ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/170/25 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.1 ст. 127, ч.2 ст. 146, ч.1 ст. 162 КК Укравїни
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2025 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5

за участі обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

представника потерпілої ОСОБА_8

ОСОБА_9

при секретарях ОСОБА_10 , ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі матеріали кримінального провадження №11-кп/817/170/25 за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , прокурора Окружної прокуратури міста Івано-Франківська ОСОБА_5 та представника потерпілої ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 на вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 лютого 2024 року щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.162, ч.2 ст.146, ч.1 ст.127 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.162, ч.2 ст.146, ч.1 ст.127 КК України та призначено покарання: за ч.1 ст.162 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік; за ч.2 ст.146 КК України - у виді обмеження волі на строк 2 роки; за ч.1 ст.127 КК України, із застосуванням ч.1 ст.69 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік. На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_6 остаточне покарання за сукупністю злочинів у вигляді позбавлення волі на строк 1 рік.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено обчислювати з моменту затримання.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 - 100 000 гривень на відшкодування моральної шкоди, заподіяної кримінальними правопорушеннями.

Вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат відповідно до ст. 100 КПК України.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 15.09.2025 вказаний вирок скасовано в частині визнання ОСОБА_6 винним та засудження його за ч.1 ст.162 КК України, звільнено ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.162 КК України (щодо незаконного проникнення до житла ОСОБА_12 ) відповідно до п.3 ч.1 ст. 49 КК України, а провадження в справі в цій частині закрито у зв`язку з закінченням строків давності на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України.

Згідно з вироком суду, 14.08.2021 року близько 13 год., у ОСОБА_6 під час перебування у квартирі АДРЕСА_1 , виник неправомірний умисел спрямований на незаконне позбавлення волі своєї дружини ОСОБА_8 .

Реалізуючи вищевказаний намір, нехтуючи вимогами ст.ст. 3, 10, 29, 33 Конституції України, згідно яких людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю та ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством; кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність; кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, статті 5 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, якою визначено, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність, нікого не може бути позбавлено свободи, крім випадків і відповідно до процедури, встановленої законом, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, маючи прямий злочинний умисел спрямований на незаконне позбавлення волі, зачинив вхідні двері квартири.

В подальшому ОСОБА_6 , продовжуючи свої неправомірні дії спрямовані на незаконне позбавлення волі потерпілої, перекинув шафу, яка знаходилась в коридорі квартири, чим унеможливив вихід з квартири своїй дружині ОСОБА_8 та позбавив її права вільно та безперешкодно за своїм бажанням пересуватись.

Після цього, ОСОБА_6 , продовжуючи свої протиправні дії, зайшов до приміщення кухні, в якому перебувала потерпіла та, шляхом пошкодження барної стійки, заблокував вхідні двері квартири з метою недопущення втечі ОСОБА_8 , чим незаконно позбавив її волі.

ОСОБА_8 , перебуваючи в приміщенні квартири АДРЕСА_1 , будучи незаконно позбавленою волі, в період часу з 13 год. 10 хв. по 15 год. 00 хв. 14.08.2021 року, повідомила ОСОБА_6 про свій намір розлучитися з ним.

Обурившись тим, що його дружина виявила бажання з ним розлучитися, ОСОБА_6 вирішив примусити свою дружину надалі продовжувати проживати з ним однією сім`єю, що суперечило її волі, в спосіб спричинення останній сильного фізичного болю, морального страждання шляхом нанесення побоїв та інших насильницьких дій, з метою покарати її та залякати.

Вищенаведене суперечить вимогам ст. 28 Конституції України, згідно якої кожен має право на повагу до його гідності та ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність поводженню.

Не зупиняючись на вчиненому, маючи на меті залякати потерпілу та викликати у неї почуття жаху, неспокою, пригніченості та неповноцінності, приниження, зламання її морального опору, вийняв зі своєї сумки три ножі та утримуючи один із ножів в правій руці, підійшов до своєї дружини ОСОБА_8 та не випускаючи її з приміщення квартири АДРЕСА_1 , став наносити порізи ножем собі та потерпілій. Зокрема потерпілій наніс поранення в ділянку лівої руки та лівої ноги, спричиняючи в такий спосіб останній фізичні страждання.

Окрім того, утримуючи потерпілу ОСОБА_8 всупереч її волі, блокуючи вихід із приміщенні, протягом двох годин, обвинувачений, наносив останній тілесні ушкодження у вигляді: закритої тупої травми носа з переломом носової кістки зі зміщенням уламків та порушенням функції носового дихання, садна в ділянці носа, ран в ділянках лівого передпліччя, правого стегна та правої гомілки, які відповідно до висновку судово-медичного експерта №456 від 22.09.2021 року, відносяться до легких тілесних ушкоджень, що викликали короткочасний розлад здоров`я; саден в ділянках голови, правої руки, синців в ділянках голови та шиї, грудної клітки, попереку, правої руки, лівого стегна, правої гомілки та лівого передпліччя, крововиливів в ділянках слизової оболонки верхньої та нижньої губ, подряпини в ділянці правого плеча, які відповідно до висновку судово-медичного експерта №456 від 22.09.2021 року, відносяться до легких тілесних ушкоджень.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого просить скасувати вирок суду і ухвалити новий, яким ОСОБА_6 виправдати за ч.2 ст.146 КК України, перекваліфікувати дії обвинуваченого з ч.1 ст. 127 КК України на ч.2 ст.125 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Вказує, що суд першої інстанції у вироку спотворив показання потерпілої ОСОБА_8 , яка допитувалася 31.08.2021 року на підставі ухвали слідчого судді Івано-Франківського міського суду від 30.08.2021 року в порядку ст.225 КПК України та повідомила про те, що ОСОБА_6 бив її по голові і вона впала до стола, удари наносив тільки рукою, різав себе ножем, зачепив її випадково, коли різав себе, надавав їй допомогу, перемотавши рану. Однак, у вироку суд зазначив, що потерпіла ОСОБА_8 вказала на те, що ОСОБА_6 порізав їй руку та ногу, проте, що це необережна форма вини, замовчав. Також, вказує що у вироку зазначається ряд висновків експерта, згідно яких сліди крові, виявлені на місці події на різних об`єктах виключають їх належність потерпілій ОСОБА_8 . Посилається на те що в основу обвинувального вироку покладено інші недопустимі докази сторони обвинувачення, такі як фото потерпілої без можливості їх прив`язки щодо часу та місця, які здобуто всупереч вимогам КПК.

