Дата документу 04.07.2025Справа № 554/9134/25
Провадження № 1-кс/554/8468/2025
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2025 року м. Полтава

Слідчий суддя Шевченківського районного суду міста Полтави ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , слідчого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , підозрюваного ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтава клопотання старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності Слідчого управління ГУНП в Полтавській області ОСОБА_4 , погоджене прокурором Полтавської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_7 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0000010 від 05.02.2025 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Полтава, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , мешканця АДРЕСА_2 , громадянина України, освіта вище, одружений, працюючого на посаді директора приватного підприємства «Медичний Центр доктора Роєнко», не судимого,

підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України,

в с т а н о в и л а:

Слідчий звернувся до суду з вищезазначеним клопотанням про застосування щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою із застосування застави в розмірі 140 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, як альтернативи.

Клопотання обґрунтував наступним.

У провадженні СУ ГУНП в Полтавській області перебувають матеріали досудового розслідування внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000010 від 05.02.2025за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України.

Досудовим розслідуванням установлено, що ОСОБА_6 обіймає посаду директора приватного підприємства «Медичний Центр Доктора Роєнко» вид діяльності якої загальна медична практика.

Згідно ст.ст. 6, 20 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військові посадові особи - це військовослужбовці, які обіймають штатні посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків, або які спеціально уповноважені на виконання таких обов`язків згідно із законодавством. На військових посадових осіб поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції».

Відповідно до положень Закону України «Про запобігання корупції», військовим посадовим особам Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів військових формувань забороняється використовувати свої службові повноваження або своє становище та пов`язані з цим можливості з метою одержання неправомірної вигоди для себе чи інших осіб.

Згідно ст. 9 Закону України «Про Збройні Сили України» комплектування Збройних Сил України особовим складом, їх мобілізаційне та оперативне розгортання в особливий період, здійснення заходів, пов`язаних з підготовкою та призовом громадян на військову службу забезпечує Кабінет Міністрів України.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про Збройні Сили України» Міністерство оборони України забезпечує життєдіяльність Збройних Сил України, їх функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність, підготовку до виконання покладених на них завдань, застосування, комплектування особовим складом та його підготовку, постачання озброєння та військової техніки, підтримання справності, технічної придатності та модернізації зазначеного озброєння і техніки, матеріальних, фінансових, інших ресурсів та майна згідно з потребами, визначеними Генеральним штабом Збройних Сил України в межах коштів, передбачених Державним бюджетом України, і здійснює контроль за їх ефективним використанням, організовує виконання робіт і надання послуг в інтересах Збройних Сил України.

Пунктом 1 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 671, визначено, що Міноборони є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сферах оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про оборону України», до органів військового управління віднесено і територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Таким чином, Міністерство оборони України реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сфері оборони і військового будівництва як безпосередньо, так і через органи військового управління, що перебувають у його підпорядкуванні.

Відповідно до Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки (далі Положення), що затверджене Постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 №154, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації. Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки утворюються в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі, інших містах, районах, районах у містах.

Залежно від обсягів облікової, призовної та мобілізаційної роботи утворюються районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки (далі - районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

З метою забезпечення виконання завдань та визначених функцій районних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки у їх складі утворюються структурні підрозділи (відділи, відділення, групи, служби), які провадять діяльність відповідно до положення про структурний підрозділ районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, що затверджується керівником районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Відповідно до п. 8 Положення завданнями територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених обов`язків, зокрема, є виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації, керівництво військовим обліком призовників, військовозобов`язаних та резервістів на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці та підготовка та проведення в особливий період мобілізації людських і транспортних ресурсів.

