У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2025 року м. Ужгород

Слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Ужгород клопотання адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 , про скасування арешту майна у кримінальному провадженні №0001299, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 17.06.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України

в с т а н о в и в:

на розгляд слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшло вищевказане клопотання про скасування арешту майна, в якому адвокат ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 , просить слідчого суддю:

-скасувати арешт з тимчасово вилученого майна, а саме з автомобіля «Peugeot» марки «Bipper» д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_5 , та повернути його володільцю ОСОБА_4 чи його представнику.

Клопотання обґрунтоване тим, що відомості за ознаками вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України слідчим СВ Тячівського РВП ГУНП в Закарпатській області було внесено 17.06.2025 року. З того часу слідчим було проведено ряд слідчих дій спрямованих на збір доказів винуватості осіб у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення. Проведено огляд та автотехнічне дослідження транспортного засобу Peugeot» марки «Bipper» д.н.з. НОМЕР_1 , допитано ОСОБА_4 як свідком, слідством не здобуто даних про те, що ОСОБА_4 причетний до вчинення кримінального правопорушення по якому триває досудове слідство.

Сам автомобіль «Peugeot» марки «Bipper» д.н.з. НОМЕР_1 , зберігається на спецмайданчику, який не відповідає вимогам по зберіганню, як це вимагає інструкція зі збереження речових доказів, а отже речовий доказ зберігається неналежно, що може привезти до його пошкодження чи знищення.

У судове засідання заявник та його представник не з`явилися, належним чином повідомлені про час, дату і місце його проведення, клопотання про відкладення не подали. Від представника заявника надійшла заява про розгляд клопотання про скасування арешту без участі, в якій він додатково зазначив про те, що час для проведення слідчих дій був достатнім, водночас причиною ДТП були дії іншого водія.

У судове засідання слідчий не з`явився, належним чином повідомлений про час, дату і місце його проведення, клопотання про відкладення не подав. Від слідчого надійшла заява про розгляд клопотання про скасування арешту майна без участі, в якій він проти скасування арешту заперечив, наголосив на тому, що проведено ще не всі слідчі дії, а саме не проведено слідчий експеримент та експертне дослідження щодо обставин ДТП, у зв`язку з чим скасування арешту є передчасним.

Вирішуючи подане клопотання про скасування арешту, слідчий суддя дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення, зважаючи на таке.

Ужгородським РУП ГУНП в Закарпатській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001299, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 17.06.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.06.2025 по справі №308/8938/25 накладено арешт на автомобіль «Peugeot» марки «Bipper» д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_5 та яким керував ОСОБА_4 .

Постановляючи означену ухвалу, слідчий суддя виходив з того, що вилучене майно відповідає ознакам речових доказів та наявні ризики, які є підставою для застосування відповідного заходу забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення пункту 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а пункту 2 - визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом (ч. 1 ст. 16 КПК України).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України заходами забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Порядок скасування арешту майна визначений ст. 174 КПК України, якою передбачено, що підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Таким чином процесуальний закон визначає вичерпний перелік осіб, які вправі звернутися з клопотання про скасування арешту.

При цьому тягар доказування необґрунтованості або подальшої недоцільності арешту у даному випадку покладається на особу, яка звернулася з клопотанням про скасування арешту.

Слід вказати на те, що родовим об`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України є відносини щодо безпеки руху та правил експлуатації транспорту.

На переконання слідчого судді, не викликає сумнівів той факт, що розслідування злочинів проти безпеки дорожнього руху й експлуатації транспорту відрізняється від інших кримінальних проваджень, зокрема, спектром різноманітних слідчих дій та потребою у проведенні судових експертиз, а також значимістю останніх у доказуванні.

Слідчий суддя, дослідивши матеріали кримінального провадження, встановив, що стороною обвинувачення проводиться досудове розслідування за фактом ДТП за участю 3 транспортних засобів.

У межах цього кримінального провадження станом на момент вирішення питання про скасування арешту майна не проведено слідчий експеримент, який за свою суттю має істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення та кваліфікації дій осіб, причетних до нього.

Крім того, слідчий суддя вважає слушними застереження слідчого про те, що на даний час ще не проведена експертиза з дослідження обставин ДТП.

Слідчий суддя відхиляє твердження представника заявника про те, що у цьому кримінальному провадженні вже проведено ряд слідчих дій, оскільки це не означає, що проведена кількість слідчих дій, зокрема, й щодо транспортного засобу, яким керував ОСОБА_4 , є достатньою для висновку про всебічність та повноту досудового розслідування.

При цьому не викликає сумнівів, що з огляду на характер розслідуваного кримінального правопорушення спектр слідчих дій із залученням транспортного засобу (огляди, слідчі експерименти, експертизи тощо) є широким в принципі.

Посилання на представника заявника на те, що ДТП зумовлена діями сторонньої особи є непереконливими, так як не слідчий суддя не вирішує питання пов`язані з винуватістю особи. Натомість у даному випадку слідчий суддя аналізує виключно питання про відсутність потреби подальшого застосування арешту.