Вказує на відсутність в діях ОСОБА_6 об`єктивної та суб`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч.2 ст. 146 КК України, оскільки потерпіла ОСОБА_13 знаходилася в помешканні своєї матері, ніхто її туди проти волі не поміщав. Після сварки, яка супроводжувалася нанесенням потерпілій тілесних ушкоджень легкого ступеня тяжкості та перекиданням меблів, за нетривалий проміжок часу підозрюваний на прохання потерпілої відчинив двері і допоміг їй пройти через перекинуту шафу в коридор.

Вважає неправильною кваліфікацію дій ОСОБА_6 за ч.1 ст. 127 КК України посилаючись на те що в його діях наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, а саме заподіяння дружині ОСОБА_8 легких тілесних ушкоджень, що викликали короткочасний розлад здоров`я. Вказує на те що згідно із довідкою №1645 від 14.08.2021 року потерпіла ОСОБА_8 була оглянута травматологом, який зазначив діагноз: множинні забої м`яких тканин голови та обличчя, різані рани лівого плеча та лівої гомілки. Зазначає про те, що обвинувачений не заперечував, що наніс кілька ударів під час сварки своїй дружині рукою, а потерпіла ОСОБА_8 під час допиту підтвердила, що від удару не втрималася на ногах і впала, вдарившись об край стола, а також різані рани в неї утворилися в результаті того, коли її чоловік став наносити собі різані рани і внаслідок необережності зачепив її. Вважає неправильним посилання в обвинувальному акті на вчинення обвинуваченим насильницьких дій в зв`язку з неконкретизацією в чому вони виразилися, в зв`язку з чим вважає що і катування в даному випадку відсутнє.

В апеляційній скарзі представник потерпілої ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_9 просить скасувати вирок суду та ухвалити новий, яким визнати винуватим ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.146, ч.1 ст.127 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. Задовольнити цивільний позов повністю та стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 завдану їй моральну шкоду, вчиненням кримінального правопорушення, в розмірі 200 000 гривень.

Вважає що вирок ухвалено судом внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, без урахування дійсних обставин справи, що призвело до помилкового застосування ст. 69 КК України, всупереч висновкам ВС ККС.

Посилається на те що визнані судами пом`якшуючі покарання обвинуваченого обставини є надуманими, оскільки він фактично винуватість у вчиненні кримінальних правопорушень не визнав, не розкаявся, вибачення не просив та завдану шкоду не відшкодовував. Наголошує, що часткове визнання цивільного позову та молодий вік засудженого (45 років) з урахуванням обставини, що обтяжує покарання (вчинення кримінального правопорушення щодо подружжя) та наявність висновку органу пробації, у цьому провадженні не можуть бути підставами для застосування приписів ст. 69 КК України .

Звертає увагу на те, що суд неправильно визначив розмір моральних страждань потерпілої, які підтвержуються душевними стражданнями, пережитими потерпілою у зв`язку із самим фактом катувань, психічних і фізичних, очікуванні смерті протягом двох годин, позбавленням свободи, болю; у приниженні честі та гідності; душевними стражданнями, пов`язаними з тим що потерпілу з наслідками катувань бачили її близькі, тому вважає, що розмір моральних страждань потерпілої дорівнює 200 000 грн.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок суду у зв`язку із порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання: за ч.2 ст.146 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки; за ч.1 ст.127 КК України позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ч.1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити остаточне покарання за сукупністю злочинів у вигляді позбавлення волі на строк 3 роки. У мотивувальній частині вироку вказати, що злочини, передбачені ч.2 ст.146 та ч.1 ст. 127 КК України в редакції на час їх вчинення відносяться до нетяжких злочинів, а суд помилково зазначив у вироці про те що злочин, передбачений ч.1 ст. 127 КК України відноситься до категорії тяжких. Вважає що слід виключити із мотивувальної частини вироку обставини, визнані судом такими що пом`якшують покарання ОСОБА_6 часткове визнання вини, часткове відшкодування шкоди, молодий вік обвинуваченого. В іншій частині вирок суду просить залишити без зміни.

Мотивує скаргу тим, що у вироку не вказано, які саме обставини справи або дані про особу суд визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчинених злочинів і впливають на пом`якшення покарання, наведені ж судом обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_6 статтею 66 КК України не передбачені та у вироку не вказано мотивів, за яких визнано вказані обставини пом`якшуючими. Вважає, що молодий вік обвинуваченого не є пом`якшуючою його покарання обставиною оскільки згідно з Законом України «Про сприяння соціальному становленню та розвитку молоді в України», до молоді належать громадяни віком від 14 до 35 років, а обвинуваченому виповнилось 45 років.