Згідно п. 9 Положення територіальні центри комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених на них завдань окрім іншого здійснюють заходи щодо призову громадян на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, та на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Водночас, витягом з інструкції з підготовки та проведення мобілізаційного розгортання Збройних Сил України, затвердженого Наказом Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України 15.12.2017 №19ДСК, зокрема передбачено:

п. 4.7 Призов громадян України на військову службу за мобілізацією включає їх прибуття за викликом районного (міського) військового комісаріату (територіальний центр комплектування та соціальної підтримки) для проходження медичного огляду та для відправлення у військові частини (установи, обласні збірні пункти);

п. 4.12 Районний (міський) військовий комісаріат (територіальний центр комплектування та соціальної підтримки) з отриманням нарядів обласного військового комісаріату територіальний центр комплектування та соціальної підтримки) протягом 15 діб проводить персональний відбір та призначення мобілізаційних ресурсів на комплектування команди відповідно до наряду з урахуванням вручення військовозобов`язаним документів про призначення в команду (партію);

п. 4.22 Для відправлення призваних на військову службу за мобілізацією у військову частину (установу, обласний збірний пункт) районний (міський) військовий комісаріат територіальний центр комплектування та соціальної підтримки) зобов`язаний скласти поіменні списки військовозобов`язаних, які призвані та підлягають відправці по командах; видати наказ про призов військовозобов`язаних на військову службу за мобілізацією.

Відповідно до примітки 2 статті 368 КК України службовими особами, які займають відповідальне становище, у статтях 368, 368-5, 369 та 382 цього Кодексу є особи, зазначені у пункті 1 примітки до статті 364 цього Кодексу, посади яких згідно із статтею 6 Закону України «Про державну службу» належать до категорії «Б», судді, прокурори, слідчі і дізнавачі, а також інші, крім зазначених у пункті 3 примітки до цієї статті, керівники і заступники керівників органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх структурних підрозділів та одиниць.

Так, відповідно до примітки 1 статті 364 КК України службовими особами у статтях 364, 368, 368-5, 369 цього Кодексу є особи, які постійно, тимчасово чи за спеціальним повноваженням здійснюють функції представників влади чи місцевого самоврядування, а також обіймають постійно чи тимчасово в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на державних чи комунальних підприємствах, в установах чи організаціях посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій, або виконують такі функції за спеціальним повноваженням, яким особа наділяється повноважним органом державної влади, органом місцевого самоврядування, центральним органом державного управління із спеціальним статусом, повноважним органом чи повноважною особою підприємства, установи, організації, судом або законом.

Разом з тим, досудовим розслідуванням установлено, що ОСОБА_6 , діючи за попередньою змовою з усними вказівками невстановлених осіб, які постійно обіймають посади в ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі ІНФОРМАЦІЯ_3 ), пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов`язків (функцій), та відповідно до п. 1 примітки до ст. 364, ч. 3 ст. 18 КК України, являються службовими особами, до кола повноважень яких входить здійснення мобілізаційних заходів під час призову на військову службу до Збройних Сил України, вчинив протиправні дії, які полягають у пособництві в проханні надати неправомірну вигоду у великому розмірі для себе та третьої особи, одержанні неправомірної вигоди в великому розмірі для себе та третьої особи, за невчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, будь-якої дії, з використанням наданого їй службового становища, за попередньою змовою групою осіб, поєднаних з вимаганням неправомірної вигоди.

Так, у невстановлений досудовим розслідуванням час, але не пізніше лютого 2025 року, ОСОБА_6 , був залучений як пособник до реалізації злочинного плану спільно з невстановленими службовими особами ІНФОРМАЦІЯ_4 щодо скоєння кримінального правопорушення, зокрема, для усунення перешкод у спілкуванні та одержанні неправомірної вигоди від особи ОСОБА_8 , за не здійсненням заходів щодо призову ОСОБА_8 на військову службу до Збройних Сил України за мобілізацією.

29.01.2025 ОСОБА_8 , перебуваючи у місті Києві у зв`язку з виконанням службових обов`язків за основним місцем роботи - у Державній екологічній інспекції столичного округу Київської області, отримав повістку від представників ІНФОРМАЦІЯ_5 щодо обов`язку з`явитися для оновлення облікових даних та проходження військово-лікарської комісії (ВЛК).

У відповідності до врученої повістки щодо необхідності поновлення облікових даних та проходження військово-лікарської комісії, 31.01.2025 ОСОБА_8 звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_4 . Зазначене звернення обумовлено тим, що останній зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , що відповідно до чинного порядку передбачає проходження процедур обліку за місцем реєстрації.

