КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-cc/824/6412/2025 Слідчий суддя в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 170 КПК Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2025 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючої судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засіданняОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 30 липня 2025 року, -

за участю:

представникавласника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 ,

прокурора - ОСОБА_8 ,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 30.07.2025 року задоволено клопотанняпрокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000019 від 04.09.2024 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 201-3 КК України та накладено арешт на майно, яке вилучене 14.06.2025 року під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 а саме на:

- мобільний телефон IPhone 15 Рro ІМЕІ НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_6 ;

- мобільний телефон IPhone 15 Рro max ІМЕІ: НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_6 .

Не погоджуючись з таким рішенням слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк на оскарження ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 30.07.2025 року, скасувати її та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна.

Щодо поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 30.07.2025 року представник вказує, що копію оскаржуваної ухвали він зміг отримати лише 05.08.2025 року.

Мотивуючи апеляційні вимоги апелянт зазначає, що 14.06.2025 року, детективи Головного підрозділу Бюро економічної безпеки України здійснили несанкціоноване проникнення з метою проведення обшуку без ухвали слідчого судді у квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Під час обшуку, повідомлення про підозру у кримінальному провадженні № 0000019 від 04.09.2024 року ОСОБА_9 не вручалося, а сам він не затримувався у порядку передбаченому ст. 208 КПК України.

Вказує, що прокурор до свого клопотання не долучив будь-яких документів, якими би підтверджувалося, що ОСОБА_10 має будь-яке відношення до «злочинного угрупування яхта «ІНФОРМАЦІЯ_1». Вказані твердження прокурора ґрунтуються виключно на його припущеннях та домислах. Крім того, мотивувальна частина оскаржуваного рішення, окрім перерахування ряду статей КПК України взагалі не містить будь-яких обґрунтувань та посилань на відповідні докази матеріалів справи, що свідчить про формальний підхід суду до вказаної справи.

Зауважує, що судом не обґрунтовано, яку саме доказову силу має вищеперелічене майно у цьому кримінальному провадженні та які саме сліди чи відомості у розрізі статей 201-3 та 209 КК України містять мобільні телефони.

Автор апеляційної скарги наголошує і на тому, що слідчий суддя повинен був повернути клопотання про арешт майна, оскільки воно подано без додержання вимог ст. 171 КПК України, обшук проведено 14.06.2025 року, а клопотання про арешт майна подано прокурором аж 03.07.2025 року, тобто через 15 днів з моменту вилучення майна.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника, який підтримав подану апеляційну скаргу та просив задовольнити її, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити ухвалу без змін, вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 30.07.2025 року має бути поновлений представнику ОСОБА_7 , як пропущений із поважної причини, якою є тривалість отримання останнім копії повного тексту оскаржуваної ухвали, але його апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів, наданих до суду апеляційної інстанції, що детективами Головного підрозділу детективів Бюро економічної безпеки України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000019 від 04.09.2024 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 201-3 КК України, щодо переміщення (контрабанди) через державний кордон України поза митним контролем або з приховуванням митного контролю за попередньою змовою групою осіб.

Досудовим розслідуванням зазначено, що ОСОБА_11 створено злочинну групу до складу якої входить більше шести осіб кожен з яких має свою роль в злочинному механізмі, який направлений на здійснення незаконного переміщення (контрабанди) через державний кордон України поза митним контролем або з приховуванням від митного контролю брендових ювелірних виробів, діамантів, та швейцарських годинників, з метою ухилення від сплати митних та інших загально обов`язкових платежів, що в подальшому призводить до нанесення державі збитків у великому розмірі. Крім того, угрупуванням здійснюється реалізація незаконного ввезеного товару за готівку (гривня, долар США, Євро) або крипто валют через власний магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1».

Проведеними заходами зазначено, що учасники організованої ОСОБА_11 злочинної групи мають власні ролі та забезпечують безперервну діяльність створеного ним злочинного механізму з контрабанди високоліквідних товарів та подальшої їх реалізації на території України за готівку або криптовалюту без сплати будь-яких податків до Державного бюджету.

Разом з тим зазначено, що діяльність злочинного угрупування «ІНФОРМАЦІЯ_1» на території України здійснюється нелегально, без оформлення будь-яких юридичних осіб чи фізичних осіб-підприємців та сплати відповідних податків.

Так, згідно отриманої відповіді Держмитслужби №19/19-02-04/8.21/4726 від 11.10.2024 зазначено, що інформація стосовно митного оформлення товарів суб`єктами господарської діяльності: ТОВ «Люкс Групс», ТОВ «Вотч Трейд», ФОП « ОСОБА_11 », ФОП « ОСОБА_12 », ФОП « ОСОБА_13 », в Держмитслужбі відсутня.

В ході проведення досудового розслідування від начальника 4 (четвертого) управління ГУ «Д» ДЗНД СБ України ОСОБА_14 надійшли матеріали виконання доручення за №14/4/2-3937 від 26.03.2025 згідно якого зазначено, що до вказаного кримінального правопорушення причетні ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_6 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , а також борт провідники міжнародних авіарейсів та провідники міжнародного потягу «Варшава-Київ».

Крім того зазначено, що ОСОБА_11 , спільно з іншими членами угрупування організували «комісійний зал», через який здійснюють продаж підроблених брендових прикрас, в оригінальних упаковках, видаючи товар за оригінал.

Так, детективами БЕБ, 14.06.2025 року на підставі ухвали Шевченківського районного суду міста Києва було проведено обшук за адресою: АДРЕСА_2 - за місцем мешкання ОСОБА_6 , члена угрупування «ІНФОРМАЦІЯ_1», який виконує функції менеджера з комунікацій ОАЕ та країнами ЄС.