Зазначає, що, призначаючи остаточне покарання за сукупністю злочинів, суд першої інстанції неправильно застосував принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим, оскільки за ч.2 ст. 146 КК України суд призначив 2 роки обмеження волі, за ч.1 ст.127 КК України, із застосуванням ч.1 ст. 69 КК України 1 рік позбавлення волі, однак відповідно до ч.1 ст. 72 КК України одному дню позбавлення волі відповідають два дні обмеження волі. Таким чином, призначене покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки відповідає 1 року позбавлення волі. Отже, суд застосував принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим двох однакових за розміром покарань.

Вказує, що суд не врахував обставину, що обтяжує його покарання обвинуваченого вчинення кримінального правопорушення щодо подружжя .

Вважає, що неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність у формі безпідставного застосування ст. 69 КК України сприяло призначенню ОСОБА_6 необґрунтовано м`якого покарання.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , яка підтримали доводи поданої апеляційної скарги, просили їх задовольнити та заперечили проти задоволення апеляційних скарг прокурора та представника потерпілої, представника потерпілої - адвоката ОСОБА_9 , який підтримав вимоги та доводи своєї апеляційної скарги та прокурора, заперечив проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого, прокурора, який підтримав вимоги поданої ним апеляційної скарги та представника потерпілого, заперечив проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого, не заперечував щодо задоволення вимог апеляційної скарги представника потерпілої.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, яке ухвалено згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що зазначених вимог закону суд першої інстанції дотримався в повному обсязі.

Колегія суддів вважає безпідставними апеляційні доводи сторони захисту про те, що судовий розгляд проведено неповно, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи і ґрунтуються на суперечливих і недостатніх, зібраних з порушенням вимог кримінального процесуального закону доказах.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що судом першої інстанції дотримано вимог кримінального процесуального закону, спрямованих на встановлення у провадженні об`єктивної істини.

Суд ретельно перевіряв у судовому засіданні доводи сторони захисту щодо відсутності в діях обвинуваченого ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України та щодо необхідності перекваліфікації його дій з ч. 1 ст. 127 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України, та встановив їх повну неспроможність.

Колегією суддів за клопотання захисника також проведено судове слідство, зокрема, досліджено наявні у справі письмові докази, допитано обвинуваченого, відтворено відеозапис показань потерпілої ОСОБА_12 , свідка ОСОБА_14 та потерпілої ОСОБА_8 , за наслідками якого знайшло своє підтвердження те, що ОСОБА_6 вчинив умисні дії, які виразились у:незаконному позбавленню волі, що супроводжувалося заподіянням потерпілій ОСОБА_8 фізичних страждань; умисні дії, які виразились у катуванні, тобто в умисному заподіянні сильного фізичного болю, фізичного і морального страждання шляхом нанесення побоїв та інших насильницьких дій з метою примусити потерпілу ОСОБА_8 вчинити дії, що суперечать її волі, а також з метою залякування.

З показань, наданих обвинуваченим ОСОБА_6 встановлено, що протягом останніх двох років, що передували події, яка мала місце 14.08.2021 року, відносини в сім`ї з дружиною ускладнились. Згодом вона втекла з дому. Свої дії та їхні наслідки пояснює глибокою образою на дружину. Прилетівши з Португалії, розумів, що вона переховується у батьків. У квартиру і коридор потрапив через відчинені двері. Меблі пересунув, щоб ніхто не втручався в розмову. Два рази вдарив потерпілу по обличчі та двічі випадково порізав ножем з канцелярського набору, який возив з собою. Цим же ножем різав і себе, навіщо ствердно сказати не може. Кілька разів до нього надходили дзвінки від тестя, свідка ОСОБА_14 , однак він не відповідав. Після прибуття поліції намагався проткнути собі живіт, однак не зміг.

Незважаючи на невизнання своєї вини обвинуваченим у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, його вина підтверджується дослідженими судом першої та апеляційної інстанції показаннями потерпілої ОСОБА_8 , яка була допитана в порядку ст. 225 КПК України, про те що між нею та її колишнім чоловіком ОСОБА_6 тривалий час виникали конфлікти, під час яких обвинувачений неодноразово чинив щодо неї фізичне та психологічне насилля, спричиняв тілесні ушкодження, що переконало її в необхідності розірвати шлюб, про що вона повідомила обвинуваченого. Однак, останній агресивно відреагував на її рішення про розлучення та вказав, що наміру розлучатися з нею не має та попередив, що вб`є. Вона просила чоловіка відпустити її добровільно, намагалася з ним про це спілкуватися, однак домовитися не вдалося. З того часу вона стала боятися за своє життя, яке він спотворював своїми вчинками, порушуючи її спокій вдома та на роботі. Усвідомлюючи, що має право на нормальне життя, звернулася за захистом до поліції в Португалії та за їх рекомендацією, до розірвання шлюбу, змінила адресу проживання. Вказувала, що ОСОБА_6 телефонував їй, домовлявся про зустріч, намагався переслідувати її під час ревакцинації. За збігом обставин, в Україні захворіла мати, а тому вона вимушена була повернутися до неї та поселитися в її помешканні, що за адресою: АДРЕСА_2 . 14.08.2021 року, близько 13 години, в той час, коли її мати, яка є власником даної квартири, не зачинивши за собою двері на ключ, вийшла до сусідки, в помешканні з`явився обвинувачений ОСОБА_6 , який пообіцяв, що будуть помирати двоє. При цьому, витягнув з сумки три ножі (два великі та канцелярський), зняв сорочку і розмахуючи ножем почав різати себе по оголеному торсу, також порізав їй руку та ногу. Крім цього став наносити їй тілесні ушкодження, зокрема: бив по голові і плечах рукою, внаслідок чого вона падала до підлоги та кухонного стола, пропонував відкрити газ, щоб померти разом. Намагалась його заспокоїти, просила відпустити заради дітей, обіцяла залишитись поряд з ним. Ввесь цей час, двері були зачинені обвинуваченим з середини на защіпку-блокіратор та заблоковані меблями: шафою, столом, стільцями, які він перевернув. Батьки намагалися до неї додзвонитися, обвинувачений один раз по телефону поспілкувався із сусідкою. Після нанесення ряду тілесних ушкоджень, як собі так і їй, а також тривалих прохань останньої, двері розблокував та відкрив добровільно.