У результаті звернення ОСОБА_8 видано направлення на проходження ВЛК. Того ж дня ОСОБА_8 відвідав приватну клініку ПП «Медичний центр Доктора Роєнко», у якій здійснює медичну практику лікар ОСОБА_6 , з метою отримання консультаційної інформації, необхідної для проходження військово-лікарської комісії.

02.02.2025, ОСОБА_6 , продовжуючи реалізацію спільного злочинного умислу, перебуваючи в приміщенні ПП «Медичний центр Доктора Роєнко», за адресою: м. Полтава, вул. Юліана Матвійчука, 13/25, діючи умисно як пособник до реалізації злочинного плану щодо скоєння кримінального правопорушення, за попередньою змовою групою з невстановленими досудовим розслідуванням особами, зокрема, для усунення перешкод у спілкуванні та одержанні неправомірної вигоди для невстановлених службових осіб ІНФОРМАЦІЯ_4 , усвідомлюючи суспільно небезпечний та протиправний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, в ході зустрічі з ОСОБА_8 , повідомив останньому про необхідність надання ОСОБА_6 неправомірної вигоди у розмірі 4000 доларів США, за не здійсненням заходів щодо призову за мобілізацією. Надалі ОСОБА_6 , діючи узгоджено з невстановленими посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_4 , змінив вимогу та повідомив, що за вирішення питання про непризов на військову службу під час мобілізації ОСОБА_8 необхідно буде передати 10 000 доларів США.

06.03.2025 ОСОБА_8 за попередньою домовленістю зустрівся з ОСОБА_6 в приміщенні ПП «Медичний центр Доктора Роєнко», за адресою: м. Полтава, вул. Юліана Матвійчука, 13/25. В ході розмови останній, виконуючи роль пособника в проханні та одержанні для невстановлених службових осіб ІНФОРМАЦІЯ_4 неправомірної вигоди від ОСОБА_8 за не здійсненням заходів щодо призову за мобілізацією, повідомив, що здійснить оформлення третьої групи інвалідності через (МСЕК). При цьому вартість його послуг буде складати 10 000 доларів США, які можна передати йому особисто.

Після того як ОСОБА_8 погодився на висунуті вимоги ОСОБА_6 , який виконуючи роль пособника в одержанні невстановленими службовими особами ІНФОРМАЦІЯ_4 , цього ж дня приблизно о 13 годині 45 хвилин в приміщенні ПП «Медичний центр Доктора Роєнко», за адресою: м. Полтава, вул. Юліана Матвійчука, 13/25, передав частину неправомірної вигоди, що вимагалась, в розмірі 5 000 доларів США, що за курсом НБУ 06.03.2025 становило 206 800 гривень та більш ніж в сто разів перевищувало неоподатковуваний мінімум доходів громадян, тобто в значному розмірі, за не здійсненням заходів щодо призову за мобілізацією.

Так, 02.07.2025, близько 15 год. 00 хв., ОСОБА_6 , діючи умисно, як пособник до реалізації злочинного плану, щодо скоєння кримінального правопорушення, за попередньою змовою групою з невстановленими досудовим розслідуванням особами, зокрема для одержання неправомірної вигоди для службових осіб ІНФОРМАЦІЯ_4 , перебуваючи салоні автомобіля CHEVROLET MALIBU бежевого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , який знаходився на паркувальному майданчику поряд з меморіальним комплексом Солдат Слави, за адресою: Полтавська обл., м. Полтава, вул. Європейська, 60, разом з ОСОБА_8 , одержав від останнього, другу частину неправомірної вигоди, що вимагалась, в розмірі 5 000 доларів США, що за курсом НБУ 02.07.2025 становило 209 050 гривень та більш ніж в сто разів перевищувало неоподатковуваний мінімум доходів громадян, тобто в значному розмірі, загальна сума отриманої неправомірної вигоди з врахуванням попередньої суми в розмірі 5 000 доларів США становить 10 000 доларів ШСА, що за курсом НБУ від 06.03.2025 та 02.07.2025 становить 415 850 гривень, тобто в великому розмірі, за не здійсненням заходів щодо призову за мобілізацією.

