Дата документу 26.05.2025 Справа№ 317/3416/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 317/3416/24 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/314/25 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 1 ст. 249 КК України
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою першого заступника керівника Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_8 на вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 17 вересня 2024 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українець, громадянин України, уродженець смт. Кушугум Запорізького району Запорізької області, маючий середню освіту, пенсіонер, не працюючий, на утриманні неповнолітніх дітей не маючий, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 149 КК України, та йому призначено покарання у виді 1 року обмеження волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, з покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Запобіжний захід по кримінальному провадженню не обирався.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 6058 грн. 24 коп. у рахунок відшкодування витрат на проведення експертизи.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. ст. 96-1, 96-2, 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 149 КК України, за наступних обставин.

1 травня 2024 року, приблизно о 12.00 годині, ОСОБА_7 , маючи умисел на незаконне зайняття рибним добувним промислом, діючи умисно, знаходячись на Каховському водосховищі поблизу смт. Кушугум Запорізького району Запорізької області, в порушення ст. 63 Закону України «Про тваринний світ» та п.п. 1 п. 1 Розділу ІV Правил любительського та спортивного рибальства, затверджених наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 19.09.2022 № 700, з берега за допомогою забороненого знаряддя рибного лову 1 сітки ліскової здійснював незаконний рибний добувний промисел, внаслідок чого незаконно виловив водні біоресурси загальною кількістю 12 особин наступних видів: 11 особин риби «лящ», 1 особина риби «сазан».

Згідно з розрахунком матеріальної шкоди у відповідності до такс, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.11.2011 № 1209 (зі змінами згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 06.10.2021 № 1039) вартість знищення водних біоресурсів становить:

- 11 особин риби «лящ» 1 649 гривень за одну, на суму 18 139 гривень;

- 1 особина риби «сазан» 3 706 гривень за одну, на суму 3 706 гривень.

Всього ОСОБА_7 виловив риби на загальну суму 21 845 гривень, що підтверджено висновком експерта від 13.06.2024 № СЕ-19/108-24/10880-ФХЕД, чим згідно з висновком завідуючого відділом вивчення біоресурсів водосховищ Інституту рибного господарства НААН України, завдано істотної шкоди рибному господарству України на зазначену суму.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини ОСОБА_7 та кваліфікацію судом його дій, вважає вироку суду незаконним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що призначаючи ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі, суд першої інстанції не врахував, що таке покарання не застосовується до осіб, які досягли пенсійного віку.

Разом з тим, станом на момент винесення вироку ОСОБА_7 виповнилось 70 років, тому суд, в порушення вимог ч. 3 ст. 61 КК України, застосував закон, який не підлягав застосуванню.

Крім того, незважаючи на те, що ОСОБА_7 раніше не судимий, розкаявся у вчиненому, є особою похилого віку, суд першої інстанції призначив йому найбільш суворий вид покарання, передбачений санкцією ч. 1 ст. 249 КК України обмеження волі.

Просить вирок в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 249 КК України покарання у вигляді 2 років пробаційного нагляду та покласти на нього такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, а в іншій частині вирок суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді по справі, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, обвинуваченого, який не заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 249 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, які досліджувались за згодою усіх учасників провадження, у тому числі обвинуваченого ОСОБА_7 у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, і в апеляційній скарзі не оспорюються.

Переглядаючи оскаржуваний вирок в межах апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, з огляду на наступне.

Як вбачається з резолютивної частини вироку суду, за ч. 1 ст. 249 КК України ОСОБА_7 було призначено покарання у виді 1 року обмеження волі, зі звільненням на підставі ст. 75 КК України від його відбування з випробуванням з іспитовим строком 1 рік.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 КК України, покарання у виді обмеження волі полягає у триманні особи в кримінально-виконавчих установах відкритого типу без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за нею нагляду з обов`язковим залученням засудженого до праці.

З огляду на ч. 3 ст. 61 КК України, обмеження волі не застосовується, у тому числі до осіб, що досягли пенсійного віку.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_7 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , і з огляду на ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» є особою, яка досягла пенсійного віку, колегія суддів зазначає, що призначаючи ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 249 КК України у виді обмеження волі, суд першої інстанції порушив вищевказані вимоги закону про кримінальну відповідальність.

У відповідності до ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Враховуючи, що з огляду на санкцію ч. 1 ст. 249 КК України, призначити ОСОБА_7 більш м`яке покарання у виді штрафу не вбачається можливим з огляду на відсутність відомостей про майновий стан ОСОБА_7 , то єдиним можливим видом покарання є пробаційний нагляд.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора та вважає, що призначення ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 249 КК у вигляді 2 років пробаційного нагляду, з покладенням обов`язків, передбачених ч. 2 ст. 59-1 КК України, буде відповідати меті, визначеній у ст. 50 КК України та у відповідності до ст. 65 КК України буде достатнім для виправлення ОСОБА_7 та запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

На підставі зазначеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 413, 414, 418, 420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 17 вересня 2024 року відносно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 249 КК України покарання у вигляді 2 (двох) років пробаційного нагляду.

На підставі ч. 2 ст. 59-1 КК України, покласти на ОСОБА_7 обов`язки: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

У решті вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга на вирок може бути подана до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4