Вищевказані показання потерпілої узгоджуються із іншими доказами в даному кримінальному провадженні та відповідають встановленим судом фактичним обставинам, яким суд надав відповідну правову оцінку, є детальними та послідовними .

Зокрема, зі змісту показань потерпілої ОСОБА_8 вбачається, що обвинувачений ОСОБА_6 незаконно позбавив її волі та з метою залякування здійснив її катування, яке полягало у нанесенні їй побоїв та інших насильницьких дій, внаслідок чого умисно заподіяв потерпілій сильний фізичний біль та моральні і фізичні страждання.

Вищевказані показання потерпілої повністю узгоджуються із даними протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 14.08.2021 року, у якій ОСОБА_8 повідомила, що 14.08.2021 року близько 13 год. 20 хв. перебуваючи в приміщенні квартири АДРЕСА_1 , її чоловік ОСОБА_6 , позбавивши її волі протягом тривалого часу, вказав про свій намір вбити її при цьому нанісши тілесні ушкодження у виглядів синців та саден на обличчі, різаних ран на верхній та нижній кінцівках (а.с.141, 143 том 1).

Показання потерпілої ОСОБА_8 в частині локалізації нанесених їй тілесних ушкоджень, механізму і способу заподіяння тілесних ушкоджень повністю підтверджуються також довідкою КНП ОКЛ Івано-Франківської ОР №1645 від 14.08.2021 року та висновком експерта №456 від 22.09.2021 року.

Так, згідно з довідкою КНП ОКЛ Івано-Франківської ОР №1645 від 14.08.2021 року, потерпіла ОСОБА_8 була оглянута травматологом та нейрохірургом, якими встановлено діагноз: множинні забої м/т голови та обличчя, різані рани лівого плеча та лівої гомілки (а.с.165 том 1).

За змістом висновку судмедексперта №456 від 22.09.2021 року у ОСОБА_8 виявлено тілесні ушкодження: закрита тупа травма носа з переломом носової кістки зі зміщенням уламків та порушенням функції носового дихання, садном в ділянці носа, відноситься до легких тілесних ушкоджень, що викликали короткочасний розлад здоров`я; рани в ділянках лівого передпліччя, правого стегна та правої гомілки (про що свідчать наявність рубця у вказаній ділянці), що викликало необхідність проведення операції (первинна хірургічна обробка ран лівого передпліччя та правої гомілки) відносяться до легких тілесних ушкоджень, що викликали короткочасний розлад здоров`я згідно п.4.6. Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень; садна в ділянках голови, правої руки, синці в ділянках голови та шиї, грудної клітки, попереку, правої руки, лівого стегна, правої гомілки та лівого передпліччя, крововиливи в ділянках слизової оболонки верхньої та нижньої губи, подряпина в ділянці лівого плеча, відносяться до легких тілесних ушкоджень. Вказані вище тілесні ушкодження можуть відповідати терміну вказаному у постанові.

Закрита тупа травма носа, садна, синці та крововиливи утворилися від дії тупих твердих предметів, могли утворитися як при нанесенні ударів тупими твердими предметами у вказані ділянки тіла, так і при ударах цими ділянками тіла до тупих твердих предметів, подряпина в ділянці правого плеча утворилася від ударно-дотичної чи ковзної дії тупого твердого предмета з обмеженою діючою поверхнею могла утворитися як при нанесенні удару таким предметом у вказану вище ділянку тіла так і при ударі вказаною ділянкою тіла до такого предмета (а.с.179-181 том 1).

Колегія суддів вважає, що встановлена вищевказаним висновком експерта значна кількість нанесених потерпілій ОСОБА_8 тілесних ушкоджень повністю узгоджується із показаннями потерпілої щодо умисного характеру застосованого до неї насильства та їх наслідків, заподіяння їй фізичних та моральних страждань.

Враховуючи наведене, безпідставними є доводи про те, що обвинувачений ОСОБА_6 діючи з необережності, випадково заподіяв потерпілій поранення ножем.

Окрім того, судами було досліджено висновок експерта №664 від 16.08.2021 року, згідно з яким кров потерпілої ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відноситься до групи О з ізогемаглютинінами анти-А і анти-В за ізосерологічною системою АВО (1) (а.с.183 том 1), висновок експерта №699 від 02.09.2021 року, яким встановлено, що виявлена на мобільному телефоні (об.№1), мобільному телефоні (об.№2), вилучених в ході огляду місця події- квартири, кров не може належати потерпілій ОСОБА_8 ; висновок експерта №698 від 02.09.2021 року, згідно з яким виявлена на рюкзаку (об.№1), вилученому в ході огляду місця події-квартирі, кров не може належати потерпілій ОСОБА_8 (а.с.188, 189 том 1); висновок експерта №697 від 03.09.2021 року, згідно з яким виявлена на поверхні частини кухонного стола під час огляду місця події-квартири кров не може належати потерпілій ОСОБА_8 (а.с.191, 192 том 1); висновком експерта №695 від 02.09.2021 року, яким встановлено, що вилучена з поверхні підлоги кухні під час огляду місця події-квартири, кров не може належати потерпілій ОСОБА_8 (а.с.194, 195 том 1); висновку експерта №696 від 02.09.2021 року, згідно з яким виявлена кров з поверхні вхідних дверей під час огляду місця події - квартири, не виключає можливості приналежності крові потерпілій ОСОБА_8 (а.с.197, 198 том 1).; висновок експерта №700 від 01.09.2021 року, згідно з яким в плямах на трусах (об.1), штанах (об.№2), ремені (об.№3), туфлях (об.№№4, 5), вилучених в ході огляду місця події-квартирі, кров людини не може належати потерпілій ОСОБА_8 .

