У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000098 від 18.01.2024р. за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , на вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 1 квітня 2025 року, стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Погорілець Калушського району, Івано-Франківської області, громадянина України, одруженого, з неповною середньою освітою, не працює, проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7

обвинувачений ОСОБА_6

захисник ОСОБА_5

(в режимі відеоконференції за допомогою сервісу EASYCON)

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду змінити. Дії ОСОБА_6 перекваліфікувати з ч.2 ст.121 КК України на ч.1 ст.119 КК України. Призначити ОСОБА_6 покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки, та на підставі ст.75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки. В решті частини вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 1 квітня 2025 року залишити без змін.

Короткий зміст вироку.

Вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України і призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком 8 (вісім) років. Вирішено питання

щодо речових доказів.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник пояснює, що до Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області надійшов обвинувальний акт за підписом прокурора від 18.04.2024 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_6 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 119 КК України. У процесі судового розгляду справи та, безпосередньо, після допиту свідка, ОСОБА_8 , прокурором змінено обвинувачення, та фактично перекваліфіковано дії ОСОБА_6 з ч. 1 ст. 119 на ч. 2 ст. 121 КК України. Вказане рішення прокурора ґрунтувалось на припущеннях та воно зовсім не вмотивоване та в подальшому, необґрунтовано, судом першої інстанції визнано винним ОСОБА_6 та його дії кваліфіковано саме за ч. 2 ст. 121 КК України.

Стверджує, що в показах судово-медичного експерта не має чіткого визначення причини смерті ОСОБА_9 , що прямо впливає на кваліфікацію злочину, та повинно тлумачитись лише і тільки на користь обвинуваченого.

Зазначає, що тілесні ушкодження, які є тяжкими та перебувають у причинному зв`язку з настанням смерті, спричинені не від удару обвинуваченого, а в результаті падіння потерпілого. ОСОБА_6 не усвідомлював, що може заподіяти потерпілому тяжкі наслідки, не передбачав такі наслідки і не бажав або свідомо не припускав їх настання. Завдання тяжких тілесних ушкоджень знаходилось поза межею прямого або непрямого умислу обвинуваченого.

Звертає увагу, що відразу після нанесення першого удару рукою і падіння потерпілого, ОСОБА_6 припинив бійку, тобто не мав умислу продовжувати наносити тілесні ушкодження, тяжке тілесне ушкодження, яке спричинило смерть ОСОБА_9 , було не безпосереднім наслідком заподіяного обвинуваченим удару в голову потерпілого, а результатом падіння останнього й удару головою об тверду поверхню, чого ОСОБА_6 хоч і не передбачав, але повинен був і міг передбачити.

Сторона захисту вважає, що мало місце не умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть потерпілого, а вбивство, вчинене через необережність.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та визнано доведеним, що 22.12.2023 в нічний час доби ОСОБА_6 перебував у себе вдома за адресою АДРЕСА_1 . В цей час до нього в гості прийшов його знайомий ОСОБА_9 , з яким вони разом вживали спиртні напої. Під час сумісного вживання спиртних напоїв між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 сталася сварка, в ході якої ОСОБА_6 вигнав ОСОБА_9 з будинку, а сам пішов відпочивати.

Приблизно через 40 хвилин ОСОБА_9 повернувся до домоволодіння ОСОБА_6 та почав стукати у вхідні двері будинку. Останній вийшов з будинку та між ними знову розпочалася сварка. В ході конфлікту ОСОБА_6 обома руками з силою штовхнув в тулуб ОСОБА_9 , в результаті чого останній впав на тверде покриття землі. Через незначний проміжок часу ОСОБА_9 піднявся з землі і, продовжуючи суперечку, почав підходити до ОСОБА_6 . В цей час у ОСОБА_6 виник злочинний умисел, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 .

Реалізуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, направлений на умисне протиправне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, знаходячись на порозі будинку, діючи з метою спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 , з мотивів гострої неприязні до нього, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, маючи прямий умисел на заподіяння потерпілому ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень, не переслідуючи мети спричинення смерті, умисно кулаком правої руки із силою наніс удар в праву частину лобної області голови, в результаті чого ОСОБА_9 знову впав на землю та через невеликий проміжок часу помер. Внаслідок протиправних дій обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілому ОСОБА_9 спричинено тілесні ушкодження у виді травматичної субдуральної гематоми, забою головного мозку, які носять ознаки тяжких тілесних ушкоджень і знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті.

Дії обвинуваченого ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ч. 2 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримку доводів апеляційної скарги, заперечення прокурора, який вважав вирок суду законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Статтею 22 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів, засобами, передбаченими цим кодексом. Обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 КПК України, тобто винуватості обвинуваченого, форми вини, мотиву і мети вчинення кримінального правопорушення, виду і розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, у відповідності до положень ч.1 ст.92 КПК України, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим кодексом випадках, на потерпілого.

Статтею 85 КПК України визначено, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Згідно вимог ч.1 ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожен доказ з точки зору його належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оцінка доказів з точки зору їх достовірності та достатності для висновків є перш за все завданням суду першої інстанції. Апеляційний суд має перевірити, чи керувався суд першої інстанції під час оцінки доказів принципами, закладеними Конституцією та кримінальним процесуальним законом, а також чи достатньо мотивовані рішення судів про прийняття або відхилення тих чи інших доказів, чи є ці мотиви логічними і чи приймалися судами всі важливі фактори, необхідні для оцінки окремого доказу чи їх сукупності.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на позицію, Європейського суду з прав людини, який неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

На думку колегії суддів, безпосередньо дослідивши докази, наявні в матеріалах справи. та подані під час судового розгляду, оцінюючи їх в сукупності, з точки зору достатності та взаємозв`язку, провівши у повному обсязі судовий розгляд, допитавши потерпілу ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ОСОБА_13 ОСОБА_14 , судово медичного експерта ОСОБА_8 , дослідивши письмові докази, зокрема висновки судово медичного експерта № 22 від 25.03.2024 року, № 22-М від 02.04.2024 року та № 22-М від 17.04.2024 року, перевіривши доводи учасників процесу, суд дійшов до правильного переконання, що незважаючи на версію обвинуваченого та сторони захисту щодо обставин позбавлення обвинуваченим життя ОСОБА_10 , та не згодою з кваліфікацією дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 121 КК України, вина останнього в умисному нанесені ОСОБА_15 тяжких тілесних ушкоджень, що спричинило смерть потерпілого, повністю та об`єктивно підтверджується належним чином дослідженими у справі доказами, яким судом першої інстанції надано ретельну оцінку з точки зору належності, допустимості, та достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для ухвалення обвинувального вироку.

Подані стороною обвинувачення, та досліджені судом докази, є логічними та послідовними, в сукупності між собою підтверджують всі обставини вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення. В результаті досліджених судом доказів встановлено подія кримінального правопорушення, винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України, та інші обставини зазначені у ст. 91 КПК України. Докази, які покладено судом в основу обвинувального вироку, зібрані у порядку, встановленому ст. 93 КПК України, жодних обставин, передбачених ст. 87 КПК України, з якими Закон пов`язує недопустимість доказів як таких, що отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Дані докази є належними й допустимими для використання в процесі доказування, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню в справі та становлять предмет доказування, передбачені як джерела доказування у КПК України, зібрані у відповідності з чинним кримінальним процесуальним законодавством.

Дії обвинуваченого ОСОБА_6 правильно кваліфіковано за ч. 2 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

З приводу позиції сторони захисту щодо перекваліфікації дій ОСОБА_6 із ч.2 ст. 121 КК України на ч.1 ст. 119 КК України, колегія суддів вважає, що вона є неприйнятною та підстав для перекваліфікації дій обвинуваченого немає.

