Справа 556/3138/24
Номер провадження 1-кп/556/44/2025
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.06.2025

Володимирецький районний суд Рівненської області в складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

при секретарі - ОСОБА_2 ,

за участю прокурора - ОСОБА_3

обвинуваченого, цивільного відповідача ОСОБА_4

представника потерпілого, цивільного позивача - адвоката ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Володимирець, в режимі відеоконференції, матеріали кримінального провадження №0000131 від 28.09.2024 по обвинуваченню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, освіта середня, одруженого, військовозобов`язаного, не працює, раніше судимого вироком Володимирецького районного суду Рівненської області від 06 лютого 2025 року за ч.1 ст.369 КК України та призначено покарання у вигляді стягнення в дохід держави штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень, -

за ч.2 ст. 125 КК України,-

Встановив:

27.09.2024, близько 20 години, ОСОБА_4 , в межах с. Великі Цепцевичі Вараського району Рівненської області, на території водного господарства переправи через річку Горинь, на грунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, з метою заподіяти шкоди здоров`ю потерпілому, умисно, протиправно наніс тілесні ушкодження ОСОБА_6 , а саме вдарив не менше 5 (п`яти) разів кулаками обох рук в область обличчя останнього. Внаслідок вказаної події потерпілому заподіяно тілесні ушкодження у вигляді травматичного зламу коронкової частини трьох зубів та численних гематом слизової оболонки рота, які відноситься до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я.

Таким чином, своїми умисними діями, які виразились в умисному заподіянні легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, ОСОБА_4 , вчинив кримінальний проступок, передбачений ч. 2 ст. 125 КК України.

Свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення ОСОБА_4 визнав повністю, цивільний позов визнає частково. З потерпілим були неприязні відносини, останній ображав його матір. 27.09.2024 вій дійсно наніс ОСОБА_6 кулаками в область обличчя не менше п`яти ударів. Щиро розкаюється у вчиненому.

Крім визнання своєї вини самим обвинуваченим, винність ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального проступку стверджується також:

- Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000131 від 28.09.2024;

- Згідно Висновку експерта №152 від 15.10.2024, при судово-медичній експертизі у ОСОБА_6 виявлені тілесні ушкодження у вигляді: травматичного зламу коронкової частини трьох зубів та численних гематом слизової.

Вказані тілесні ушкодження виникли від дії тупого предмету, можливо, від ударів руками, ногами в термін вказаний в постанові і які згідно п. 2.3.3. »Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», відносяться до розряду легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я. На момент нанесення тілесних ушкоджень положення потерпілого могло бути різним. Отримання тілесних ушкоджень при падінні з висоти власного росту не характерно.

- Протоколом проведення слідчого експерименту від 24.10.2024, де потерпілий ОСОБА_6 розповів і показав, як саме обвинувачений наніс йому тілесні ушкодження.

- Протоколом проведення слідчого експерименту від 24.10.2024, де обвинувачений розповів і показав як наносив тілесні ушкодження потерпілому.

Дослідивши повно, всебічно й неупереджено всі обставини кримінального провадження, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 повністю доведена в судовому засіданні і його дії вірно кваліфіковано за ч.2 ст.125 КК України, як умисне нанесення легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Відповідно до положень ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

При обранні міри покарання, суд враховує, згідно ст. 65 КК України, ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що помякшують і обтяжують покарання, що вчинив кримінальний проступок.

Обставинами, які помякшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , згідно ст. 66 КК України, є щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , згідно ст.67 КК України, судом не встановлено.

Як зазначено в ст. 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

ОСОБА_4 вперше притягується до кримінальної відповідальності, вину визнав, розкаюється у вчиненому, позитивно характеризується, на диспансерному обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває

Як зазначено у досудовій доповіді Вараського районного відділу філії ДУ «Центр пробації» у Рівненській області, беручи до уваги інформацію, що характеризує особистість обвинуваченого, його умови життєдіяльності, відносини у суспільстві, результати оцінки ризику вчинення ним повторного кримінального правопорушення, а також його імовірні небезпеки для суспільства свідчать про можливість виправлення особи без ізоляції від суспільства.