А також висновки експерта №№81, 82, 83 від 15.09.2021 року, згідно з якими при судово-цитологічному виявлена на лезі та ручці-корпусі монтажного ножа з сигментним лезом (об.№№1, 2), на клинку та руків`ї кухонного ножа (об.№№1, 2), кров не може походити від потерпілої ОСОБА_8 (а.с.204-207, 209-212, 214-217 том 1).

Оцінюючи вказані висновки експертів, а також перевіряючи доводи сторони обвинувачення щодо невиявлення у квартирі слідів крові потерпілої ОСОБА_8 колегія суддів виходить з того що висновком експерта №695 від 02.09.2021 року, виявлена кров з поверхні вхідних дверей під час огляду місця події- квартири не виключає можливості приналежності потерпілій ОСОБА_8 , окрім того, також враховує що обвинувачений різав себе ножем сам також, тому цілком обгрунтовано виявлена кров у інших слідах під час огляду квартири могла не належати потерплій, що не спростовує висновки суду про заподіяння ним потерпілій порізів лезом ножа, які він фактично не заперечив , не погодившись лише з тим що він зробив це умисно. Однак, про їх умисне заподіяння свідчить заява потерпілої в правоохоронні органи, подана одразу ж після вчинення ним правопорушення, у якій вона вказала про умисне заподіяння цих порізів їй потерпілим лезом ножа, що виключає їх необрежне завдання, а також вищезазначений висновок судмедексперта та всі в комплексі дії обвинуваченого психічного та фізичного характеру щодо потерпілої, який заблокував вихід з квартири, позбавивши її свободи та на протязі двох годин чинив щодо неї протиправні дії фізичного та психічного характеру, погрожував що отруїть їх обох газом, очікування нею смерті , пережиття нею болю в зв`язку з нанесеними ушкодження.

При цьому, з матеріалів провадження вбачається, що під час судового розгляду представником потерпілої ОСОБА_8 адвокатом ОСОБА_9 було подано цивільний позов, до якого додано фото з зображеннями потерпілої після події з наявними у неї тілесними ушкодженнями (а.с.30-33 том 1).

Однак, колегія суддів звертає увагу на те, що вищевказані фотографії потерпілої були долучені до матеріалів провадження з метою доведення доводів щодо обґрунтованості цивільного позову і не впливали на висновки суду щодо доведеності вини у вчиненні правопорушень тому доводи захисника про те що суд взяв їх до уваги при постановленні вироку є необгрунтованими.

Показання потерпілої ОСОБА_8 щодо часу та місця вчинення кримінальних правопорушень, наслідків у виді легких тілесних ушкоджень, повністю узгоджуються з показаннями потерпілої ОСОБА_12 та свідка ОСОБА_14 .

Зокрема, з показань потерпілої ОСОБА_12 встановлено, що 14.08.2021 року, точного часу не пригадує, вона вийшла з свого помешкання, що за адресою: АДРЕСА_2 до сусідньої квартири, при цьому дверей не зачинила, оскільки в помешканні залишалась її донька потерпіла ОСОБА_8 , яка напередодні прибула з Португалії, де вона проживала разом із своїм чоловіком обвинуваченим ОСОБА_6 та дітьми однією сім`єю. Коли вона намагалася повернутись до своєї квартири, то двері були уже зачинені. Спроби зателефонувати доньці були невдалими, остання трубки не підіймала, дверей квартири не відчиняла, при цьому із приміщення було чутно крики, у зв`язку з чим вона викликала поліцію. Працівники поліції певний період часу робили спроби потрапити в помешкання та просили обвинуваченого ОСОБА_6 відчинити двері. Після тривалого діалогу працівників поліції, через певний проміжок часу, двері квартири було відчинено з середини, хто саме це зробив їй не відомо, однак донька з квартири вийшла побита та порізана. В квартирі були переставлені та побиті меблі. Припускає, що шафою купе було заблоковано вихід, обстановка в квартирі - порушена. Було викликано КШМД та в супроводі свідка ОСОБА_14 її доньку, потерпілу ОСОБА_8 , доставлено до лікувального закладу. Їй відомо, що між нею та чоловіком стався конфлікт з приводу майбутнього розірвання шлюбу. Обвинувачений був категорично проти, попередив ОСОБА_12 по телефону про те, що буде два трупи, маючи на увазі себе та її доньку. Раніше донька про погрози не розповідала, лише натякала, що боїться чоловіка.

Суд обґрунтовано зіслався на показання потерпілої ОСОБА_12 , оскільки вони повністю узгоджуються із сукупністю інших доказів по справі та доводять неправомірність дій обвинуваченого щодо неправомірного позбавлення волі потерпілої ОСОБА_8 та її катування.

Показання потерпілої ОСОБА_12 повністю узгоджуються із показаннями свідка ОСОБА_14 , який є чоловіком потерпілої ОСОБА_12 та який показав, що 31.08.2021 року коли повернувся додому з ринку, побачив працівників поліції. Зі слів дружини дізнався, що приїхав обвинувачений ОСОБА_6 , який зачинився в квартирі разом із потерпілою ОСОБА_8 . Працівники поліції більше години не могли зайти до квартири, а тому мали намір вибити двері. Потім потерпіла ОСОБА_8 відчинила їх. Остання була в крові, в квартирі були переставлені та побиті меблі. Супроводжував потерпілу ОСОБА_15 до лікарні, ввесь час перебував із нею. Обвинуваченого в той день не бачив.