Обшуком зазначено, що ОСОБА_6 перебуває за адресою: АДРЕСА_1 та останньому вже відомо про початок проведення активних слідчих дій - обшуків у членів «ІНФОРМАЦІЯ_1».

Таким чином, з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання та вилучення знарядь кримінального правопорушення, документів, речових доказів, майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, та врятування такого майна виникла необхідність у проведенні обшуку в квартирі АДРЕСА_3 .

Враховуючи викладене, керуючись ст. 36, 40, 110, 233, 234 КПК України, 14.06.2025 детективом у кримінальному провадженні було прийнято рішення про проведення обшуку в невідкладному випадку в квартирі АДРЕСА_3 .

14.06.2025 року детективом Бюро економічної безпеки України, який входить до складу слідчої групи у кримінальному провадженні №0000019, проведено обшук у квартирі АДРЕСА_3 , за результатами якого було виявлено та вилучено: мобільний телефон IPhone 15 Рro ІМЕІ НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_6 ; мобільний телефон IPhone 15 Рro max ІМЕІ: НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_6 .

14.06.2025 року постановою детектива Головного підрозділу детективів Бюро економічної безпеки ОСОБА_21 зазначене майно визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

14.06.2025 року винесено постанову про призначення судової комп`ютерно-технічної експертизи описаних вище мобільних телефонів.

24.06.2025 року ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва надано дозвіл на проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , який проведено у порядку ч. 3 ст. 233 КПК України.

03.07.2025 року (клопотання датоване 01.07.2025 року) прокурор відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з клопотанням про накладення арешту у кримінальному провадженні № 0000019 від 04.09.2024 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 201-3 КК України, на майно, яке вилучене 14.06.2025 року під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 а саме на:

- мобільний телефон IPhone 15 Рro ІМЕІ НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_6 ;

- мобільний телефон IPhone 15 Рro max ІМЕІ: НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_6 .

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 30.07.2025 року вказане клопотання прокурора задоволено у повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком слідчого судді з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II).

Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52).

Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону.

При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на вищевказане майно, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт, зокрема з`ясувати правову підставу для арешту, що має бути викладена у клопотанні та відповідати вимогам закону.

Колегія суддів вбачає, що наведені в клопотанні доводи про накладення арешту на вищевказане майно, перевірялись судом першої інстанції, досліджено матеріали судового провадження, а також з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо арешту майна і приходить до висновку, що вказаних доводів цілком достатньо для підтвердження наявності підстав накладення арешту на майно.

Прокурор повинен був зібрати та надати слідчому судді достатні на даному етапі досудового розслідування докази на підтвердження висновку про відповідність майна ознакам речових доказів.

Як вбачається зі змісту клопотання, прокурор зазначив обставини вчинення кримінального правопорушення та надав достатню на його думку кількість доказів, що підтверджують необхідність у застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, всупереч доводам представника.

Вищевказане майно в рамках досудового розслідування може містити відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Вказана позиція сторони обвинувачення логічно узгоджується з фактичними обставинами кримінального провадження та попередньою кваліфікацією вчиненого кримінально-протиправного діяння.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як свідчать матеріали, надані до суду апеляційної інстанції, на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси фізичної особи з метою збереження речових доказів, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що матеріали судового провадження переконливо свідчать про те, що майно, на яке слідчий просить накласти арешт, в рамках даного кримінального провадження, відповідає критеріям ч. 1 ст. 170 КПК України, оскільки стороною обвинувачення доведено його відповідність ознакам ст. 98 КПК України. Вказане в своїй сукупності слугує підставами для застосування обмежувальних заходів в даному кримінальному провадженні.

На підставі викладеного посилання представника на те, що стороною обвинувачення не було доведено необхідність накладення арешту, є безпідставним, оскільки прокурором надано достатні на даній стадії кримінального провадження докази вважати, що майно на яке накладено арешт в даному кримінальному проваджені відповідає критеріям, зазначеним в ст. 170 КПК України. Вказане свідчить про правомірність висновку слідчого судді про необхідність накладення такого виду обтяження як арешт майна.

Що стосується доводів представника стосовно того, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог ст. 171 КПК України, оскільки обшук проведено 14.06.2025 року, а клопотання про арешт майна подано прокурором через 15 днів з моменту вилучення майна, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, обшук було проведено 14.06.2025 року. Після того, 24.06.2025 року ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва надано дозвіл на проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , який проведено у порядку ч. 3 ст. 233 КПК України.

З огляду на те, що ухвала слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 24.06.2025 про дозвіл на проведення обшуку органом досудового розслідування отримана 01.07.2025 року, прокурор в суді першої інстанції просив поновити пропущений із поважних причин строк для звернення до слідчого судді із клопотанням про арешт майна, а слідчий суддя вказане клопотання прокурора задовольнив.

Вказані відомості, що містяться у матеріалах провадження, засвідчують факт дотримання стороною обвинувачення визначених законом строків для звернення з клопотанням про арешт майна, а отже спростовують доводи представника в цій частині, які в свою чергу не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Слід зазначити, що у даному провадженні арешт майна накладено з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, що по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.

При цьому, колегія суддів звертає увагу представника, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 174 КПК України арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді не встановлено та не вбачаються такі і зі змісту апеляційної скарги.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Поновити представнику власника майна ОСОБА_6 - адвокату ОСОБА_7 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 30 липня 2025 року.

Ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 30 липня 2025 року, якою задоволено клопотання прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000019 від 04.09.2024 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 201-3 КК України та накладено арешт на майно, яке вилучене 14.06.2025 року під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 а саме на:

- мобільний телефон IPhone 15 Рro ІМЕІ НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_6 ;

- мобільний телефон IPhone 15 Рro max ІМЕІ: НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_6 , - залишити без змін, а апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , - залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

__________________ ______________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4