Частиною 1 статті 119 КК України передбачена кримінальна відповідальність за вбивство, вчинене через необережність.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 , під час конфлікту із ОСОБА_9 , який виник на ґрунті неприязнених відносин, наніс потерпілому удар, як він сказав «з усієї сили», у життєво важливий орган - голову від якого ОСОБА_9 впав на тверду поверхню землі. В результаті дій обвинуваченого потерпілому були спричинені наступні тілесні ушкодження : травматичний субдуральний крововилив, забій головного мозку, крововиливи в шкіряно-м`язові клаптики голови в лобній області, синець і садна передньої поверхні грудної клітки зліва, садно тазу зліва. Причиною смерті потерпілого стала травматична субдуральна гематома, забій головного мозку. Що підтверджується висновком № 22 судово-медичного експерта від 25.03.2024 року.

Локалізація, механізм та тяжкість отриманих потерпілим тілесних ушкоджень, в сукупності з дослідженими під час судового розгляду іншими доказами в тому числі поясненнями судово медичного експерта ОСОБА_8 , який був допитаний судом першої інстанції, вказують на умисні дії обвинуваченого щодо спричинення ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень, які призвели до смерті останнього. Зазначені дії обвинуваченого не свідчать про необережність та не підпадають під ознаки ч. 1 ст. 119 КК України, як вбивство, вчинене через необережність.

Кримінальна відповідальність за ч. 2 ст. 121 КК України настає внаслідок заподіяння особі умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого. З об`єктивної сторони цей злочин характеризується суспільно небезпечним, протиправним діянням та суспільно небезпечними наслідками, що настали для здоров`я потерпілого у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень, а також смерті. До того ж тяжкі тілесні ушкодження і смерть потерпілого перебувають у причинному зв`язку між собою та із вчиненим суспільно небезпечним діянням. Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується двома формами вини - умислом (прямим/непрямим) щодо суспільно небезпечного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження і необережністю (злочинною самовпевненістю чи злочинною недбалістю) щодо настання смерті потерпілого (похідні наслідки). При цьому винний усвідомлює можливість настання похідного наслідку в результаті настання первинного.

Для застосування ч. 2 ст. 121 КК України обов`язковою і необхідною умовою є встановлення необхідного причинного зв`язку між тяжкими тілесними ушкодженнями і смертю, що настала. Частина 2 статті 121 КК України може бути застосована і в тому разі, коли смертельний наслідок, який перебував у причинному зв`язку з умисним тілесним ушкодженням, не був усунений лікарським втручанням, хоча й міг бути ним усунений, зокрема через несвоєчасне надання медичної допомоги, відсутність необхідних препаратів чи обладнання, лікарську помилку тощо.

Частина 2 статті 121 КК України може бути застосована і в тому разі, коли смертельний наслідок, який перебував у причинному зв`язку з умисним тілесним ушкодженням, не був усунений лікарським втручанням, хоча й міг бути ним усунений, зокрема через несвоєчасне надання медичної допомоги, відсутність необхідних препаратів чи обладнання, лікарську помилку тощо.

За фактичними обставинами справи судом встановлено, що дії ОСОБА_6 мали активний характер, були протиправними, між його діями і їх наслідками у вигляді заподіяння ОСОБА_9 тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, існував прямий причинний зв`язок, який підтверджується належними та допустимими доказами, що були предметом детального дослідження судом першої інстанції.

Так, відповідно до висновків судово медичного експерта № 22 від 25.03.2024 року, № 22-М від 02.04.2024 року та № 22-М від 17.04.2024 року, причиною смерті ОСОБА_9 стала травматична субдуральна гематома, забій головного мозку. Ці тілесні ушкодження носять ознаки тяжких тілесних ушкоджень і знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті. При експертизі трупу виявлені травматичний субдуральний крововилив, забій головного мозку, крововиливи в шкіряно-м`язові клаптики голови в лобній області, синець і садна передньої поверхні грудної клітини зліва, садно тазу злів. Дані тілесні ушкодження утворились від дії тупого твердого предмету (-ів). Після отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_9 міг жити десятки хвилин. Тілесні ушкодження могли утворитись за механізмом вказаним у описовій частині постанови слідчого про призначення експертизи.

