він почав виходити з автомобіля через товариша. Товариш почав відкривати двері, а таксист почав цікавитись оплатою. У цей час він вже вийшов з автомобіля, а таксист повернувся назад та захлопнув задні двері автомобіля. Коли таксист повернувся назад, він побачив його сумку, підійшов до водійського сидіння, взяв дану сумку, яка стояла між сидінням та дверима водія та пішов до кута будинку. Він вирішив забрати сумку для того, щоб водій таксі відволікся на нього та його товариші змогли вийти з автомобіля, оскільки водій таксі повідомив, що більше з автомобіля ніхто не вийде. Коли він почав бігти за будинок, водій таксі вийшов з автомобіля та почав бігти за ним. Під час слідчого експерименту ОСОБА_4 показав маршрут як він біг, при цьому перестрибнувши через металевий паркан, пройшовши трохи зупинився біля паркану та переступив його, щоб вийти на тротуар із зеленої зони і далі пішов до водія таксі, який стояв на куті. ОСОБА_4 повідомив, що водій таксі не міг зрозуміти куди далі він збирається бігти і тому зупинився озираючись по сторонам. Підійшовши до водія таксі, він протягнув йому сумку та попросив перевірити наявність всього вмісту сумки. Після чого, водій таксі повідомив, що в сумці все на місці та подивиться чи все на місці в автомобілі. Однак, ОСОБА_4 повідомив водію таксі, що те, що відбувалося в автомобілі, це не його рук справа, оскільки те, що він взяв, він все повернув. Коли він разом з водієм таксі підійшли до автомобіля, його товаришів вже не було, він повідомив водію таксі, щоб останній перевірив автомобіль та пішов. Пройшовши, до нього звернувся водій таксі та повідомив, що чогось не вистачає в автомобілі, на що ОСОБА_4 повідомив, що він тут ні до чого. Водій таксі тримав його за руку, він висмикнув руку та пішов далі. На запитання слідчого «Факт заволодіння сумкою Ви не заперечуєте?» ОСОБА_4 відповів «У мене не було мети заволодінням речами або вмістом сумки, я взяв його сумку для того, щоб відволікти увагу та мої друзі могли вийти з авто» (т. І а.п. 79-84).

Крім того, судом було досліджено інші матеріали кримінального провадження, зокрема витяг з ЄРДР за № 0002173 від 24.06.2025 року; доручення; постанови про призначення групи слідчих та прокурорів; постанови про визнання та приєднання речових доказів від 25.06.2025 року, 26.06.2025 року, 02.07.2025 року, 03.07.2025 року; протокол про знаття показань технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото-, кінозйомки, відеозапису, чи засобів фото-, кінозйомки, відеозапису від 25.06.2025 року; протокол про знаття показань технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото-, кінозйомки, відеозапису, чи засобів фото-, кінозйомки, відеозапису від 25.06.2025 року; протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину; ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 26.06.2025 року та характеризуючі матеріали обвинуваченого ОСОБА_4 (характеристика з місць позбавлення волі від 10.02.2023 року, довідка про звільнення від 31.05.2024 року, довідки заохочень у засудженого). Відповідно до ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Зокрема, згідно зі ст. 85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Наведені вище докази, в їх сукупності, суд визнає належними та допустимими у розумінні діючого кримінального процесуального законодавства.

Не дивлячись на не визнання вини обвинуваченим ОСОБА_4 , його винуватість повністю доведена зібраними та дослідженими у справі доказами.

Суд, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності, взаємозв`язку, вважає, що у провадженні існує сукупність допустимих та належних доказів, на підставі яких можна зробити переконливий висновок щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_4 в інкримінованому йому діянні.

Під час дослідження матеріалів кримінального провадження підстав для визнання доказів недопустимими судом не установлено, так як не було встановлено факту істотних фундаментальних порушень прав і свобод учасників провадження.

При формуванні такого підходу суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 8 жовтня 2019 року у справі № 639/8329/14-к , відповідно до якої вирішуючи питання про застосування правил ст. 87 КПК до наданих сторонами доказів, Суд вказав, що ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті. … суд, вирішуючи питання щодо допустимості доказу з точки зору ст. 87 КПК, має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб зумовити визнання доказу недопустимим, але ці обставини у даній справі судом не установлені.

Порушень вимог КПК України під час проведення слідчих дій у цьому кримінальному провадженні, які б були фундаментальними, судом не установлено.

Зібрані у справі докази, що були досліджені під час судового розгляду, суд вважає послідовими, логічними, такими, що узгоджуються між собою та відповідають фактичним обставинам справи, суд і покладає їх в основу обвинувального вироку.

Доводи обвинуваченого про те, що він не мав умислу на відкрите викрадення майна потерпілого, а хотів таким чином відволікти увагу водія таксі, не є слушними та спростовуються матеріалами кримінального провадження.

Що стосується доводів захисника щодо необхідності перекваліфікації дій ОСОБА_4 з ч. 4 ст. 186 КК України на ст. 356 КК України (самоправство), то такі доводи є необгрунтованими, оскільки даних, які б вказували на правдивість версії обвинуваченого не здобуто, а тому підстав для кваліфікації дій ОСОБА_4 за ст. 356 КК України суд не вбачає.

Будучи вільною у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачений КПК України, стороною захисту не надано суду жодних доказів на підтвердження своїх доводів. Клопотань про допит можливих свідків події від сторони захисту до суду не надходило.