Таким чином, ОСОБА_6 підозрюється у підозрюється у пособництві в проханні надати неправомірну вигоду у великому розмірі для себе та третьої особи, одержанні неправомірної вигоди в великому розмірі для себе та третьої особи, за невчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, будь-якої дії, з використанням наданого їй службового становища, за попередньою змовою групою осіб, поєднаних з вимаганням неправомірної вигоди, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27, ч.3 ст.368 КК України.

Підозра ОСОБА_6 у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення повністю підтверджується зібраними по кримінальному провадженню доказами, а саме: заявою про вчинення кримінального правопорушення, рапортом оперуповноваженого про вчинення кримінального правопорушення; рапортом оперуповноваженого у відповідь на доручення в порядку статті 40 КПК України, протоколом допиту свідка ОСОБА_8 , протоколами огляду та вручення заздалегідь ідентифікованих засобів грошових купюр від 06.03.2025 року, 02.07.2025 року, протоколом обшуку транспортного засобу CHEVROLET MALIBU бежевого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 від 02.07.2025, протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 02.07.2025, матеріалами за результатами проведення НСРД від 21.02.2025, 16.04.2025, протоколом обшуку від 02.07.2025, який був проведений за місцем реєстрації ОСОБА_6 , що за адресою: АДРЕСА_1 ., під час якого виявлено та вилучено сім купюр номіналом 100 доларів США з наступними ідентифікуючими ознаками: LH 17059025 B; MF 84656136 B; PL 57653667B; PL 65603794 B; PB 94293474 B; PB 07762892 A; ME 39101847 A; протоколом обшуку від 02.07.2025, який був проведений за місцем фактичного проживання ОСОБА_6 за адресою АДРЕСА_2 , під час якого виявлено та вилучено грошові кошти в іноземній валюті (долари США) з наступними номіналами: QK20555052B, PL11922084, LE21372959C, PB76270475A, QK75394368A, QK75394367A, QC16900171A).

Наразі у кримінальному провадженні існують ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України ризики, зокрема переховуватися від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, а тому з метою запобігання цим ризикам та для забезпечення виконання підозрюваним ОСОБА_6 покладених на нього процесуальних обов`язків, слідчий просить застосувати щодо останнього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, визначивши йому альтернативний запобіжний захід у вигляді застави в розмірі 140 прожиткових мінімумів для працездатних осіб. Жодні інші, більш м`які запобіжні заходи, окрім тримання під вартою, на думку слідчого, не зможуть здійснити дієвий контроль за поведінкою підозрюваного ОСОБА_6 , забезпечити виконання покладених на нього обов`язків та запобігти існуючим ризикам.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 підтримав клопотання та просив задовольнити його у повному обсязі.

Підозрюваний ОСОБА_6 заперечував проти задоволення клопотання слідчого та застосування стосовно нього найсуворішого запобіжного заходу.

Захисник підозрюваного адвокат ОСОБА_9 заперечував проти задоволення клопотання, вважаючи, що ризики, на які посилається сторона обвинувачення, є мінімальними. Посилаючись на наявність у підозрюваного міцних соціальних зв`язків, сім`ї, на утриманні матері, яка являється інвалідом ІІІ групи, постійного місця проживання та роботи, офіційного джерела прибутку, а також на те, що ОСОБА_6 має ряд захворювань, являється інвалідом ІІ групи та до кримінальної відповідальності притягується вперше, просив застосувати щодо нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в нічний час доби. У випадку, якщо слідчий суддя дійде висновку про необхідність застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, просив визначити заставу, як альтернату такому, в мінімальному розмірі.

Заслухавши думку учасників судового провадження, дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.

Частиною 2 статті 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та порядку, встановлених законом.

У силу ч.1 та п.9 ч.2 ст.131 КПК України запобіжні заходи є заходом забезпечення кримінального провадження, що застосовується з метою досягнення дієвості цього кримінального провадження.

