ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/807/336/25 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянула 28 липня 2025 року в м.Запоріжжя в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, з неповною середньою освітою (9 класів), неодруженого, який має на утриманні малолітню дитину, ІНФОРМАЦІЯ_2 , не працює, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- вироком Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 06 травня 2021 року за ч.1 ст.185 КК України до ста двадцяти годин громадських робіт;

- вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада 2021 року за ч.2 ст.389 КК України із застосуванням ст.71 КК України до одного місяця п`ятнадцяти днів арешту;

обвинуваченого у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.2 ст.186, ч.4 ст.186 КК України;

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м.Запоріжжя, громадянина України, з неповною середньою освітою (9 класів), який неодружений, не працює, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_3 , не судимого,

обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

представника потерпілої ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 - в режимі відеоконференції в приміщенням ДУ «Запорізький слідчий ізолятор»,

захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_10 в режимі відео конференції.

Прокурор у кримінальному провадженні прокурор Шевченківської окружної прокуратури м.Запоріжжя ОСОБА_11 звернулась до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 20 вересня 2024 року, яким визнано ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.2 ст.186, ч.4 ст.186 КК України, та призначено йому покарання:

за ч.2 ст.185 КК України - у виді позбавлення волі на строк два роки;

за ч.2 ст.186 КК України - у виді позбавлення волі на строк чотири років;

за ч.4 ст.186 КК України, із застосуванням ст.69 КК України - у виді позбавлення волі на строк чотири роки.

На підставі частини першої статті 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання покарань, що входять у сукупність, призначено покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки шість місяців.

При призначенні покарань за сукупністю вироків у відповідності до частини першої статті 72 КК України один місяць п`ятнадцять днів арешту, призначені вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада 2021 року, переведено у відповідні їм один місяць п`ятнадцять днів позбавлення волі.

На підставі частини першої статті 71 КК України, до призначеного цим вироком покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада 2021 року та визначено, що за сукупністю вироків відбуванню підлягають чотири роки шість місяців десять днів позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання ухвалено обчислювати з моменту фактичного затримання ОСОБА_6 , а саме: з 14 години 45 хвилин 16 грудня 2022 року.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили ухвалено не змінювати.

Визнано ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, та призначено йому покарання у виді двох років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України від відбування покарання звільнено, якщо обвинувачений протягом іспитового строку тривалістю в один рік не скоїть нового злочину і виконає покладені на нього в силу ст.76 КК України обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, навчання та роботи.

Стягнуто з ОСОБА_6 в дохід держави витрати з проведення судових експертиз у розмірі 1248 грн. 32 коп. (150 грн. + 755,08 грн. + 343,24 грн.).

Стягнуто солідарно з ОСОБА_6 , ОСОБА_7 витрати за проведення судової експертизи у розмірі 514 грн. 86 коп.

Цивільний позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_6 , ОСОБА_7 на користь ОСОБА_12 19817 грн. у відшкодування майнової шкоди, 5000 грн у відшкодування моральної шкоди.

Вирішена доля речових доказів.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду стосовно ОСОБА_6 за ч.2 ст.185, ч.ч.2, 4 ст.186 КК України в частині призначеного покарання останньому скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винним за ч.2 ст.185, ч.ч.2, 4 ст.186 КК України та призначити йому покарання за ч.2 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки, за ч.2 ст.186 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки, за ч.4 ст.186 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років, на підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років, на підставі ст.71 КК України остаточно призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 1 місяць. В частині призначеного покарання ОСОБА_7 вирок залишити без змін.

В обґрунтування своєї скарги прокурор зазначає, що не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію дій обвинувачених, вважає, що вирок суду є незаконним і підлягає скасуванню в частині призначеного засудженому ОСОБА_6 покарання, у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.

На думку прокурора, при ухваленні вироку судом першої інстанції неправильно враховані дані про особу обвинуваченого.

Вказує, що обвинувачений ОСОБА_6 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення, у тому числі, корисливих злочинів, та має судимості не зняті та у встановленому законом порядку не погашені, однак належних висновків не зробив і продовжив вчиняти злочини. Крім того, обвинувачений офіційно не працює та не має постійного джерела доходів.

Вважає, що призначене обвинуваченому покарання із застосуванням ст.69 КК України не відповідає вимогам ст.65 КК України, з тим підстав, що суд першої інстанції при ухваленні вироку не в повній мірі врахував ступінь тяжкості скоєного засудженим кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, та особу обвинуваченого.

