ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 283/2285/24

провадження № 51-1462км25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника (відеоконференція) ОСОБА_6 ,

засудженого (відеоконференція) ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Житомирського апеляційного суду від 06 березня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000288, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Малинського районного суду Житомирської області від 25 листопада 2024 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі положень ст. 75 КК України його було звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строк тривалістю 3 роки з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України

Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він 08 серпня 2024 року близько 12:00, будучи у стані алкогольного сп`яніння, у кімнаті АДРЕСА_2 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, під час конфлікту з ОСОБА_8 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, взявши в кімнаті з поверхні кухонного столу ніж, наблизився до ОСОБА_9 та з достатньою силою завдав один удар клинком ножа в область живота, заподіявши потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, що є небезпечними для життя в момент спричинення.

Вироком Житомирського апеляційного суду від 06 березня 2025 року вирок Малинського районного суду Житомирської області від 25 листопада 2024 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання було скасовано й ухвалено в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України було призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Зараховано у строк відбування покарання ОСОБА_7 строк перебування під вартою, починаючи з дня його затримання з 08 серпня 2024року і до звільнення з під варти 19 листопада 2024 року, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі. В решті вирок залишено без зміни.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ставить питання про скасування вироку апеляційного суду у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи свої вимоги, захисник указує, що апеляційний суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, яке необхідно відбувати реально, належим чином не врахував, що його підзахисний повністю визнав вину, щиро розкаявся, раніше не судимий, тілесні ушкодження ним були завдані з раптово виниклих підстав, а потерпілий сам спровокував конфлікт.

Вважає, що апеляційний суд безпідставно скасував вирок місцевого суду в частині звільнення засудженого від відбування покарання на підставі положень ст. 75 КК України.

Позиції учасників судового провадження

Захисник та засуджений підтримали касаційну скаргу. Засуджений наголошував на тому, що з потерпілим вони вже помирилися.

Прокурор заперечувала проти задоволення касаційної скарги.

Іншим учасникам судового провадження були направлені повідомлення про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про його відкладення не надходило.

Мотиви Суду

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 121 КК України в поданій касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи, викладені в касаційній скарзі захисника, про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й даним про особу засудженого через суворість, на думку колегії суддів, є необґрунтованими.

Відповідно до положень статей 370, 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення, необхідності застосувати більш суворе покарання, а також у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції або ж у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання. Таке рішення апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Суд апеляційної інстанції зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримався.

За приписами ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності й даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

У ст. 65 КК України передбачено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності: призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною.

Згідно з положеннями ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом і розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Призначаючи покарання, судом апеляційної інстанції враховано, що вчинене кримінальне правопорушення відповідно до вимог ст. 12 КК України віднесено до категорії тяжких; дані про особу, який раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває; за місцем проживання скарг на нього немає, не працює офіційно; наявність обставин, що пом`якшують покарання, а саме: щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Окрім того, апеляційний суд узяв до уваги, що ОСОБА_7 учинив кримінальне правопорушення, яке є умисним, спрямованим проти життя та здоров`я людини, вчинене в стані алкогольного сп`яніння, що обґрунтовано визнано обставиною, яка обтяжує покарання.

Колегія суддів касаційного суду дійшла висновку, що суд апеляційної інстанції, урахувавши всі обставини, зокрема й ті, на які посилається захисник у своїй касаційній скарзі, а також обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, дійшов обґрунтованого висновку про можливість призначення ОСОБА_7 покарання у мінімальному розмірі санкції відповідної частини статті КК України, за якою його визнано винуватим, яке потрібно відбувати реально, мотивувавши належним чином своє рішення, та із наведенням у вироку відповідних мотивів обґрунтовано визнав неможливим звільнення ОСОБА_7 на підставі положень ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням.

Колегія суддів убачає, що покарання засудженому призначено судом апеляційної інстанції відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для його виправлення й попередження вчинення нових злочинів.

Стосовно доводів засудженого про примирення з потерпілим колегія суддів вбачає необхідним вказати, що позиція потерпілого при вирішення питання про призначення покарання обвинуваченому враховується судом, однак не є визначальною.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно й усебічно розглянути провадження та постановити законне, обґрунтоване і справедливе рішення, у матеріалах провадження під час касаційного розгляду в межах, визначених ст. 433 КПК України, не встановлено.

Тому, керуючись положеннями статей 412, 434, 440, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд

ухвалив:

Вирок Житомирського апеляційного суду від 06 березня 2025 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3