Провадження №1-кп/522/1020/25
УХВАЛА

22 травня 2025 року Приморський районний суд м. Одеси:

під головуванням судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000221 від 05.12.2022 року відносно

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Рівне Новоукраїнського району Кіровоградської області, з професійно-технічною освітою, військовослужбовця військової служби за мобілізацією, командира 1-ї стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 2 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , молодшого сержанта, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 118 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

07.06.2023 року до Приморського районного суду м. Одеси з Херсонської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону передано обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000221 від 05.12.2022 року відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України.

Ухвалою слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 07.12.2022 року міра запобіжного заходу відносно ОСОБА_3 обрана у вигляді тримання під вартою в ДУ «Миколаївський слідчий ізолятор» без визначення розміру застави у якості альтернативного запобіжного заходу, який в подальшому було продовжено строком до 14.06.2023 року.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 від 12.06.2023 року вище вказане кримінальне провадження до судового розгляду, продовжено строк запобіжного заходу відносно ОСОБА_3 у вигляді тримання під вартою та вирішено питання про його етапування до ДУ «Одеський слідчий ізолятор».

Захисник обвинуваченого ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_5 надав до суду заяву в порядку ст. 201 КПК України про зміну відносно обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжного заходу з тримання під вартою на інший менш суворий запобіжний захід, посилаючись на те, що ризики, зазначені прокурором під час обрання запобіжного заходу, станом на теперішній час значно зменшились, оскільки під час судового розгляду встановлені нові фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_3 та прокурором було змінено обвинувачення відносно ОСОБА_3 з ч. 1 ст. 115 на ст. 118 КК України, яке було вручено прокурором у судовому засіданні 22.05.2025 року сторонам кримінального провадження.

Обвинувачений ОСОБА_3 підтримав клопотання захисника.

Прокурор ОСОБА_4 залишив вирішення клопотання сторони захисту на розсуд суду.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали кримінального провадження, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 201 КПК України підозрюваний, обвинувачений, до якого застосовано запобіжний захід, його захисник, має право подати до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, клопотання про зміну запобіжного заходу, в тому числі про скасування чи зміну додаткових обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 цього Кодексу та покладених на нього слідчим суддею, судом, чи про зміну способу їх виконання.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Метою застосування запобіжного заходу є не карна функція, а забезпечувальна, тобто до підозрюваного має бути застосований такий вид запобіжного заходу, який би в повній мірі забезпечив запобіганню ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також відповідав засадам гарантування основоположних прав людини на свободу та особисту недоторканність, що передбачає недопущення ув`язнення особи до засудження її компетентним судом, (пп. «а» п. 1 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Судом встановлено, що ОСОБА_3 перебуває під вартою з 07.12.2022 року (зі стадії досудового розслідування) до теперішнього часу, під час обрання та продовження міри запобіжного заходу розмір застави не визначався.

22.05.2025 року у судовому засіданні прокурор надав обвинуваченому та його захиснику обвинувальний акт зі зміною обвинувачення ОСОБА_3 з ч. 1 ст. 115 на ст. 118 КК України. Потерпілі у кримінальному провадженні відсутні.

Під час обрання відносно ОСОБА_3 запобіжного заходу слідчий суддя зазначав, що «підставою застосування запобіжного заходу відносно ОСОБА_3 є наявність обґрунтованої підозри у вчинені ним кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України. Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також уникнення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме: незаконно впливати на свідків у цьому провадженні, оскільки судом ще не досліджувались докази у справі, та вчинити інше кримінальне правопорушення».

В свою чергу, станом на теперішній час зазначені обставини змінились: досудове розслідування закінчено, ризик впливу на свідків, на думку суду жодним чином не підтверджений, при цьому майже всі свідки у кримінальному провадженні вже допитані судом, крім тих, які ухиляються від явки до суду.

Ризик, вчинити інші кримінальні правопорушення також не підтверджений, оскільки обвинувачений є раніше не судимою особою.

Єдиний ризик, який продовжує існувати та з яким можливо погодитись ризик переховуватися від органу досудового розслідування чи суду, враховуючи важкість покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим. Проте, цьому єдиному ризику може запобігти інший, більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою особисте зобов`язання.