Прокурором подано зміни до апеляційної скарги, де зазначено, що судом при призначенні остаточного покарання ОСОБА_6 застосовано ст.71 КК України та призначено остаточне покарання з урахуванням невідбутого покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада 2021 року за ч.2 ст.389 КК України, яким ОСОБА_6 призначено покарання у виді арешту на строк 1 місяць 15 днів, яке він наразі не відбув.

Проте, згідно з п.1 ч.1 ст.80 КК України, особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в строк два роки у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі.

З часу ухвалення стосовно ОСОБА_6 вироку суду від 30 листопада 2021 року та з часу вчинення ним останнього епізоду кримінальних правопорушень - 22 листопада 2022 року минув строк, зазначений у ст.80 КК України, для виконання попереднього вироку суду.

Враховуючи викладене, прокурор просить виключити з мотивувальної та резолютивної частини вироку посилання на призначення обвинуваченому ОСОБА_6 остаточного покарання на підставі ст.71 КК України.

Вищевказаний вирок суду щодо ОСОБА_7 ніким з учасників провадження не оскаржується.

Згідно з вироком суду, в період часу з червня 2021 року по листопад 2022 року ОСОБА_6 вчинив кілька епізодів відкритого і таємного заволодіння чужим майном, як самостійно, так і за попередньою змовою з ОСОБА_7 , за таких обставин.

05 червня 2021 року приблизно о 00 годині 10 хвилин, обвинувачений ОСОБА_6 за попередньою змовою з неповнолітнім обвинуваченим ОСОБА_7 , керуючись умислом на крадіжку, біля третього під`їзду будинку АДРЕСА_5, таємно заволоділи належним потерпілому ОСОБА_12 мобільним телефоном «Redmi Note 9 Onux Black» в корпусі чорного кольору, іmei: НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , з сім-картою оператора мобільного зв`язку «Водафон» НОМЕР_3 , вартістю 1799 грн 60 коп., який ОСОБА_13 вийняв з руки потерпілого з рук, що спав на лавочці.

В той же час обвинувачений ОСОБА_7 , діючи зі спільним з ОСОБА_13 умислом, дістав з карману штанів потерпілого гаманець с двома банківськими картками «Приват Банк» - для виплат та універсальною, - імітованими на ім`я потерпілого. Залишивши місце пригоди, обвинувачені зняли з банківських карт належні потерпілому грошові кошти у сумі 19610 грн.

Описаними діями потерпілому спричинено майнову шкоду на загальну суму 21409 грн 60 коп.

Окрім описаного епізоду таємного заволодіння майном, обвинувачений ОСОБА_6 вчинив одне таємне та два відкритих заволодіння чужим майном за таких обставин.

Близько 20 години 30 хвилин 11 листопада 2021 року ОСОБА_6 з умислом на відкрите викрадення чужого майна біля будинку №26 по вул.Миколи Корищенка в м.Запоріжжі зірвав з правого плеча потерпілої ОСОБА_14 сумку вартістю 350 грн, в якій знаходились грошові кошти у сумі 4300 грн, мобільний телефон «Xiaomi Redmi 7 2/16Gb» в корпусі чорного кольору, іmei: НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , вартістю 2100 грн.

Описаними діями потерпілій ОСОБА_14 спричинено матеріальну шкоду в сумі 6750 грн.

Продовжуючи вчинення кримінальних правопорушень, 07 грудня 2021 року приблизно, о 14 годині 30 хвилин, ОСОБА_6 , керуючись умислом на таємне викрадення чужого майна, з прихожої в квартирі АДРЕСА_4 , де він постійно проживає, викрав належний потерпілій ОСОБА_15 візок для осіб з інвалідністю синього кольору вартістю 2600 грн.

Приблизно об 11 годині 20 хвилин 22 листопада 2022 року, коли на території України діяв воєнний стан, проголошений Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року, обвинувачений, керуючись умислом на заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою, діючи повторно, перебуваючи в приміщенні палати №2 терапевтичного відділення комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня №8» Запорізької міської ради по вул.Харчовій, 2, в м.Запоріжжі, під приводом здійснення дзвінку, попросив у потерпілої ОСОБА_16 належний їй мобільний телефон «Lenovo A6000 Duos 1/8 Gb», іmei: НОМЕР_6 , який вона добровільно передала обвинуваченому. Отримавши телефон, обвинувачений направився до виходу з приміщення палати, але його дії помітила свідок ОСОБА_15 , яка зробила йому зауваження та вимагала повернути телефон володільцю, а потім направилась за ОСОБА_6 , коли він залишив приміщення, та переслідувала його, закликаючи повернути телефон, до сходового майданчика, де залишилась і продовжувала вигукувати обвинуваченому заклики повернутися, в той час як ОСОБА_6 , опустившись на перший поверх, вибіг з приміщення лікарні.

