Справа № 461/2345/25
Провадження № 1-кс/461/2786/25
У Х В А Л А

Іменем України

12.05.2025 року. м. Львів

Слідчий суддя Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_1 , секретар судового засідання ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , представника власника майна адвоката ОСОБА_4 , розглянувши клопотання прокурора першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань Львівської обласної прокуратури ОСОБА_3 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000284 від 05.12.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України про арешт майна,-

ВСТАНОВИВ:

Прокурор першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань Львівської обласної прокуратури ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді з клопотанням у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000284 від 05.12.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України про накладення арешту на майно, яке належить ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: житловий будинок (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 060) загальна площа 297.4 кв.м. житлова площа 100.7 кв.м., що за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) з площею 0, 1758 га кадастровий номер земельної ділянки: :03:002:0037, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Подане клопотання мотивує тим, що відповідно до декларації ОСОБА_6 за 2023 рік, на праві приватної власності його дружини ОСОБА_7 перебував з 10.07.2006 року житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка з 24.05.2006 року для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1758 га, кадастровий номер земельної ділянки: :03:002:0037, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 .

01.04.2025 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_8 посвідчено договір дарування земельної ділянки та житлового будинку, відповідно до якого дарувальник передає безоплатно у власність, а обдаровуваний ОСОБА_5 ( який є батьком ОСОБА_7 ) приймає житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,1758 га, кадастровий номер земельної ділянки::03:002:0037, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що свідчить про те, що договір дарування було укладено умисно, після повідомлення про підозру ОСОБА_6 , оскільки санкція статті передбачає конфіскацію майна. ОСОБА_6 та його дружина ОСОБА_7 передбачали можливі настання наслідків у виді конфіскації майна,у разі визнання ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України.

У зв`язку із чим, в ході досудового розслідування виникла необхідність у накладенні арешту на майно, яке перебувало у користуванні підозрюваного ОСОБА_6 , з метою виконання завдань кримінального провадження.

Прокурор ОСОБА_3 у судовому засіданні клопотання підтримав повністю, просив таке задовольнити.

Представник власника майна адвокат ОСОБА_9 у судовому засіданні проти вимог клопотання заперечив. Зазначив, що ОСОБА_5 не є підозрюваним у кримінальному провадженні №0000284 від 05.12.2024 року та правомірно набув у власність нерухоме майно і відсутнє рішення суду яким би це спростовувалось. Просить клопотання про арешт майна залишити без задоволення.

Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши та перевіривши клопотання та долучені до нього матеріали, слідчий суддя прийшов до таких висновків.

Слідчим суддею встановлено, що Слідчим управлінням ГУНП у Львівській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000284 від 05.12.2024, за ознаками кримінального правопорушення,передбаченого ч. 4

ст. 368 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 27 березня 2025 року ОСОБА_6 , повідомлено про підозру в одержанні службовою особою, яка займає відповідальне становище, неправомірної вигоди в особливо великому розмірі для себе за невчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду та в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданого їй службового становища, тобто у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України.

З матеріалів клопотання вбачається, що ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 02.04.2025 року у задоволенні клопотання слідчого СУ ГУНП у Львівській області ОСОБА_10 про арешт майна - відмовлено.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 24.04.2025 року поновлено прокурору ОСОБА_3 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 2 квітня 2025 року. Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_3 задоволено частковою. Ухвалу слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 2 квітня 2025 року про відмову в накладення арешту на майно - скасовано, а матеріали клопотання слідчого СУ ГУНП у Львівській області ОСОБА_10 про накладення арешту на майно повернуто прокурору, встановивши строк 72 години з моменту отримання матеріалів для усунення недоліків, зазначених в мотивувальній частині ухвали.

З мотивувальної частини ухвали вбачається, що до матеріалів клопотання про арешт майна не долучено процесуальних документів, які підтверджують причетність власника майна до вчинення кримінального правопорушення чи документів, які підтверджують, що майно належало ОСОБА_6 чи його дружині ОСОБА_7 , було набуто в шлюбі та подаровано ОСОБА_5 з метою приховування такого від органів досудового розслідування чи суду. Вказані недоліки клопотання про арешт майна позбавили слідчого суддю у повній мірі дослідити докази, якими обґрунтовуються доводи клопотання та прийняти обґрунтоване рішення по справі.

01.05.2025 року прокурор першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань Львівської обласної прокуратури ОСОБА_3 повторно звернувся до слідчого судді з клопотанням у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000284 від 05.12.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України про накладення арешту на майно, яке належить ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: житловий будинок (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 060) загальна площа 297.4 кв.м. житлова площа 100.7 кв.м., що за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) з площею 0, 1758 га кадастровий номер земельної ділянки: :03:002:0037, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

На підтвердження вимог клопотання прокурор зазначає, що відповідно до декларації ОСОБА_6 за 2023 рік, на праві приватної власності його дружини ОСОБА_7 перебував з 10.07.2006 року житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка з 24.05.2006 року для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1758 га, кадастровий номер земельної ділянки: :03:002:0037, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку (Серія ЯГ № 522733) встановлено, що згідно договору купівлі продажу ВСТ № 457524 від 24.05.2006 року власником земельної ділянки площею 0,1758 га, кадастровий номер: :03:002:0037, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , є ОСОБА_7 .