Також слідчий суддя відхиляє доводи про те, що кримінальне провадження розслідується уже тривалий час, оскільки досудове розслідування здійснюється за фактом ДТП, учасниками якої являються 3 водії.

Ознайомившись із наданими матеріалами досудового розслідування, слідчий суддя вказує на те, що слідчі дій та експертні дослідження у цьому кримінальному провадженні проводилися поетапно.

Представником заявника не долучено доказів, що дії сторони обвинувачення носять характеру умисного затягування та ігнорування яких-небудь клопотань щодо проведення слідчих дій із залучення транспортного засобу, яким керував ОСОБА_4 .

Понад це, слідчий суддя критично оцінює аргумент представника заявника про неналежність зберігання речового доказу, так як заявленою підставою для скасування арешт згідно з досліджуваним клопотання значиться відсутність подальшою потреба в арешті майна.

З приводу доводів про повернення автомобіля його володільцю слідчий суддя звертає увагу на таке.

Згідно з ч. 3 ст. 26 КПК України слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом (ч. 1 ст. 22 КПК України).

Відповідно до положень ст. 100 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу.

Речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ або документ, зобов`язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. Речові докази, які отримані або вилучені слідчим, прокурором, оглядаються, фотографуються та докладно описуються в протоколі огляду. Зберігання речових доказів стороною обвинувачення здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Речові докази, що не містять слідів кримінального правопорушення, у вигляді предметів, великих партій товарів, зберігання яких через громіздкість або з інших причин неможливо без зайвих труднощів або витрати по забезпеченню спеціальних умов зберігання яких співмірні з їх вартістю, а також речові докази у вигляді товарів або продукції, що піддаються швидкому псуванню: 1) повертаються власнику (законному володільцю) або передаються йому на відповідальне зберігання, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження; 2) передаються за письмовою згодою власника, а в разі її відсутності - за рішенням слідчого судді, суду для реалізації, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження; 3) знищуються за письмовою згодою власника, а в разі її відсутності - за рішенням слідчого судді, суду, якщо такі товари або продукція, що піддаються швидкому псуванню, мають непридатний стан; 4) передаються для їх технологічної переробки або знищуються за рішенням слідчого судді, суду, якщо вони відносяться до вилучених з обігу предметів чи товарів, а також якщо їх тривале зберігання небезпечне для життя чи здоров`я людей або довкілля.

Згідно з постановою КМУ від 19.11.2012 №1104 «Про реалізацію окремих положень Кримінального процесуального кодексу України» відповідальним за зберігання речових доказів, що зберігаються разом з матеріалами кримінального провадження, є слідчий, дізнавач, який здійснює таке провадження. Перевірка стану та умов зберігання речових доказів, правильності ведення документів щодо їх приймання та обліку проводиться щокварталу керівником слідчого підрозділу, підрозділу дізнання. Схоронність тимчасово вилученого майна забезпечується згідно з пунктами 1-26 цього Порядку до повернення майна власнику у зв`язку з припиненням тимчасового вилучення майна або до постановлення слідчим суддею, судом ухвали про накладення арешту на майно. Речові докази, що не містять слідів кримінального правопорушення, які через громіздкість або з інших причин, визначених у Кримінальному процесуальному кодексі України, не можуть зберігатися без зайвих труднощів в обладнаних приміщеннях або в інших місцях зберігання, визначених у пунктах 17-26 цього Порядку, передаються (крім випадків, коли такі речові докази повернуто власникові або передано йому на відповідальне зберігання) за письмовою згодою власника, а в разі її відсутності - за рішенням слідчого судді, суду торговельному підприємству для реалізації, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження.

Таким чином, положення чинного законодавства визначають порядок зберігання речових доказів, коло осіб на яких покладено належне їх зберігання та передбачають випадки передачі майна на відповідальне зберігання.

Зазначене вказує на те, що на орган досудового розслідування покладено обов`язок контролю та належного зберігання речових доказів у провадженні і саме він вправі вирішувати питання передачі речового доказу на відповідальне зберігання заінтересованим особам або уповноваженим на виконання вимог закону щодо збереження речового доказу особам.

За таких обставин слідчий суддя доходить до висновку про необхідність залишення клопотання адвоката ОСОБА_3 у частині повернення транспортного засобу володільцю без задоволення.

Підсумовуючи викладене та беручи до уваги те, що доказів на підтвердження відсутності подальшої потреби в застосуванні арешту вилученого майна не надано, слідчий суддя доходить до переконання про відсутність підстав для задоволення внесеного клопотання.

Керуючись статтями 22, 170-174 КПК України, слідчий суддя

п о с т а н о в и в:

у задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 , про скасування арешту майна у кримінальному провадженні №0001299, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 17.06.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, відмовити повністю.

Ухвала оскарженню не підлягає, набирає законної сили з моменту її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1