Відповідно до ч.3 ст.132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Частиною 1 ст. 177 КПК України визначено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України (ч.2 ст.177 КПК України).

Згідно з ч.3 ст.176 КПК України слідчий суддя відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам.

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та сьомою статті 176 цього Кодексу (ч.1 ст.183 КПК України).

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Відповідно до ч.1 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу, і на які вказують слідчий та прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Слідчим суддею встановлено, що 02.07.2025 року о 18 год. 18 хв. ОСОБА_6 було затримано в порядку статті 208 КПК України.

03.07.2025 року ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27, ч.3 ст.368 КК України.

Проаналізувавши надані стороною обвинувачення докази, слідчий суддя вважає, що викладені у клопотанні слідчого та повідомленні про підозру фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення у сукупності з наданими слідчим матеріалами досудового розслідування вказують на наявність вагомих доказів, які об`єктивно пов`язують підозрюваного з відповідним кримінальним правопорушенням, передбаченим ч.5 ст.27, ч.3 ст.368 КК України, і такі докази є достатніми щоб виправдати подальше розслідування та застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Отже, слідчий суддя приходить до висновку, що надані сторонами кримінального провадження докази свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27, ч.3 ст.368 КК України.

Констатуючи це, суд виходить з того, що обґрунтованість підозри - це не акт притягнення особи до відповідальності, а сукупність даних, які переконують об?єктивного спостерігача, що особа могла бути причетною до вчинення конкретного злочину. Така позиція узгоджується з рішеннями Європейського суду з прав людини у справах «Фокс, Кемпбел і Гартлі проти Сполученого Королівства», «Нечипорук та Йонкало проти України», в яких наголошено на тому, що «обґрунтована підозра» передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об?єктивного спостерігача у тому, що відповідна особа могла вчинити злочин.

Питання щодо доведеності чи недоведеності вини підозрюваного у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не є предметом розгляду слідчим суддею на даній стадії кримінального процесу.

Оцінюючи доводи сторони обвинувачення на предмет обґрунтованості ризиків, слідчий суддя звертає увагу на те, що той чи інший ризик слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірної можливості здійснення підозрюваним спроб протидії кримінальному провадженню у формах, що виражені в ч.1 ст.177 КПК України. Водночас, КПК України не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Виходячи саме з такого розуміння положень ч.1 ст.177 КПК України, слідчий суддя вважає, що під час розгляду клопотання прокурором доведено наявність передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК України ризику переховуватися від органів досудового розслідування та суду. Так, указаний ризик обумовлюється можливістю притягнення підозрюваного до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для підозрюваного наслідками і суворістю передбаченого покарання, оскільки кримінальне правопорушення, передбачене ч.5 ст.27, ч.3 ст.368 КК України, у скоєнні якого підозрюється ОСОБА_6 є тяжким корупційним (відповідно до примітки до ст.45 КК України), санкцією якого передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, з конфіскацією майна. Важливим аспектом є також те, що звільнення від відбування покарання з випробуванням (ст.75 КК України) чи призначення покарання більш м`якого, ніж передбачено законом (ст.69 КК України), заборонено законом.

При цьому слідчий суддя враховує майновий стан підозрюваного, який відповідно до наданих сторонами кримінального провадження відомостей є достатнім аби забезпечити можливість протягом певного часу матеріально утримувати себе, а відтак і певний час переховуватися.

Отже, наведені вище обставини в сукупності дають підстави дійти висновку про існування об`єктивних підстав уважати, що ОСОБА_6 з метою уникнення кримінальної відповідальності може здійснити спробу перешкодити кримінальному провадженню у спосіб переховування від органів досудового розслідування та суду.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків у даному кримінальному провадженні, слідчий суддя враховує, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору або посилатися на них (ч.4 ст.95 КПК України). За таких обставин ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом. Вказане в сукупності свідчить про наявність ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК України, а саме що підозрюваний ОСОБА_6 може незаконно, шляхом благань, підкупу або погроз, впливати на свідків у кримінальному провадженні, в результаті чого вони можуть змінити свої показання або відмовитись від давання показань, що перешкодить кримінальному провадженню та встановленню всіх обставин розслідуваного злочину.