Також, право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12.11.2021 року та власником якого є ОСОБА_7 .

Крім цього, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, станом на час формування 23.03.2025 власником вищевказаної земельної ділянки та житлового будинку є ОСОБА_7 .

В подальшому, приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_8 , 01.04.2025 укладено договір дарування земельної ділянки та житлового будинку, відповідно до якого Дарувальник передає безоплатно у власність, а Обдаровуваний ОСОБА_5 (який є батьком ОСОБА_7 ) приймає житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1758 га, кадастровий номер земельної ділянки: :03:002:0037, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до актового запису № 35 від 20.09.2003 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_11 , про що видано свідоцтво серії НОМЕР_1 . Крім цього, згідно актового запису про народження № 10 від 30.01.1980 року, ОСОБА_5 є батьком ОСОБА_12 .

Прокурор у клопотанні зазначає, що під час укладення договорів дарування нерухомого майна ОСОБА_7 на користь її батька ОСОБА_5 сторони переслідували іншу мету (ухилення від накладення арешту на майно та запобігання можливій конфіскації його частини), аніж та, що визначена у договорі.

Вивчивши та проаналізувавши клопотання прокурора про арешт майна, подане повторно, слідчий суддя вважає, що у такому не усунуто недоліки вказані у мотивувальній частині ухвали Львівського апеляційного суду від 24.04.2025 року, та у задоволенні такого слід відмовити.

Статтею 2 даного Кодексу визначено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 94 КПК, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Заходи забезпечення кримінального провадження, до яких згідно ст. 131 КПК України відноситься арешт майна, у системному тлумаченні з функціями слідчого судді відповідно до ч. 5 ст. 21 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» застосовуються з метою досягнення дієвості кримінального провадження під судовим контролем за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб в порядку, визначеному процесуальним законом.

Особливий порядок застосування арешту майна визначається у 17 главі КПК України, за правилами якої передбачена у п. 2 ч. 3 ст. 132 цього Кодексу легітимною метою втручання у право власності визнається завдання запобігання можливості приховування такого майна, його пошкодженні, псуванні, знищенні, перетворенні чи відчуженні, а його суть згідно з ч. 1 ст. 170 КПК України полягає в обмеженні особи у здійсненні і реалізації свого конституційного права власності.

Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, визначеним ч. 1 ст. 7 КПК України.

Заходи забезпечення у вигляді арешту майна мають бути пропорційними щодо мети їх застосування, повинні встановлювати справедливий баланс між завданнями кримінального провадження та вимогою захисту основних прав особи.

Слідчим суддею встановлено, що Слідчим управлінням ГУНП у Львівській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000284 від 05.12.2024, за ознаками кримінального правопорушення,передбаченого ч. 4

ст. 368 КК України.

26 березня 2025 року ОСОБА_6 , затримано в порядку ст. 208 КПК України, за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК України.

27 березня 2025 року ОСОБА_6 , повідомлено про підозру в одержанні службовою особою, яка займає відповідальне становище, неправомірної вигоди в особливо великому розмірі для себе за невчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду та в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданого їй службового становища, тобто у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України, захід забезпечення кримінального провадження застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.

При розгляді клопотання, слідчий суддя враховує, що за загальним правилом, визначеним у ч.3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження, в тому числі і арешт майна, допускається тільки у разі коли потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який йдеться в клопотанні слідчого, прокурора та одночасно з цим може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Відповідно до ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у разі якщо до такої юридичної особи може бути застосовано захід кримінально-правового характеру у вигляді конфіскації майна, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку. Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.

Арешт може бути накладено на нерухоме і рухоме майно, майнові права інтелектуальної власності, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковому вигляді, цінні папери, корпоративні права, які перебувають у власності у підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, і перебувають у нього або в інших фізичних, або юридичних осіб, а також які перебувають у власності юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, з метою забезпечення можливої конфіскації майна, спеціальної конфіскації або цивільного позову.

Арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно з ч.10 ст.170 КПК України, арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.173 КПК України передбачено перелік обставин, які підлягають врахуванню при вирішенні питання про арешт майна, в тому числі, якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу, врахуванню підлягає: 1) правова підстава для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; 3) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 4) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до ч. 4 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України.

Арешт накладається на майно третьої особи, якщо вона набула його безоплатно або за ціною, вищою чи нижчою за ринкову вартість і знала або повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій з ознак, передбачених пунктами 1-4 частини першої статті 96-2 Кримінального кодексу України.

Вирішуючи клопотання, в межах заявлених вимог, слідчий суддя встановив, що 01.04.2025 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_8 , посвідчено договір дарування земельної ділянки та житлового будинку, відповідно до якого Дарувальник передає безоплатно у власність, а Обдаровуваний ОСОБА_5 приймає житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1758 га, кадастровий номер земельної ділянки: :03:002:0037, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно зі ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

Частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), яка кореспондується із статтею 41 Конституції України, унормовано, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 204 ЦК України, правомірність права власності на майно презюмується. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правовстановлюючі документи, які підтверджують право власності ОСОБА_5 на житловий будинок та земельну ділянку, на які просить накласти арешт прокурор, не визнавались судом недійсним, в спорі не перебувають, відсутні будь-які судові рішення про витребування майна від власника.