Враховуючи вище викладене, тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, конкретні обставини справи, суд рахує за правильне обрати ОСОБА_4 міру покарання, необхідну й достатню для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень,згідно санкції ч.2 ст.125 КК України - у виді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 раніше судимий вироком Володимирецького районного суду Рівненської області від 06 лютого 2025 року за ч.1 ст.369 КК України та призначено покарання у вигляді стягнення в дохід держави штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень.

Відповідно до ч.4 ст.70 КК України, за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

Виходячи зі змісту вказаної норми та приймаючи до уваги, що інкриміноване ОСОБА_4 кримінальне правопорушення, що є предметом даного кримінального провадження, вчинене ним 27 вересня 2024 року, тобто до постановлення вироку Володимирецького районного суду Рівненської області від 06 лютого 2025 року, суд приходить до висновку, що остаточна міра покарання ОСОБА_4 за сукупністю кримінальних првопорушень, підлягає обранню шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначеного вироком Володимирецького районного суду Рівненської області від 06 лютого 2025 року .

Що стосується цивільного позову, суд приходить до наступних висновків:

Згідно з положеннями частини 2 статті 127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Як зазначено в ч.1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до ст.129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. (ч. 1 ст. 1177 ЦК України)

У відповідності до ч.1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Як зазначено в п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 31.03.1989 р. зі змінами і доповненнями «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна», при розгляді кримінальної справи суд зобов`язаний на основі всебічного, повного й об`єктивного дослідження обставин справи з`ясувати характер і розмір матеріальної шкоди, заподіяної злочином, наявність причинного зв`язку між вчиненим і шкодою що настала, ... і у вироку дати належну оцінку зазначеним обставинам.

Матеріальна шкода, про відшкодування якої просить потерпілий, складається із витрат на амбулаторне лікування; витрати, пов`язані з доїздом безпосередньо до лікувального закладу.

А тому з обвинуваченого на користь потерпілого слід стягнути матеріальну шкоду в розмірі 31340 (тридцять одна тисяча триста сорок) гривень 00 копійок, що підтверджується висновком із амбулаторної картки ОСОБА_6 №99 від 11.10.2024, довідки №5187 Травпункту КНП «Сарненська ЦРЛ» СМР; прибутковим касовим ордером №67 від 03.10.2024; талонами на обслуговування пацієнта; товарними чеками.

Щодо долучених до позовної заяви доказів про витрати, пов`язані з доїздом безпосередньо до лікувального закладу, суд вважає такі докази неналежними і не приймає їх до уваги, оскільки білети не містять ні дати, ні маршруту.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 розміру упущеної вигоди в сумі 100 000 грн, то суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Верховний Суд у постанові від 31.07.2019 у справі №910/15865/14 наголосив, що відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності. Отже, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків у виді упущеної вигоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка; збитки; причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника та збитками; вина та встановлення заходів, вжитих стороною для одержання такої вигоди. За відсутністю хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Упущена вигода - це доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення (постанови Верховного Суду від 13.12.2018 у справі №923/70/17, від 12.11.2019 у справі №910/9278/18).

При цьому пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У виді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення.

Згідно з частиною першою, другою та третьою статті 1198 ЦК України розмір доходу фізичної особи-підприємця, втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, що підлягає відшкодуванню, визначається з її річного доходу, одержаного в попередньому господарському році, поділеного на дванадцять. Якщо ця особа отримувала дохід менш як дванадцять місяців, розмір її втраченого доходу визначається шляхом визначення сукупної суми доходу за відповідну кількість місяців. Розмір доходу від підприємницької діяльності, втраченого фізичною особою-підприємцем внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, визначається на підставі даних податкового органу. Розмір доходу, втраченого фізичною особою-підприємцем внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, обчислюється виходячи з розміру доходу, який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, у сумах, нарахованих до вирахування податків.

При визначенні розміру відшкодування шкоди (заробітку, доходу), пов`язаної із втратою працездатності, суд враховує позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 29.06.2022 у справі № 477/874/19.