Натомість, доводи сторони обвинувачення про наявність ризику перешкодити кримінальному провадженню іншим чином (п.4 ч.1 ст.177 КПК України) слідчий суддя оцінює критично, так як вони носять суто формальний та абстрактний характер і не ґрунтуються на доказах, що містяться в клопотанні. Стверджуючи про сам по собі факт наявності названого ризику, слідчий у клопотанні та прокурор у судовому засіданні не навели, яким саме іншим чином ОСОБА_6 , окрім як у формах, що передбачені п.п.1, 3 ч.1 ст.177 КПК України, може перешкодити кримінальному провадженню.

За таких обставин слідчий суддя приходить до висновку, що в кримінальному провадженні наявні обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування до особи одного із запобіжних заходів, передбачених статтею 176 КПК України, з метою досягнення дієвості кримінального провадження та забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного. В свою чергу, під час судового розгляду клопотання необхідність застосування щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу стороною захисту не оспорювалась.

При цьому слідчий суддя у відповідності до вимог закону перевіряє можливість застосування щодо підозрюваного менш тяжкого запобіжного заходу.

Кримінальним процесуальним законом установлено презумпцію застосування більш м`якого запобіжного заходу, якщо не доведено, що він не є достатнім для досягнення мети запобіжного заходу. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид запобіжного заходу є недостатнім покладається на сторону обвинувачення.

У даному контексті слід зазначити, що застосування запобіжного заходу не має карального характеру, а його метою є саме забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного задля забезпечення можливості виконання органом досудового розслідування завдань кримінального провадження, визначених у статті 2 КПК України.

При цьому законодавцем визначено, що при вирішенні питання про застосування відносно підозрюваного запобіжного заходу суд, слідчий суддя поряд із загальною та особливою складовими підставами для застосування запобіжного заходу повинен також ураховувати обставини, зазначені в статті 178 КПК України, й оцінити їх у сукупності. При цьому перелік таких обставин не є вичерпним.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини висновки про ступінь ризиків та неможливість запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування злочину (наявність або відсутність спроб ухилення від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Сама лише тяжкість вчиненого злочину, хоча і є визначаючим елементом при оцінці ризику ухилення від органу досудового розслідування та/або суду, однак не може бути достатньою підставою для законності тримання особи під вартою.

В рішенні «Боротюк проти України» Європейський суд з прав людини в частині правозастосування ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначив: «При цьому існує презумпція на користь звільнення з-під варти. Доводи «за» і «проти» такого звільнення не повинні бути «загальними й абстрактними». У всіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних запобіжних заходів».

Обґрунтування неможливості запобігти ризикам, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, повинна бути обумовлена достатніми даними. Достатні дані при цьому повинні бути не уявними або ж припустимими, а конкретними, визначеними, необхідними, підтвердженими відповідними доказами.

Однак, ні в самому клопотанні слідчим, ні прокурором в судовому засіданні не було наведено індивідуальних підстав для підтвердження необхідності застосування щодо підозрюваного ОСОБА_6 виключно найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та даних, які б свідчили про недостатність застосування більш м`якого запобіжного заходу для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні.

Слідчий суддя у відповідності до вимог статті 178 КПК України, окрім наявності ризиків, передбачених ст.177 КПК України, бере до уваги, що кримінальне правопорушення, у скоєнні якого підозрюється ОСОБА_6 , хоча і кваліфікується як тяжкий злочин, проте не є насильницьким, підозрюваний являється інвалідом ІІ групи, має ряд захворювань, має постійне місце проживання, працює на посаді директора приватного підприємства «Медичний Центр доктора Роєнко», має офіційне джерело прибутку, перебуває у шлюбі, має на утриманні дружину та матір, яка являється інвалідом ІІІ групи, міцні соціальні зв`язки, є соціально адаптованим, раніше не судимий, а також його репутацію та майновий стан.

З огляду на сукупність викладених вище обставини, слідчий суддя дійшла висновку, що попри установлені ризики, вірогідність їх реального настання, не є високою такою мірою, як про це стверджувала сторона обвинувачення, а тому вони можуть бути належним чином нівельовані шляхом застосування менш суворого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою. При цьому домашній арешт, про застосування якого просив захисник, з урахуванням ступеня ймовірного впливу підозрюваного на досудове розслідування, є недостатнім для досягнення дієвості кримінального провадження. На думку слідчого судді, стосовно підозрюваного слід застосувати заставу, оскільки саме такий запобіжний захід забезпечить належну процесуальну поведінку підозрюваного та буде цілком достатнім для запобігання вищезазначеним ризикам.

Так, відповідно до ч.1 ст.182 КПК України застава полягає у внесенні коштів у грошовій одиниці України на спеціальний рахунок, визначений в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, з метою забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків, під умовою звернення внесених коштів у дохід держави в разі невиконання цих обов`язків.

Тобто, при застосуванні до підозрюваного цього запобіжного заходу найважливішою гарантією реального виконання покладених на нього обов`язків є перспектива втрати грошового зобов`язання, внесеного в якості застави, у випадку порушення відповідних обов`язків.

Розмір застави визначається слідчим суддею з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, інших даних про його особу та ризиків, передбачених ст.177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього (ч.4 ст.182 КПК України).

Відповідно до п.2 ч.5 ст.182 КПК України щодо особи, підозрюваної у вчиненні тяжкого злочину, розмір застави визначається у розмірі від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У виключних випадках, якщо слідчий суддя встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно (ч.5 ст.182 КПК України).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях стверджує, що розмір застави має оцінюватись, з огляду на, з-поміж іншого, ступінь вірогідності того, що перспектива втрати застави або вжиття заходів проти його поручителів у випадку неявки до суду буде достатньою для того, щоб стримати його від втечі («Гафа проти Мальти» (Gafa v. Malta) від 22.05.2018, заява № 54335/14, § 70; «Мангурас проти Іспанії» (Mangouras v. Spain) від 28.09.2010, заява № 12050/04, § 78).

Отже, розмір застави повинен бути таким, щоб загроза її втрати утримувала підозрюваного від намірів та спроб порушити покладені на нього обов`язки. З іншого боку, розмір застави не має бути таким, щоб через очевидну неможливість виконання умов застави, це фактично призвело б до подальшого безальтернативного ув`язнення підозрюваного.

Захисник підозрюваного просив визначити заставу в мінімальному розмірі, передбаченому КПК України щодо злочину, у скоєнні якого підозрюється ОСОБА_6 , тобто 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Слідчий суддя вважає, що застава в такому розмірі не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки підозрюваного, оскільки, виходячи із матеріального становища останнього, перспектива втрати грошового забезпечення у такому розмірі, у випадку порушення покладених обов`язків, не буде слугувати достатнім стримуючим фактором для запобігання ризикам.

У даному випадку, враховуючи характер інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення та відомості про його матеріальний стан, слідчий суддя погоджується з твердженнями сторони обвинувачення про те, що застава у визначених п.2 ч.5 ст.182 КПК України межах (від 60560 грн до 242240 грн ) не здатна забезпечити виконання останнім покладених на нього обов`язків. На переконання слідчого судді, підозрюваному має бути визначена застава у розмірі, який перевищує передбачений згаданою нормою граничний, втім, який не порушуватиме принцип пропорційності.

Враховуючи відомості про майновий, сімейний та соціальний стан підозрюваного, беручи до уваги стримувальний аспект застави, яка має бути достатньо значною, аби забезпечити виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків, слідчий суддя вважає за необхідне визначити ОСОБА_6 заставу у розмірі 140 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, як про це просили слідчий та прокурор, що становить 423920 грн та відповідає сумі отриманої неправомірної вигоди, яка не є для останнього непомірною. На думку суду, застава саме у такому розмірі цілком здатна забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного та виконання покладених на нього процесуальних обов`язків, а ризик її втрати буде фактором, який стримуватиме підозрюваного від реалізації наявних ризиків.

