УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 192/3448/24

провадження № 51-2574ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 15 квітня 2025 року у кримінальному провадженні № 0000076 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровськ та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2025 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 4 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Також місцевий суд вирішив питання щодо початку строку відбування покарання, речових доказів та відшкодування процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком місцевого суду ОСОБА_4 , реалізуючи умисел на таємне викрадення чужого майна, 18 листопада 2024 року приблизно о 00 год 30 хв умисно, з корисливих мотивів, повторно, в умовах воєнного стану проник на територію домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , звідки викрав зварювальний інвертор «Dnipro-M SAB-17DX» вартістю 4 470,14 грн, що належить ОСОБА_6 , чим спричинив йому майнової шкоди на зазначену суму.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 15 квітня 2025 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник, не оспорюючи доведеності винуватості ОСОБА_4 та правильності кваліфікації його дій, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить скасувати ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 15 квітня 2025 року і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи вимоги, касатор стверджує про можливість звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням з огляду на: відомості про особу засудженого, який має постійне місце проживання, спиртними напоями та наркотичними засобами не зловживає, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, проживає з особою, яка потребує постійного догляду та лікування; відшкодування потерпілому шкоди; позиції прокурора та потерпілого ОСОБА_6 , які просили застосувати приписи ст. 75 КК стосовно засудженого; визнання вини та щире каяття засудженого.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Відповідно до ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Доведеності винуватості засудженого у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень за обставин, установлених та перевірених місцевим судом у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК, а також правильності кваліфікації діяння ОСОБА_4 за ч. 4 ст. 185 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки захисник не оскаржує законності й обґрунтованості судового рішення у цій частині.

Водночас безпідставними, на переконання колегії суддів Верховного Суду, є твердження касатора про наявність підстав для скасування рішення суду апеляційної інстанції через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 75 КК, що, за твердженням захисника, призвело до невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості.

Згідно з приписами ч.ч. 1, 2 ст. 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Статтею 65 КК визначено, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, згідно з положеннями ст.ст. 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.

Згідно з приписами ст. 75 КК (у редакції, чинній на час учинення засудженим діяння), якщо суд, крім випадків, визначених цим Кодексом, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, ураховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Статті 65-75 КК є кримінально-правовими нормами, що встановлюють загальні засади та правила призначення покарання, звільнення від його відбування.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Статтею 414 КПК встановлено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції згідно з указаними нормами закону врахував: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК є тяжким злочином; особу засудженого, який непрацевлаштований, раніше неодноразово судимий, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, здійснює догляд за ОСОБА_7 ; наявність обставини, яка пом`якшує покарання - щире каяття та відсутність обставин, що його обтяжують.

Урахувавши наведені обставини в їх сукупності, керуючись принципами законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на мінімальний строк, передбачений санкцією ч. 4 ст. 185 КК. Такий вид та строк покарання, на переконання місцевого суду, буде сприяти виховній меті покарання, а також запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так й іншими особами. Водночас суд не вбачав підстав для призначення більш суворішого покарання.

Крім того, місцевий суд зауважив про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК з огляду на те, що він неодноразово судимий за кримінальні правопорушення, у тому числі за тяжкі, і навіть після неодноразового відбування покарання в місцях позбавлення волі належних висновків для себе не зробив. Тому, суд вважав, що виправлення ОСОБА_4 можливо лише під час реального відбування покарання.

Не погоджуючись із вироком місцевого суду, захисник ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, у якій порушував питання щодо звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК.

Апеляційний суд під час перегляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_4 , не встановивши підстав для зміни вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, аргументувавши таке рішення.

Дніпровський апеляційний суд зауважив, що місцевий суд урахував під час постановлення вироку усі зазначені в апеляційній скарзі сторони захисту обставини і призначив покарання в мінімальних межах, встановлених санкцією ч. 4 ст. 185 КК.

Крім того, колегія суддів зауважила, що ОСОБА_4 був неодноразово засуджений, зокрема, за вчинення аналогічних кримінальних правопорушень; вчиняв кримінальні правопорушення в період іспитового строку, у зв`язку з чим йому призначали покарання за сукупністю вироків. З огляду на наведене апеляційний суд дійшов висновку, що звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням не досягає своєї виховної мети і не запобігає вчиненню ним кримінальних правопорушень, незважаючи на спільне мешкання із особою з інвалідністю.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

На переконання Верховного Суду, викладене вище свідчить, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, зокрема, щодо необхідності призначення засудженому покарання в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 4 ст. 185 КК. Саме таке покарання є необхідним та достатнім для його виправлення. З огляду на зазначене твердження сторони захисту в касаційній скарзі, які фактично зводяться до того, що суди попередніх інстанцій не в повній мірі врахували обставини, які, на їх думку, є достатніми для застосування положень ст. 75 КК, не є слушними.

Також суд касаційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу касатора, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Водночас доводи захисника з огляду на тяжкість кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, на переконання Суду, не свідчать про істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненим протиправним діянням, як і не свідчать про наявність правових підстав для скасування ухвали апеляційного суду.

Крім того, колегія суддів Верховного Суду зауважує, що позиція потерпілого і прокурора в судовому засіданні щодо призначення покарання не є визначальними під час розгляду зазначеного питання і враховуються судом під час призначення покарання разом із іншими обставинами кримінального провадження та даними про особу винуватого.

Той факт, що засуджений проживає з особою, яка потребує постійного догляду та лікування, з урахуванням фактичних даних, встановлених судами попередніх інстанцій, не є достатньою підставою для висновку щодо суворості призначеного покарання. До того ж ця обставина не була стримуючим для ОСОБА_4 чинником від скоєння кримінального правопорушення.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі захисника доводи не спростовують правильності висновків, викладених у оскаржуваних судових рішеннях, та не містять вагомих аргументів, які би свідчили про залишення поза увагою судів доводів сторони захисту, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень. З огляду на зазначене вище відсутні підстави для задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_5 .

Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 15 квітня 2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3