Також слід зазначити, що Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Вказана гарантія реалізується шляхом урахування норм Конвенції та практики ЄСПЛ в національному праві. Зокрема, відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон № 3477-IV) суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Як зазначив ЄСПЛ у справі «Баришевський проти України (Baryshevskyy v. Ukraine)», рішення у справі від 26 лютого 2015 р., заява № 71660/11, «…заявник безперервно перебував під вартою після затримання 9 січня 2009 року і до визнання його винним 29 вересня 2011 року. Вираховуючи із загального строку тримання заявника під вартою періоди, коли він знаходився під вартою після його засудження у розумінні підпункту «а» пункту 1 статті 5 Конвенції, період, який слід брати до уваги, становить два роки та двадцять один день ... Протягом цього періоду національні суди неодноразово розглядали питання зміни заявникові запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Проте вони, використовуючи шаблонні формулювання та не розглядаючи окремі факти справи заявника, не проаналізували детально його становища. Більше того, у своїх ухвалах від 18 травня 2010 року, 25 листопада 2010 року та 17 травня 2011 року апеляційний суд взагалі не навів жодних підстав, навіть шаблонних, для продовження строків тримання заявника під вартою. При цьому, ЄСПЛ постановив, що коли національні суди продовжують застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, щоразу використовуючи схожі, якщо не сказати шаблонні, формулювання, не продемонструвавши, що вони насправді зважають на плин часу, тоді порушуються вимоги пункту 3 статті 5 Конвенції (див. рішення у справах «Мансур проти Туреччини» (Mansur v. Turkey), від 8 червня 1995 року, п. 55, Series A № 319 B; «Свіпста проти Латвії» (Svipsta v. Latvia), заява № 66820/01, п. 109, від 9 березня 2006 року; та «Тірон проти Румунії» (Tiron v. Romania), заява № 17689/03, п. 39, від 7 липня 2009 року). 69. Суд часто констатує порушення пункту 3 статті 5 Конвенції у справах щодо України у зв`язку з тим, що навіть коли йдеться про тривалі строки тримання під вартою, національні суди часто обґрунтовують продовження строку тримання заявника під вартою однаковими підставами протягом всього періоду ув`язнення, якщо взагалі це роблять (див., наприклад, рішення у справах «Єлоєв проти України» (Yeloyev v. Ukraine), заява №17283/02, пп. 59-61, від 6 листопада 2008 року, «Харченко проти України» (Kharchenko v. Ukraine), заява №40107/02, пп. 80-81 та 99, від 10 лютого 2011 року; та «Геращенко проти України» (Gerashchenko v. Ukraine), заява № 20602/05, п. 103, від 7 листопада 2013 року)…У цій справі серйозність пред`явлених заявникові обвинувачень і ризик його втечі або рецидиву злочинної діяльності було наведено у першій постанові про взяття його під варту. Це обґрунтування не змінилося з плином часу. На жодній із стадій національні суди не розглядали будь-які інші запобіжні заходи в якості альтернативи триманню під вартою…».

При цьому, ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення пункту 1 статті 6 Конвенції у справах, які порушували питання, подібні до тих, що розглядаються у цій справі (див. рішення у справах «Баглай проти України» (Baglay v. Ukraine), заява № 22431/02, п. 31, від 8 листопада 2005 року; «Вергельський проти України» (Vergelskyy v. Ukraine), заява № 19312/06, пп. 115 та 119, від 12 березня 2009 року; «Кир`яков проти України» (Kiryakov v. Ukraine), заява № 26124/03, пп. 62 та 64, від 12 січня 2012 року; та «Осаковський проти України» (Osakovskiy v. Ukraine), заява № 13406/06, п. 103, від 17 липня 2014 року).

Крім того, тривале тримання під вартою є порушенням статті 5 п. 3 Конвенції.

Так, ЄСПЛ у рішенні по справі «Летелье (Letellier) проти Франції» від 26.06.1991 року зазначив, що попереднє ув`язнення не повинно передбачати покарання у вигляді позбавлення волі, може бути " формою очікування " обвинувального вироку. Тим часом ЄСПЛ констатував, що у цьому випадку ці умови не виконані, обвинувальні палати абстрактно підійшли до необхідності продовження тримання під вартою, обмежившись лише з урахуванням тяжкості злочину (співучасті у вбивстві). Таким чином Суд прийшов до висновку, що вже з 23 грудня 1986 р. оспорюване тримання під вартою не мало достатніх підстав. Рішення про звільнення 24 грудня 1985 р. було ухвалено суддею, який найкраще знав справу і міг оцінити ситуацію та особистість пані Летельє; у зв`язку з цим у своїх наступних рішеннях обвинувальні палати мали більш конкретно і точно (а може, і менш формально) вказати, чому вони вважали за необхідне продовжити попередній висновок. На підставі викладеного, ЄСПЛ встановив порушення статті 5 п. 3 Конвенції.

Враховуючи викладене, суд вбачає, що у даному випадку заявлені під час обрання запобіжного заходу ризики значно зменшилися, а тому з метою запобігання порушень пункту 3 статті 5 та пункту 1 статті 6 Конвенції, та попередження єдиного ризику переховування від суду, відносно обвинуваченого достатнім та доцільним було б задоволення клопотання сторони захисту та зміни відносно ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на особисте зобов`язання з покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст. 194 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 31, 32, 177-178, 179, 194, 201, 350, 369-372 КПК України,

УХВАЛИВ:

Клопотання захисника ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , задовольнити.

Змінити, обраний відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання строком на 40 (сорок) днів, тобто до 30.06.2025 року включно.

Відповідно до ст. 202 КПК України обвинувачений ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підлягає негайному звільненню з-під варти.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме:

-прибувати за кожною вимогою до суду;

-повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

-здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт, інші документи, що дають право на виїзд/в`їзд з України.

Строк дії обов`язків визначити до 30.06.2025 року включно.

Копію ухвали вручити обвинуваченому, прокурору, направити уповноваженій особі місця ув`язнення обвинуваченого.

Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію ухвали.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що відповідно до ч. 2 ст. 179 КПК України у разі невиконання ним умов запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання або покладених на нього обов`язків, до нього може бути застосований більш суворий запобіжний захід і на нього може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 до 2 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено та проголошено 26.05.2025 року о 12 год. 55 хв.

Суддя ОСОБА_1