Так, у пункті 59 постанови вказано, що Велика Палата Верховного Суду зауважує, що колізію між приписами абзаців першого та третього частини першої статті 25 Закону № 1961-IVі частиною першою статті 1198 ЦК України слід вирішувати на користь застосування приписів цього кодексу. Визначаючи розмір шкоди у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності позивачки як підприємця, суди попередніх інстанцій приписи статті 25 Закону № 1961-IV застосували помилково.

Пунктами 63, 64,65 вказаної постанови передбачено, що наведені приписи ЦК України та Закону № 1961-IV по-різному регулюють порядок визначення доходу фізичної особи-підприємця, втраченого внаслідок тимчасової непрацездатності через каліцтво або інше ушкодження здоров`я. Різниця полягає у тому, що за ЦК України розмір втраченого доходу фізичної особи-підприємця треба визначати шляхом множення середньомісячного доходу за попередній до того, в якому було ушкоджене здоров`я, рік на кількість місяців, в яких такий дохід був відсутній через тимчасову непрацездатність. Натомість за Законом № 1961-IV неотримані доходи фізичної особи-підприємця за час втрати нею працездатності слід обчислювати як різницю між її сумарним доходом за попередній календарний рік і доходом, отриманим нею у тому календарному році, коли вона була тимчасово непрацездатною.

Підхід до визначення втраченого доходу фізичної особи-підприємця на підставі припису абзацу третього частини першої статті 25 Закону № 1961-IV фактично допускає ситуацію, за якої такий втрачений дохід може мати від`ємне значення, а саме, якщо дохід фізичної особи-підприємця за певний період того календарного року, коли вона стала непрацездатною, до настання такої непрацездатності перевищував її підприємницькі доходи за попередній рік.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що з огляду на засаду розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) для цілей відшкодування втраченого доходу фізичної особи-підприємця, якій завдану майнову шкоду внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я (постійної чи тимчасової втрати працездатності), розмір такого доходу не може мати від`ємного значення. Здійснення людиною успішної підприємницької діяльності зі зростанням доходу у кожному наступному році не може бути підставою для того, щоби через негативну різницю між її сумарним доходом за попередній календарний рік і доходом, отриманим нею у тому календарному році, коли вона була непрацездатною, відмовити у відшкодуванні шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

У пунктах 69, 70 та 73 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що Велика Палата Верховного Суду вже виснувала, що якщо ЦК України та інший нормативно-правовий акт, який має юридичну силу закону України, містять однопредметні приписи різного змісту, то пріоритетними є приписи ЦК України (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 17), від 18 січня 2022 року у справі № 910/17048/17 (пункт 78)). Отже, визначаючи розмір неотриманого позивачкою як підприємцем доходу за час тимчасової втрати нею працездатності, слід застосовувати приписи статті 1198 ЦК України, а не абзацу третього частини першої та частини другої статті 25 Закону № 1961-IV. Розмір доходу від підприємницької діяльності, втраченого фізичною особою-підприємцем внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я слід визначати на підставі даних податкового органу. Розмір доходу, втраченого фізичною особою-підприємцем внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я слід обчислювати з розміру доходу, який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, у сумах, нарахованих до вирахування податків (частини друга та третя статті 1198 ЦК України).

При прийнятті рішення у справі суд враховує також висновки Верховного Суду, викладені у постанові Верховного Суду від 06.07.2022 у справі №641/10491/15-ц.

У вказаній поставі Верховний Суд зробив висновок про те, що належним і допустимим доказом підтвердження ступеня втрати професійної працездатності (у процентах) для застосування статті 1195 ЦК України є відповідний висновок МСЕК з визначенням відсотка втрати працездатності.

Позовні вимоги цивільного позивача в частині стягнення упущеної вигоди обґрунтовані тим, що він є фізичною-особою підприємцем і його дохід залежить від здійснення підприємницької діяльності. Внаслідок непрацездатності від отриманих травм, які своїми неправомірними діями йому спричинив ОСОБА_4 , він не міг виконувати свої функції по здійсненню підприємницької діяльності тим самим зазнав матеріальних втрат. Дохід від підприємницької діяльності становить 1000 гривень 00 копійок на день, тобто 1000х100=100000 гривень упущеної вигоди.

Для підтвердження, що він є фізичною-особою підприємцем надав Витяг з реєстру платників єдиного податку, свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи підприємця, Виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, серії ААБ №776914.

Однак, як вже зазначалось вище, звертаючись із заявою про стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, позивач повинен здійснити точні розрахунки і підкріпити їх відповідними доказами, які безспірно підтверджували б їх розмір, однак цього позивачем зроблено не було.

Наведені позивачем розрахунки є теоретичними, побудовані на можливих очікуваннях отримання певного доходу та не підтверджені відповідними документами, іншими належними і допустимими доказами, що свідчили б про конкретний розмір доходу, який міг би і повинен був отримати позивач, якщо б відповідач не вчинив відносно нього кримінальне правопорушення.

Позивачем також не надано доказів того, що неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Вимоги позивача про стягнення упущеної вигоди базуються лише на припущенні, що він мав би отримати вигоду у зв`язку із здійсненням підприємницької діяльності, однак матеріали справи не містять відомостей про те, що за звичайних умов позивачем на регулярній основі вчинялись дії щодо здійснення підприємницької діяльності, а відтак, на переконання суду, і відсутні реальні наслідки для відшкодування шкоди у вигляді упущеної вигоди.

На підставі вищевикладеного, ураховуючи те, що сума збитків (упущеної вигоди), яку просив стягнути позивач, обґрунтовується умовними припущеннями про можливість отримання ним доходу; позивач не довів належними та достатніми доказами розмір упущеної вигоди та її реальність, а також враховуючи, що стороною цивільного позивача не надано будь-яких медичних документів щодо втрати працездатності, періоду такої втрати, висновку МСЕК, суд вважає, що відсутні підстави для стягнення упущеної вигоди.

З приводу стягнення моральної шкоди, суд констатує слідуюче:

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Така шкода, виходячи з п. 1 і п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України може проявлятися у фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я та у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Згідно ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахування інших обставин, які мають істотне значення, також при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Згідно ч. 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Фізична особа, дією або бездіяльністю якої порушено особисте немайнове право фізичної особи, зобов`язана вчинити необхідні дії для його негайного відновлення (ч. 1 ст. 276 ЦК України). Якщо дії, необхідні для негайного поновлення порушеного особистого немайнового права фізичної особи, не учиняються, суд може постановити рішення про відновлення порушеного права, а також про відшкодування моральної шкоди, завданої його порушенням (ч. 2 ст. 276, ст. 280 ЦК України).

Як зазначено в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи вище викладене, характер і глибину фізичних, душевних, емоційних страждань, перенесених потерпілим, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, переніс оперативне вртучання, тривалий час внаслідок травм не міг жити повноцінним життям, як до отриманих травм та по даний час змушений проходити реабілітацію у зв`язку із чим зазнав вимушених змін у житті, суд вважає що з обвинуваченого ОСОБА_4 на користь потерпілого ОСОБА_6 підлягає стягненню сума в розмірі 5 000 гривень, в якості компенсації моральної шкоди. Саме такий розмір визначеної судом суми моральної шкоди, виходячи із засад розумності та справедливості відповідає ступеню завданих потерпілому моральних страждань.

Витрати на залучення експертів відсутні.

Речові докази відсутні.

Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувалися.

Керуючись ст.ст. 128, 174, 370-371, 373-374, 376 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України і призначити покарання у виді штрафу в розмірі 100 (ста) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (одна тисяча сімсот) гривень.

На підставі ч. 4 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, призначити ОСОБА_4 остаточну міру покарання, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, з урахуванням вироку Володимирецького районного суду Рівненської області від 06 лютого 2025 року, у виді штрафу в розмірі 1000 (тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень.

Цивільний позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - 5000 (п`ять тисяч) гривень моральної шкоди та 31340 (тридцять одна тисяча триста сорок) гривень 00 копійок матеріальної шкоди.

В решті позовних вимог відмовити.

Запобіжний захід стосовно ОСОБА_4 не застосовувався, підстави для його застосування - відсутні.

Вирок може бути оскаржено до Рівненського апеляційного суду через Володимирецький районний суд Рівненської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, потерпілому та прокурору. Копію судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учасникам, які не були присутні в судовому засіданні.

Суддя: ОСОБА_1