У колегії суддів немає підстав сумніватись у показаннях потерпілих та свідка, оскільки в своїй сукупності узгоджуються між собою та з письмовими доказами, наявними в матеріалах кримінального провадження, є чіткими, послідовними й такими, що взаємодоповнюють один одного .

Винуватість ОСОБА_6 також встановлено з наслідками дослідження інших документів та речових доказів у кримінальному провадженні, які відповідають критеріям належності, допустимості та достовірності доказів.

Зокрема, з протоколу огляду місця події від 14.08.2021 року із фототаблицею, - квартири АДРЕСА_3 , встановлено що на внутрішній частині вхідних дверей, на стінах коридору ліворуч та праворуч наявні плями речовини бурого кольору, по всій площі паркетного покриття підлоги в коридорі та кухні наявне нашарування речовини бурого кольору. На підлозі в коридорі розкидані різні речі. На поверхні кухонного набору, а саме під мікрохвильовою пічкою, виявлено два предмети ззовні схожі на кухонні ножі із нашаруванням речовини бурого кольору, а на підлозі поблизу правої стіни відносно входу виявлено предмет ззовні схожий на канцелярський ніж на лезі якого наявне нашарування РБК. У приміщенні кухні виявлено мобільний телефон марки Alcatel та телефон невідомої марки із нашаруванням РБК, рюкзак чорного кольору із особистими речами та документами. За результатами огляду вилучено: три змиви РБК, два предмети схожі на ножі, один предмет схожий на канцелярський ніж, два мобільних телефони, рюкзак чорного кольору із особистими речами (а.с.151-161 том 1).

З протоколу огляду місця події від 14.08.2021 року- коридору хірургічного відділення КНП ЦМКЛ, що по вул. Г.Мазепи, 114 в м.Івано-Франківську, вбачається що на металевих ношах знаходиться поліетиленовий пакет з одягом: сині матерчасті штани, які просякнуті речовиною бурого кольору по всій поверхні. На поясі є ремінь з матеріалу схожого на шкіру та металевою пряжкою зі слідами РБК; одна пара шкарпеток з полосками зі слідами РБК; матерчасті труси просякнуті РБК; темні туфлі зі шнурками, з матеріалу схожого на шкіру та слідами РБК, які було вилучено (а.с. 162-164 том 1).

Під час апеляційного розгляду також не знайшли свого підтвердження і доводи захисника щодо відсутності в діях ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого ч.2 ст. 146 КК України.

Так, диспозиція ч.2 ст.146 КК України передбачає кримінальну відповідальність особи за незаконне позбавлення волі або викрадення людини за кваліфікуючих ознаках, тобто об`єктивна сторона цього злочину передбачає такі діяння: 1) незаконне позбавлення волі; 2) викрадення людини.

Позбавлення волі може полягати у триманні особи в місці, де вона взагалі не бажає або більше не бажає перебувати, або в поміщенні її в місце, яке вона не має змоги вільно залишити, хоча бажає цього.

Суб`єктивна сторона злочину характеризується прямим умислом: особа усвідомлює, що за законом вона не має права позбавляти волі чи викрадати іншу особу, але бажає це зробити. Мотиви незаконного позбавлення волі можуть бути різними, крім суспільно корисних.

Згідно з показаннями потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_12 та свідка ОСОБА_14 , обвинувачений ОСОБА_6 зачинив та заблокував двері квартири, таким чином унеможливив їх відчинення як з середини так і ззовні. Протягом тривалого часу, обвинувачений перебуваючи у вищевказаній квартирі разом із потерпілою, наносив їй численні удари руками в різні ділянки тіла та порізи ножем, чим спричинив фізичні страждання, що підтверджується, зокрема і висновком експерта №456 від 22.09.2021 року, з метою примусити потерпілу не розлучатись та продовжувати спільно проживати.

Об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 146 КК України характеризується двома альтернативними діяннями: 1) незаконним позбавленням людини волі; 2) викраденням людини. Вчинення хоча б одного з цих діянь є достатнім для констатації наявності об`єктивної сторони даного злочину. Сутність незаконного позбавлення свободи полягає в протиправному утримуванні особи, яке, своєю чергою, виражається у створенні штучних перешкод (зв`язування, приковування ланцюгом, зачинення дверей тощо), що не дозволяють потерпілій особі вільно пересуватися у просторі та вибирати місце свого перебування.

Кваліфікованими видами незаконного позбавлення волі або викрадення людини зокрема є вчинення їх із заподіянням потерпілому фізичних страждань. До фізичних страждань треба відносити біль, що виникає під час мордування, катування, інших видів фізичного впливу на людський організм, або внаслідок жорстоких умов утримання у місці позбавлення волі (утримання особи в умовах, які позбавляють її зору, слуху, просторової або часової орієнтації, утримання в холодному та сирому приміщенні, у приміщенні з постійним та голосним звуком або у підвалі, де на особу нападають щури, позбавлення сну, харчування і води тощо). Оскільки незаконне позбавлення волі є триваючим злочином, фізичні страждання потерпілому можуть бути заподіяні у будь-який час його здійснення.

Окрім того, колегія суддів не погоджується з доводами захисника про необхідність перекваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_6 з ч.1 ст. 127 КК України на ч.2 ст. 125 КК України, оскільки дії обвинуваченого по відношенню до потерпілої були направлені не лише на нанесення тілесних ушкоджень, а носили характер катування, що виразилося в грубому порушенні її прав та свобод, передбачених ст.ст. 3, 28 Конституції України, згідно з якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, та ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність.

На думку колегії суддів, обвинувачений ОСОБА_6 піддавав потерпілу ОСОБА_8 протягом тривалого проміжку часу саме катуванню, з метою досягнення бажаного для себе результату, шляхом нанесення протягом тривалого проміжку часу систематичних та численних тілесних ушкоджень, які викликали сильний біль, образу, що в комплексі завдали сильного фізичного болю та морального страждання. Його насильницькі дії полягали у заподіянні психічних і фізичних страждань, очікуванні потерпілою смерті протягом двох годин, позбавленням свободи, завданні болю.

Із суб`єктивної сторони кримінальне правопорушення, передбачене ст. 127 КК України характеризується умисною формою вини та наявністю спеціальної мети - примусити потерпілого чи іншу особу вчинити дії, що суперечать її волі, у тому числі отримати від потерпілого або іншої особи відомості чи визнання, покарати його чи іншу особу за дії, скоєні ним або іншою особою чи у скоєнні яких він або інша особа підозрюються, або залякування чи дискримінація його або інших осіб.

Як встановлено під час судового слідства обвинувачений піддавав потерпілу ОСОБА_8 катуванню, яке виразилось в умисному заподіянні сильного фізичного болю, фізичних та моральних стражданнях, а також довготривалому нанесенні чисельних побоїв та інших насильницьких дій щодо потерпілої з метою примусити не розривати шлюб, тобто примушував вчинити дії, які суперечать її волі, що відповідає спеціальній меті, визначеній ст. 127 КК України.

Верховний Суд у постанові від 17.07.2018 року вказав, що катування визначається тяжкою формою нелюдського поводження, з визначеною метою, тобто поводження, що спеціально заподіяно в жорстокій фізичній формі, супроводжується фізичними та психічними стражданнями або грубо принижує людину перед іншими людьми чи змушує її діяти проти її волі та совісті.

Причиною такого поводження із потерпілою був саме її намір розлучитись із обвинуваченим.

Слід зазначити, що статею 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Таким чином, твердження сторони захисту, що оскільки потерпіла ОСОБА_8 знаходилась у квартирі своєї матері, де перебувала без примусу, тілесні ушкодження їй були нанесені легкого ступеня тяжкості та сам обвинувачений через нетривалий проміжок часу на її прохання відчинив двері та допоміг пройти через перекинуту шафу, виключають в його діях склад кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 146 та ч.1 ст. 127 КК України, спростовуються дослідженими доказами, які є належними, допустимими та взаємопов`язаними.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції відповідно до ст. 94 КПК України оцінено кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, їх обґрунтовано покладено в основу обвинувального вироку. У вироку суду наведені обґрунтовані висновки та докладні мотиви прийнятого процесуального рішення, а також доведення вини обвинуваченого ОСОБА_6 поза розумним сумнівом у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.146, ч.1 ст.127 КК України, з чим погоджується і колегія суддів під час апеляційного перегляду провадження.

Дії ОСОБА_6 вірно кваліфіковано за ч.2 ст.146 КК України, як умисні дії, які виразились у незаконному позбавленню волі, що супроводжувалося заподіянням потерпілій ОСОБА_8 фізичних страждань; за ч.1 ст.127 КК України, як умисні дії, які виразились у катуванні, тобто в умисному заподіянні сильного фізичного болю, фізичного і морального страждання шляхом нанесення побоїв та інших насильницьких дій з метою примусити потерпілу ОСОБА_8 вчинити дії, що суперечать її волі, а також з метою залякування.

Отже, колегія суддів не вбачає підстав для скасування вироку суду в частині встановлених судом фактичних обставин скоєння ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.146, ч.1 ст.127 КК України, за які його засуджено та відповідно задоволення апеляційної скарги захисника.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами прокурора та представника потерпілої ОСОБА_8 щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначеного покарання особі обвинуваченого та тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень внаслідок м`якості, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема, безпідставного застосування ч.1 ст.69 КК України.

Згідно з ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

У відповідності до загальних засад призначення покарання, визначених ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Постановою Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» визначено, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, встановлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного. У кожному випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання.

Відповідно до ч.1 ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Підставами призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, визначено дві групи обставин, які характеризують як вчинений злочин, так і особу винного, що мають враховуватися в їх сукупності, а саме: наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Тобто, принаймні одна з встановлених обставин має істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. У поєднанні з обставинами, які пом`якшують покарання, та з урахуванням даних про особу, які відповідним чином характеризують винуватого, зазначені чинники у своїй сукупності утворюють підставу для застосування положень ст. 69 КК України. Призначення більш м`якого покарання, ніж зазначене в санкції кримінально-правової норми, можливе лише в тому випадку, коли встановлені в справі обставини у своїй сукупності настільки істотно знижують ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

Колегія суддів вважає, що вказані вимоги кримінального Закону судом першої інстанції не були виконані в повному обсязі, а висновки суду належним чином не мотивовані.

Так, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.146, ч.1 ст.127 КК України, які є нетяжкими злочинами, особу винного, зокрема те, що він раніше не судимий, розлучений, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, та наявність обставин, що пом`якшують покарання, якими визнав часткове визнання вини та цивільного позову, молодий вік обвинуваченого.

Суд також прийняв до відома висновок досудової доповіді органу пробації, відповідно до якого, виправлення ОСОБА_6 без позбавлення або обмеження волі на певний строк може становити небезпеку для суспільства, у тому числі окремих осіб. У разі, якщо суд дійде висновку про можливість звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, орган пробації вважає за доцільне покладення обов`язків: попросити публічно пробачення у потерпілої; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Однак, колегія суддів що місцевий суд безпідставно застосував під час призначення покарання положення ст. 69 КК України, тому рішення місцевого суду не є достатньо обґрунтованим та вмотивованим.

Зокрема, твердження прокурора та представника потерпілої про безпідставне врахування молодого віку обвинуваченого як обставини, яка пом`якшує його покарання, колегія суддів вважає обгрунтованими з огляду на те згідно з Законом України «Про сприяння соціальному становленню та розвитку молоді в України», до молоді належать громадяни віком від 14 до 35 років.

Окрім того, часткове визнання вини ОСОБА_6 не може безумовно свідчити про знижений ступінь його суспільної небезпеки особи або про щире каяття стосовно вчиненого, адже щире каяття, зокрема, передбачає щирий жаль з цього приводу та осуд своєї поведінки. Однак, оскільки він визнав свою вину лише в умисному заподіянні потерпілій ОСОБА_8 легких тілесних ушкоджень, тобто скоєнні правопорушення, передбаченого ст.125 КК України, у якому він не обвинувачувався. Часткове визнання ним цивільного позову потерпілої ОСОБА_8 також, на думку колегії суддів не може бути визнане пом`якшуючою його покарання обставиною оскільки потерпілій ОСОБА_8 з 2021 року- часу скоєння кримінальних правопорушень ОСОБА_6 жодної шкоди їй не відшкодував, тому його позиція щодо можливого відшкодування у майбутньому не узгоджується з його діями.

Враховуючи наведене, колегія суддів, дійшла висновку про відсутність двох і більше обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_6 злочинів і впливають на пом`якшення покарання тому підстав для застосування положень ч.1 ст.69 КК України немає.

Отже, вирок місцевого суду в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст.146, ч.1 ст.127 КК України підлягає до скасування з постановленням нового у відповідності до вимог п.2 ч.1 ст.420 КПК України.

Постановляючи свій вирок в цій частині колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, які у відповідності до вимог ст.12 КК України є нетяжкими злочинами , особу винного, який раніше не судимий, розлучений, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, відсутність обставин , що пом`якшують його покарання, обставину що обтяжує його покарання- вчинення злочину щодо подружжя, а також інформаці., яка міститься в досудовій доповіді органу пробації, згідно з якою у ОСОБА_6 наявний високий ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та середній ризик небезпеки, яку він становить для суспільства, зокрема для окремих осіб, Івано-Франківський МРВ філії ДУ «Центр пробації» вважає, що виправлення ОСОБА_6 без позбавлення або обмеження волі на певний строк може становити небезпеку для суспільства, зокрема для окремих осіб та думку потерпілої потерпілої ОСОБА_8 , яка просить призначити обвинуваченому суворе покарання за скоєні щодо неї правопорушення та приходить до висновку про те що виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 не можливе без ізоляції від суспільства.Слід визначивши йому покарання за ч.1 ст.127, ч.2 ст.146 КК України в межах санкцій цих статей у виді позбавлення волі, та призначити остаточне покарання за сукупністю злочинів на підставі ч.1 ст.70 КК України, у вигляді позбавлення волі.

Таке покарання, на думку колегії суддів в повній мірі відповідає тяжкості вчинених правопорушень та особі обвинуваченого, є справедливим, достатнім та необхідним для його виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів, в зв`язку з чим не вбачає підстав для призначення більш суворого покарання.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги представника потерпілої про необхідність задоволення цивільного позову в повному обсязі на суму 200 000 грн. колегія суддів вважає їх такими, що не заслуговують на увагу, оскільки не доведено фактичний обсяг моральної шкоди саме в такому розмірі, а отже, вимога є завищеною та необґрунтованою.

Згідно з практикою Верховного Суду, оцінка розміру моральної шкоди має бути обґрунтованою, справедливою та співмірною характеру і наслідкам порушення (постанова ККС ВС у справі № 752/11014/15-к від 13.05.2021 року).

Суд першої інстанції, дослідивши всі обставини справи, надав належну правову оцінку поведінці обвинуваченого та наслідкам, що настали для потерпілої, і у відповідності до вимог ст. 23 ч. 1 ст. 1167, 1168 ЦК України, п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" визначив розмір моральної шкоди в розмірі 100 000 гривень, що є співмірним характеру та наслідкам завданих страждань.

Зазначений розмір є достатнім і обґрунтованим, враховує принцип справедливості, розумності та добросовісності, передбачений законодавством України. Водночас апелянтом не надано додаткових доказів, які б підтверджували наявність істотно більшого обсягу психоемоційних страждань, що обумовлювали б збільшення суми до 200 000 грн.

Отже, апеляційні скарги прокурора та представника потерпілої слід задоволити частково, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого відхилити, вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 - скасувати в частині призначеного йому покарання за ч.2 ст.146, ч.1 ст.127 КК України та прийняти нове рішення, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст.146 КК України у виді 2 років позбавлення волі; за ч.1 ст.127 КК України 3 років позбавлення волі. На підставі ч.1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, слід призначити йому остаточне покарання за сукупністю злочинів у вигляді 3 років позбавлення волі. В іншій частині вирок суду слід залишити без змін.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Апеляційні скарги представника потерпілої ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 та прокурора Окружної прокуратури міста Івано-Франківська ОСОБА_5 задовольнити частково.

Вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 лютого 2024 року щодо ОСОБА_6 в частині призначеного покарання за ч.2 ст.146, ч.1 ст.127 КК України скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок, яким: призначити ОСОБА_6 покарання:

за ч.2 ст.146 КК України у виді позбавлення волі на строк 2(два) роки ;

за ч.1 ст.127 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_6 остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою- в той же строк з моменту отримання його копії.

Головуючий

Судді