Описаними діями потерпілій ОСОБА_16 спричинено майнову шкоду сумі 733 грн 34 коп.

Заслухавши доповідь судді; прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора, з урахуванням поданих до неї змін, та просив її задовольнити; обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора та вважали вирок суду законним та обґрунтованим; представника потерпілої, яка підтримала апеляційну скаргу прокурора, вказавши, що заподіяна потерпілому ОСОБА_12 шкода до цього часу не відшкодована; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання підлягає задоволенню, з таких підстав.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції цих вимог закону в цілому дотримався при розгляді цього провадження і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні вищевказаних кримінальних правопорушень при викладених у вироку обставинах, правильно встановив фактичні обставини кримінального провадження і правильно кваліфікував дії обвинувачених за ч.2 ст.185, ч.2 ст.186, ч.4 ст.186 КК України та ОСОБА_7 за ч.2 ст.185 КК України.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень при обставинах, зазначених у вироку, та правильність кваліфікації його дій, а також вирок суду щодо ОСОБА_7 ніким з учасників провадження не оспорюються, у зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК України, колегією суддів вирок суду в цій частині не переглядається.

Разом з цим, на думку колегії суддів, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд не в повній мірі врахував положення ст.ст.50, 65 КК України, з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, суд призначає покарання з урахуванням в т.ч. ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до вимог ч.3 ст.374 КПК України, а також з урахуванням роз`яснень, викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Рішення суду про призначення покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного. У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу обвинуваченого він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд взяв до уваги наявність в нього судимостей, кількість епізодів вчинених останнім правопорушень, деякі з яких відносяться до категорії тяжких.

Суд дійшов висновку, що всі обставини у сукупності свідчать про підвищену суспільну небезпеку обвинуваченого і про те, що його виправлення можливо лише в умовах його ізоляції від суспільства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі, а також про необхідність призначення обвинуваченому покарання за сукупністю кримінальних правопорушень на підставі положень ч.1 ст.70 КК України.

Разом з цим, колегія суддів не може погодитись з визначеним судом строком призначеного покарання.

На думку колегії суддів, суд хоча і послався у вироку, проте не в повній мірі врахував фактичні обставини вчинених кримінальних правопорушень, їх кількість, а також відомості про особу обвинуваченого.

Зокрема, в оскаржуваному вироку зазначено, що, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання за ч.4 ст.186 КК України, суд врахував наявність у останнього судимостей, а також кількість епізодів у вчинені яких він обвинувачується, що об`єднані на підставі чотирьох обвинувальних актів, які включають обвинувачення у вчиненні тяжких злочинів, що свідчить на користь схильності обвинуваченого до вчинення кримінально караних діянь та вказує на підвищений ступінь його суспільної небезпеки.

Також, суд вказав на щире каяття обвинуваченого, його активне сприяння суду у встановленні фактичних обставин справи, усунення шкоди від вчинених дій за епізодом, що є найтяжчим обвинуваченням проти ОСОБА_6 , де потерпілою є ОСОБА_16 , через повернення їй предмета викраденого, визнання обвинуваченим цивільного позову потерпілого ОСОБА_12 .

Окрім того, згідно з оскаржуваним вироком, судом першої інстанції врахував те, що обвинувачений проживає зі своєю бабусею, яка є непрацездатною за віком, та не втрачені перспективи надання обвинуваченим допомоги бабусі в організації її життєдіяльності, сам обвинувачений запевнив, що за час перебування в умовах попереднього тримання він позбавився згубної залежності від наркотиків, яка становила небезпеку для оточення і була мотивом для вчинення ним кримінально караних діянь; він є батьком малолітньої дитини, що, на думку суду, у сукупності свідчить на користь здатності обвинуваченого переоцінити протиправне значення своєї поведінки та повернутися до соціальних і духовних цінностей.

Викладене серед іншого стало підставою для призначення обвинуваченому за ч.4 ст.186 КК України покарання із застосуванням ст.69 КК України, а саме призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом за вказане кримінальне правопорушення.