При виникненні питання про обмеження права власності у кримінальному провадженні відповідно до ч. 1 ст. 64-2 КПК України, особа, яка не є підозрюваною, набуває статусу третьої особи, щодо якої вирішується питання про арешт. Відповідно до ч. 2 ст. 64-2 КПК України, права третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт, виникають з моменту звернення прокурора до суду із клопотанням про арешт майна.

Добросовісний набувач - це особа, яка набула майно за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати.

Як вбачається з матеріалів клопотання ОСОБА_5 , у відповідності до ст. 64-2 КПК України, у даному кримінальному провадженні перебуває в статусі третьої особи, є добросовісним набувачем житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1758 га, кадастровий номер земельної ділянки: :03:002:0037, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Слідчим суддею під час розгляду даного клопотання встановлено, що ОСОБА_5 у кримінальному провадженні №0000284 від 05.12.2024 року не має жодного процесуального статусу, а саме, не є свідком, підозрюваним, обвинуваченим; не є будь-яким іншим учасником кримінального провадження або особою, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, а відтак не є особою, щодо якої може бути застосовано захід кримінально-правового характеру, а також не може забезпечувати завдання арешту майна у кримінальному провадженні, зокрема і з метою можливої конфіскації.

Слідчий суддя погоджується з доводами сторони захисту, що власник житлового приміщення ОСОБА_7 станом на 01.04.2025 року мала право подарувати належне їй майно своєму рідному батькові ОСОБА_5 . Правових обмежень для неї на той момент не існувало. Сторони не оспорюють даний правочин, відтак немає підстави вважати такий є фіктивним чи недійсним у відповідності до вимог ст. ст. 215,216,219,220,228,236 ЦК України.

Обґрунтовуючи клопотання про арешт майна, прокурор наголошує, що відповідно до декларації ОСОБА_6 за 2023 рік, на праві приватної власності його дружини ОСОБА_7 перебував з 10.07.2006 року житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка з 24.05.2006 року для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1758 га, кадастровий номер земельної ділянки: :03:002:0037, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 .

Разом з тим, ОСОБА_6 як державний службовець неодноразово подавав декларації про свій майновий стан і зазначав, що вказана ділянка перебуває у власності його дружини ОСОБА_13 , натомість ОСОБА_6 ніколи не був та не є власником нерухомого майна, а мав лише право користування цим майном, що не дає законних підстав для накладення арешту на майно з метою його конфіскації чи з метою забезпечення відшкодування збитків.

П. 1 ч. 10 ст. 170 КПК України передбачено, що не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Слідчим суддею встановлено та прокурором не спростовано, що ОСОБА_5 є добросовісним набувачем нерухомого майна, досудове розслідування щодо нього у кримінальному провадженні №0000284 від 05.12.2024 року не здійснюється, жодних доказів вчинення ним будь-яких злочинних дій матеріали клопотання не містять.

Відповідно до положень ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як вбачається із наданих суду матеріалів, станом на день розгляду клопотання відсутні відомості вважати, що арештоване майно відповідає критеріям визначеним ст. 98 КПК України, що в свою чергу вказує на безпідставність продовження такого обмеження права власника на мирне володіння та користування своїм майном.

Крім того, слідчий суддя бере до уваги, що у справі №757/62043/18 -ц Національне антикорупційне бюро України звернулось до суду із позовом про визнання угод недійсними. Разом з тим, матеріали клопотання про арешт майна не містять рішення суду про визнання недійним договору дарування нерухомого майна, що набуло законної сили, тому посилання прокурора на постанову Верховного суду у складі колегії Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13.04.2022 року у справі № 757/62043/18-ц є нерелевантним.

Таким чином, матеріали клопотання свідчать, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування не виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна.

За таких обставин, враховуючи, що ОСОБА_5 є добросовісним власником, набув житловий будинок та земельну ділянку до накладення на нього арешту, досліджені в судовому засіданні матеріали не містять достатніх фактичних даних, які б свідчили про те, що нерухоме майно набуто в результаті вчинення злочину та/або він є предметом кримінального правопорушення, що ОСОБА_14 причетний до вчинення кримінальних правопорушень, відомості щодо яких внесено до ЄРДР, що виправдовувало втручання держави у право на мирне володіння майном у контексті забезпечення «справедливого балансу» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту прав конкретної особи, та з врахуванням інших висновків слідчого судді, наведених в мотивувальній частині ухвали, слідчий суддя дійшов висновку, що клопотання про арешт майна є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 131, 132, 167, 170, 172, 173 КПК України, слідчий суддя,

ПОСТАНОВИВ:

у задоволенні прокурора першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань Львівської обласної прокуратури ОСОБА_3 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000284 від 05.12.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України про арешт майна - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом п?яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали виготовлений 15.05.2025 року.

Слідчий суддя ОСОБА_1