Обставини, вказані у описовій частині постанови слідчого від 16.04.2024 року, викладені на підставі встановленого під час слідчого експерименту з ОСОБА_6 . В постанові зазначено, що тілесні ушкодження отримані потерпілим внаслідок падіння на тверду поверхню, які спричинені ударом та поштовхом ОСОБА_6 .

Під час допиту судом першої інстанції судово медичного експерта ОСОБА_8 в судовому засіданні було з`ясовано, що на лобі трупа потерпілого експертом було виявлено два тілесних ушкодження зліва та справа, кожне з яких могло бути причиною субдуральної гематоми, яка і стала причиною смерті потерпілого. Такі ушкодження могли утворитися як від удару кулаком так і від послідуючого після удару кулаком падіння на тверду поверхню землі. Обвинувачений пояснив, що від поштовху ОСОБА_9 впав на спину і одразу піднявся. Отже поштовх не міг бути причиною виникнення субдуральної гематоми в лобній частині голови.

Таким чином суд першої інстанції цілком вірно дійшов висновку, що саме від удару кулаком в голову, який наніс потерпілому обвинувачений, ОСОБА_9 впав на тверду поверхню землі, після чого помер від отриманої травми, що спричинила субдуральну гематому, забій головного мозку.

Щодо доводів сторони захисту про наявність підстав для перекваліфікації дій обвинуваченого з ч.2 ст. 121 КК України на ч. 1 ст. 119 КК України та заперечення стороною захисту причинно-наслідкового зв`язку між нанесенням ОСОБА_6 тяжких тілесних ушкоджень і смертю потерпілого ОСОБА_9 та умислу на заподіяння таких, то колегія суддів не бере такі до уваги, оскільки вони суперечать обставинам справи, які досліджені судом.

Крім того, умисел обвинуваченого на завдання саме тяжких тілесних ушкоджень, що в подальшому заподіяли смерть потерпілого також підтверджується подальшою поведінкою обвинуваченого, який не викликам швидку допомогу, не надав жодної допомоги потерпілому самостійно після того як той впав на землю, а розвернувся та пішов до будинку. Коли ж обвинувачений виявив тіло потерпілого без ознак життя, як він стверджує, він позбавився тіла вивізши його в канаву взимку, таким чином не залишивши йому жодного шансу на порятунок.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що винуватість ОСОБА_6 у заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого доведена повністю, а його дії правильно кваліфіковано за ч. 2 ст.121 КК України.

З огляду на викладене, підстав для перекваліфікації дій ОСОБА_6 з ч. 2 ст. 121 КК України на ч. 1 ст. 119 КК України колегія суддів не вбачає.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції у відповідності до положень ст. 65, 66, 67 КК України врахував, характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відносяться до тяжкого злочину, намагання скрити сліди злочину, приховати свою причетність, приховування трупу потерпілого в канаві через що він зазнав значних ушкоджень від диких тварин, що в свою чергу ускладнило встановлення обставин загибелі, позицію потерпілої, яка просила призначити ОСОБА_6 суворе покарання, так як вважає, що той умисно позбавив життя її сина, відомості, що характеризують особу обвинуваченого, який раніше не судимий, який посередньо характеризується за місцем проживання.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого суд визнав щире каяття, обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до обвинувального акта не встановлено. За такого, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про те, що мета покарання, визначена ч.2, 3 ст. 50 КК України, може бути досягнута при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 міри покарання у виді позбавлення волі, належним чином вмотивувавши своє рішення.

Суд повно та об`єктивно дослідив всі обставини справи, прийняв законне та обґрунтоване рішення, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, правильно визнав винним ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2ст.121 КК України.

Таким чином, доводи захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_5 , викладені у апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та не заслуговують на увагу.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли слугувати причиною скасування чи зміни вироку, колегією суддів не встановлено. Відтак вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, тому його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_5 , - без задоволення.

Керуючись статтями 376, 405, 407, 418, 419, 424, 426, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , залишити без задоволення.

Вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 1 квітня 2025 року, стосовно ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом 3-х місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді