Провадження № 1-кс/638/2217/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2025 року Шевченківський районний суд м. Харкова у складі:

слідчого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Харкові клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна по об`єднаному кримінальному провадженню № 0000142 від 12.02.2016 та № 0001138 від 09.03.2016 за ознаками кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ст. 190 ч. 3 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

11.08.2025 до Шевченківського районного суду м. Харкова надійшло клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту по об`єднаному кримінальному провадженню № 0000142 від 12.02.2016 та № 0001138 від 09.03.2016 за ознаками кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ст. 190 ч. 3 КК України.

Клопотання обґрунтовано тим, що ОСОБА_3 з 01.05.2015 по набувальній давності є власницею квартири за адресою: АДРЕСА_1 , кримінальне провадження триває довгий час, відсутні потерпілі та підозрювані по справі, ухвалою слідчого судді Шевченківського (Дзержинського) районного суду м. Харкова від 11.03.2016 накладено арешт на належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_2 . Тому просить суд скасувати арешт щодо належного їй житлового приміщення, у зв`язку з відсутністю правових підстав для його продовження, оскільки ОСОБА_3 є добросовісним набувачем.

У судове засідання заявник ОСОБА_3 не прибула, про день, час та місце розгляду клопотання була повідомлена належним чином.

Уповноважені особи СВ ХРУП № 3 ГУНП в Х/О та Шевченківської окружної прокуратури м. Харкова в судове засідання не прибули, про день, час та місце розгляду клопотання були повідомлені належним чином, про причини неявки слідчого суддю не повідомили, з клопотаннями про відкладення розгляду поданого клопотання до слідчого судді не звернулись.

Від начальника відділення СВ Харківського районного управління поліції №3 Головного управління Національної поліції в Харківській області ОСОБА_4 на запит суду надійшло об`єднане кримінальне провадження №0000142.

Суд, дослідивши матеріали клопотання та кримінального провадження, дійшов до наступного.

Слідчим суддею встановлено, що в провадженні СВ Харківського районного управління поліції №3 Головного управління Національної поліції в Харківській області перебуває кримінальне провадження, що внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000142, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу №264 від 01.05.2015.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського (Дзержинського) районного суду м.Харкова від 11.03.2016 клопотання старшого слідчого СВ Дзержинського відділення поліції Ленінського відділу поліції ГУ Національної поліції в Харківській області майора поліції ОСОБА_5 , по кримінальному провадженні № 0001138 від 09 березня 2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбачених ч. 3ст. 190 КК України, про арешт майна - задоволено; накладено арешт на житлові приміщення квартири АДРЕСА_2 , шляхом заборони будь-яким особам укладати угоди, стосовно цього майна, проводити його реєстрацію та перереєстрацію, здійснювати його відчуження.

Згідно з ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому КПК України порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

В силу ст. 16 КПК України позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому КПК України.

Згідно вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Пунктом 2 частини 1 статті 174 КПК України встановлено, що арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Згідно з п. 7 ч. 2 ст.131 КПК України заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна. Відповідно до ч. 5 ст.132 КПК України під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.

За змістом ч. 3 ст.170 КПК України у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цього Кодексу, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98цього Кодексу.

У відповідності до ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Слідчий суддя вважає обґрунтованими та такими, що повністю відповідають вимогам кримінального процесуального закону України, мотиви, які стали підставою для задоволення клопотання слідчого/прокурора та застосування такого обмежувального заходу як арешт майна. Жодних об`єктивних даних, які б спростовували чи ставили під сумнів доводи ухвали про накладення арешту на вищевказане майно, в судовому засіданні встановлено не було. Не було надано заявником і належних доказів, які б свідчили про те, що на даний час потреба в застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження, як накладення арешту відпала.

Слід зауважити, що на даному етапі провадження слідчий суддя не має процесуальних повноважень вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення.

Враховуючи викладене, слідчий суддя не знаходить достатніх підстав для задоволення клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту по об`єднаному кримінальному провадженню № 0000142 від 12.02.2016 та № 0001138 від 09.03.2016 за ознаками кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ст. 190 ч. 3 КК України, оскільки в межах розслідування кримінальної справи, слідчим проводяться слідчі (розшукові) дії та досудове розслідування триває.

При цьому посилання, заявниці на відсутність потерпілого у справі, спростовується дослідженими матеріалами об`єднаного кримінального провадження, зокрема, потерпілим у справі є ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Частиною 3 статті 190 КПК України передбачено відповідальність за заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою (шахрайство) вчинене в умовах воєнного чи надзвичайного стану, що завдало значної шкоди потерпілому.

При вирішенні питання щодо встановлення наявності обґрунтованої підозри вчинення кримінального правопорушення суддя досліджує також питання дотримання стандарту доказування «обґрунтована підозра» у вчиненні кримінального правопорушення.

При цьому, слідчий суддя враховує, що поняття «обґрунтована підозра» не визначене у національному законодавстві та, виходячи з положень ч. 5 ст. 9 КПК України, бере до уваги позицію Європейського суду з прав людини, відображену у пункті 175 рішення від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», відповідно до якої «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, N 182), те що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення у справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28 жовтня 1994 року, «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року).

Разом з цим стандарт доказування «обґрунтована підозра» не передбачає, що уповноважені органи мають оперувати доказами, достатніми для пред`явлення обвинувачення чи ухвалення обвинувального вироку, що пов`язано з меншою мірою ймовірності, необхідною на ранніх етапах кримінального провадження для обмеження прав особи. Отже, на стадії досудового розслідування суд, оцінюючи обґрунтованість підозри, не повинен пред`являти до наданих доказів таких же високих вимог як при формулюванні остаточного обвинувачення при направленні справи до суду.

Відтак, слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості саме для встановлення вини чи її відсутності у особи у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї запобіжного заходу.

Таким чином, доводи про необґрунтованість застосування заходів забезпечення у вигляді арешту майна є передчасними.

Статтею 2 КПК України визначено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно ч.1 ст.21 КПК України кожному гарантується право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону.

Статтею 22 КПК України передбачено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

У своїй прецедентній практиці Європейський Суд з прав людини виходить з того, що положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право звернення до суду. Проте, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави (рішення ЄСПЛ у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини» № 45227/98 від 12.07.2001).

Порядок звернення до суду за судовим захистом у кримінальному провадженні врегульований Кримінальним процесуальним кодексом України. Зокрема, подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора під час досудового розслідування має відбуватись з дотриманням певних умов.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 КПК України, слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Інститут оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого чи прокурора є одним з елементів судового контролю за стадією досудового розслідування кримінальних проваджень.

Завданням судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні на цій стадії є перевірка зазначених скаржником обставин, що, на його думку, вказують на бездіяльність слідчого, дізнавача чи прокурора, та за наявності відповідних підстав - відновлення порушених прав.

Ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про:1) скасування рішення слідчого, дізнавача чи прокурора; 1-1) скасування повідомлення про підозру; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

З системного аналізу перелічених норм випливає, що повноваження слідчого судді на стадії досудового розслідування визначені виключно нормами Кримінального процесуального кодексу України та чітко ним регламентовані.

Таким чином, слідчий суддя вирішує питання поставлені в межах вимог скарги, встановленого КПК України порядку та приймає одне з рішень, передбачених ч. 2 ст. 307 КПК України.

Отже, зважаючи на викладені обставини, вимоги скарги про визнання неправдивих свідчень прокурора, заперечень прокурора, настання набувальної давності, незаконності кримінальної справи, закриття кримінальної справи на стадії досудового розслідування, не можуть бути предметом оскарження у порядку статті 303 КПК України.

Керуючись ст.ст. 170-174 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна по об`єднаному кримінальному провадженню № 0000142 від 12.02.2016 та № 0001138 від 09.03.2016 за ознаками кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ст. 190 ч. 3 КК України відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1