Відповідно до ч.5 ст. 194 КПК України якщо під час розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, прокурор доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті, слідчий суддя, суд застосовує відповідний запобіжний захід, зобов`язує підозрюваного, обвинуваченого прибувати за кожною вимогою до суду або до іншого визначеного органу державної влади, а також виконувати один або кілька обов`язків, необхідність покладення яких була доведена прокурором.

У зв`язку із застосуванням до ОСОБА_6 запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, слідчий суддя вважає за необхідне покласти на підозрюваного процесуальні обов?язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України: 1) прибувати за кожним викликом до слідчого, прокурора, суду; 2) не відлучатись з Полтавської області без дозволу слідчого, прокурора та суду; 3) повідомляти слідчого, прокурора та суд про зміну свого місця проживання та/або місця навчання, роботи; 4) утримуватися від спілкування зі свідками по кримінальному провадженні; 5) за наявності здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

На підставі викладеного, клопотання підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.176, 177, 183, 182, 194, 196, 372 КПК України, слідчий суддя,

у х в а л и л а:

Клопотання слідчого - задовольнити частково.

Застосувати щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді застави в розмірі 140 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 423 920 грн.

Покласти на підозрюваного, строком на два місяці, в межах строку досудового розслідування до 03 вересня 2025 року, процесуальні обов?язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України: 1) прибувати за кожним викликом до слідчого, прокурора, суду; 2) не відлучатись з Полтавської області без дозволу слідчого, прокурора та суду; 3) повідомляти слідчого, прокурора та суд про зміну свого місця проживання та/або місця навчання, роботи; 4) утримуватися від спілкування зі свідками по кримінальному провадженні; 5) за наявності здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Застава може бути внесена у будь-який момент протягом дії ухвали як самим підозрюваним так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем) на депозитний рахунок: отримувач - Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області, Код отримувача (код за ЄДРПОУ) 26304855, банк отримувача ДКСУ, м. Київ, код банку отримувача (МФО) 820172, рахунок отримувача UA0015950, призначення платежу - застава, прізвище, ім?я, по-батькові особи, за кого вноситься застава, сума застави, дата внесення застави, № ухвали суду та назва суду.

Роз`яснити підозрюваному ОСОБА_6 , що відповідно до частини 6 статті 182 КПК підозрюваний, обвинувачений, який не тримається під вартою, не пізніше п`яти днів з дня обрання запобіжного заходу у вигляді застави зобов`язаний внести кошти на відповідний рахунок або забезпечити їх внесення заставодавцем та надати документ, що це підтверджує, слідчому, прокурору, суду. З моменту обрання запобіжного заходу у вигляді застави щодо особи, яка не тримається під вартою, в тому числі до фактичного внесення коштів на відповідний рахунок, а також з моменту звільнення підозрюваного, обвинуваченого з-під варти внаслідок внесення застави, визначеної слідчим суддею, судом в ухвалі про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, підозрюваний, обвинувачений, заставодавець зобов`язані виконувати покладені на них обов`язки, пов`язані із застосуванням запобіжного заходу у вигляді застави.

Роз`яснити підозрюваному ОСОБА_6 , що застава може бути внесена як ним, так й іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем).

Роз`яснити підозрюваному ОСОБА_6 , що в разі невнесення застави ним (або заставодавцями ), до нього може бути застосований інший, більш суворий запобіжний захід.

Роз`яснити підозрюваному ОСОБА_6 , що відповідно до частини 8 статті 182 КПК у разі невиконання обов`язків заставодавцем, а також, якщо підозрюваний, обвинувачений, будучи належним чином повідомлений, не з`явився за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду без поважних причин чи не повідомив про причини своєї неявки, або якщо порушив інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору.

В іншій частині в задоволенні клопотання відмовити.

Контроль за виконанням ухвали покласти на слідчого, в провадженні якого знаходиться кримінальне провадження.

Ухвала може бути оскаржена до Полтавського апеляційного суду протягом п`яти днів з часу проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1