Таким чином, оцінюючи зібрані докази в їх сукупності, з точки зору їх належності та допустимості, суд приходить до висновку, що винуватість ОСОБА_4 знайшла своє повне підтвердження в ході судового розгляду кримінального провадження.

Аналізуючи наведене, суд вважає доведеною винуватість ОСОБА_4 у тому, що він своїми умисними діями вчинив таємне викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, в умовах воєнного стану, і тому знаходить правильною кваліфікацію його дій за ч. 4 ст. 186 КК України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Вирішуючи питання про призначення ОСОБА_4 покарання, суд відповідно до вимог ст. 65 КК України приймає до уваги характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 186 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином; конкретні обставини кримінального провадження, характер та ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку ОСОБА_4 під час та після вчинення протиправних дій; його ставлення до вчиненого - вину не визнав; дані про його особу, зокрема: не працює; його вік; під наглядом у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває; характеристику з місця позбавлення волі; раніше неодноразово судимий, в тому числі і за вчинення умисних злочинів проти власності; вчинив злочин під час пробаційного нагляду та в умовах воєнного стану; думку сторони обвинувачення, зокрема прокурор просив призначити обвинуваченому покарання за ч. 4 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років, із застосуванням ст. 71 КК України, остаточно призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років; думку сторони захисту - призначити покарання не пов`язане з позбавленням волі. Також суд враховує позицію потерпілого, який претензій матеріального характеру до обвинуваченого не має, оскільки викрадене майно йому було повернуто, з приводу покарання обвинуваченому - поклався на розсуд суду, але просив врахувати, що обвинувачений неодноразово раніше судимий, на шлях виправлення не став і вчинив новий корисливий злочин.

Обставин, що пом`якшують покарання відповідно до ст. 66 КК України, та обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому, відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено. Крім того, при призначенні покарання, суд також враховує особливості й обставини вчинення злочину: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку обвинуваченого під час та після вчинення злочинних дій.

Відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

На підставі викладеного, суд вважає за необхідне обрати ОСОБА_4 покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, із визначенням остаточного покарання у порядку ст. 71 КК України, ураховуючи його засудження за вироком суду від 19.02.2025 року.

Підстав для застосування ст. ст. 69, 69-1, 75 КК України суд не вбачає.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання, вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 19.02.2025 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, та призначено покарання у виді пробаційного нагляду на строк 2 роки. При вирішенні питання щодо умов застосування положень ст. 70 чи 71 КК України суд враховує, що в постанові від 01 червня 2020 року в справі № 766/39/17 Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду зауважила, що за наявності іншого обвинувального вироку (вироків) щодо цієї ж особи при визначенні остаточного покарання та правил на підставі яких воно має бути сформованим слід керуватися саме часом постановлення попереднього вироку, а не часом набрання ним законної сили.

Зважаючи на те, що дане кримінальне правопорушення ОСОБА_4 вчинив після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання, тому остаточне покарання ОСОБА_4 слід призначати за правилами, передбаченими ст. 71 КК України, з урахуванням вироку Дніпровського районного суду м. Києва від 19.02.2025 року та вироку Дніпровського районного суду м. Києва від 03.03.2025 року, яким ОСОБА_4 визнано винним за ч. 1 ст. 309 КК України і призначено покарання виді штрафу у розмірі 17 000 грн, яке підлягає самостійному виконанню відповідно до ч. 3 ст. 72 КК України.

У підсумку дане покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Крім того, суд зазначає, що відповідно до положень ч. 7 ст. 128 КПК України особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства. Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.

Запобіжний захід ОСОБА_4 у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили залишити без зміни.

Процесуальні витрати у кримінальному проваджені підлягають вирішенню відповідно до ст. 124 КПК України.

Речові докази у кримінальному проваджені підлягають вирішенню відповідно до ст. 100 КПК України. Керуючись ст.ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років. На підставі ст. 71 КК України, з урахуванням положень ст. 72 КК України, за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання не відбутої частини покарання, призначеного вироками Дніпровського районного суду м. Києва від 19.02.2025 року та 03.03.2025 року, до покарання за даним вироком, визначити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років 3 (три) місяці та штрафу на користь держави у розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень, який виконувати самостійно.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з 24 червня 2025 року, тобто з моменту його фактичного затримання.

Запобіжний захід ОСОБА_4 у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили залишити без зміни.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави процесуальні витрати на залучення експерта для проведення судової експертизи № СЕ-19/111-25/40273-ТВ від 01.07.2025 року у сумі 2228 грн 50 коп.

Речові докази у кримінальному провадженні:

- грошові кошти у сумі 7290 грн купюрами 20, 50, 100, 200, 500 грн; невеликий розкладний ніж бордового кольору; ручку синього кольору; зв`язку ключів; посвідчення № НОМЕР_3 видане АТ «Українська залізниця» на ім`я ОСОБА_6 ; портмоне з банківським картками «ПриватБанк», «ПУМБ», 2 шт. «ОщадБанк», транспортна карта «Київ цифровий». дисконтні картки; посвідчення водія серії НОМЕР_5 на ім`я ОСОБА_6 ; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 на автомобіль «Citroen С4», д.н.з. НОМЕР_1 ; чорну чоловічу сумку через плече «Hongfeng» - залишити ОСОБА_6 ;

- відеозаписи з камер відеоспостереження - залишити в матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. Копія вироку негайно після його проголошення вручається прокурору, потерпілому, обвинуваченому та його захиснику.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1