Проте, колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції і вважає, що обставини, на які послався суд, вказані вище, не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень.

На думку колегії суддів, суд не в повній мірі врахував характер, ступінь тяжкості, суспільної небезпеки та фактичні обставини вчинених кримінальних правопорушень, зокрема і те, що ОСОБА_6 серед іншого вчинив крадіжку візка для осіб з інвалідністю у своєї бабусі - ОСОБА_15 , а один з епізодів грабежу вчинив під час дії воєнного стану, перебуваючи в палаті медичної установи, де проходила лікування його бабуся, та фактично у її присутності.

Сам обвинувачений, незважаючи на працездатний вік, ніде не працює та законного джерела доходів не має.

Окрім того, слушними є посилання прокурора на ту обставину, що частина шкоди, завданої потерпілим, зокрема і потерпілій ОСОБА_16 , відшкодована шляхом повернення викраденого майна, завдяки втручанню співробітників поліції після розкриття злочину.

В свою чергу, як зазначила при апеляційному розгляді представник потерпілого ОСОБА_12 , завдана останньому шкода до цього часу не відшкодована.

Те, що обвинувачений ОСОБА_15 визнав цивільний позов потерпілого ОСОБА_12 (про що зазначено в оскаржуваному вироку), на думку колегії суддів, само по собі не може свідчити про щире каяття обвинуваченого, а висновки суду першої інстанції про протилежне не є переконливими.

Так, розкаяння передбачає, крім визнання особою факту вчинення кримінального правопорушення, ще й дійсне, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, визнання тих обставин, які ставляться в провину, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

На викладене неодноразово звертав увагу Верховний Суд у своїх постановах, серед іншого і в постановах №759/20101/23 від 02 липня 2025 року, №148/2740/24 від 30 червня 2025 року.

Колегія суддів вважає, що достатні підстави для застосування положень ст.69 КК України при призначенні ОСОБА_6 покарання відсутні.

На дуку колегії суддів, призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст.185, ч.4 ст.186 КК України та за сукупністю кримінальних правопорушень не відповідає ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.

З урахуванням викладеного, колегія суддів доходить висновку, що оскаржуваний вирок суду першої інстанції в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання не може вважатися законним та обґрунтованим та на підставі ст.ст.407, 409, 413, 414, 420 КПК України підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового вироку - з призначенням ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки, за ч.2 ст.186 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки, за ч.4 ст.186 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років, з призначенням остаточного покарання на підставі ч.1 ст.70 КК України - за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Таке покарання, на думку колегії суддів, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як самим обвинуваченим так і іншими особами.

В свою чергу, в ході апеляційного розгляду встановлено, що строки, передбачені ст.80 КК України, для виконання вироку Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 30 листопада 2021 року за ч.2 ст.389 КК України, яким ОСОБА_6 призначено покарання у виді арешту на строк 1 місяць 15 днів, на цей час закінчились.

Так, відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.80 КК України, особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в строк два роки у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі.

Згідно з відомостями, які містяться у довідці про судимість обвинуваченого ОСОБА_6 , вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя суду від 30 листопада 2021 року набрав законної сили 15 лютого 2022 року. Останній епізод кримінального правопорушення по цьому кримінальному провадженні вчинений 22 листопада 2022 року.

Враховуючи викладене, положення ст.71 КК України не підлягають застосуванню при призначенні обвинуваченому покарання.

Вказане узгоджується з висновком Об`єднаної палати Касаційного кримінального Верховного Суду, викладеної у постанові від 10 лютого 2025 року справа №229/207/24. Так, суд касаційної інстанції зазначив: «покарання, строк давності виконання якого сплив відповідно до положень ст.80 КК України, не може бути приєднано до покарання, призначеного за новим вироком, при вирішенні питання про призначення покарання за сукупністю вироків відповідно до статті 71 КК України».

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 413, 414, 420 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Шевченківської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_11 , з урахуванням поданих до апеляційної скарги змін, задовольнити.

Вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 вересня 2024 року щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за ч.2 ст.185 КК України, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ч.2 ст.185, ч.2 ст.186, ч.4 ст.186 КК України скасувати в частині призначеного ОСОБА_6 покарання.

Призначити ОСОБА_6 покарання:

- за ч.2 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки,

- за ч.2 ст.186 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки,

- за ч.4 ст.186 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його оголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії вироку.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4