ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/192/25 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.1 ст. 126 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2025 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5

за участі обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

при секретарі ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі матеріали кримінального провадження №11-кп/817/192/25 за апеляційними скаргами потерпілого ОСОБА_8 та захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 березня 2025 року щодо ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 126 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України, за яким йому призначено покарання у виді громадських робіт на строк 200 годин.

В порядку КПК України вирішено питання щодо речових доказів.

Згідно з вироком суду, 10.12.2023, близько 20:00 год., у ОСОБА_6 , який перебуваючи неподалік зупинки громадського транспорту, що за адресою вул. Львівська, 2а, у м. Тернополі, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин виник словесний конфлікт із потерпілим ОСОБА_8 , в ході якого у ОСОБА_6 виник протиправний умисел спрямований на спричинення фізичного болю потерпілому ОСОБА_8 .

Реалізуючи свій протиправний умисел, 10.12.2023 близько 20:00 год. ОСОБА_6 перебуваючи неподалік зупинки громадського транспорту, що за адресою вул. Львівська, 2а, у м. Тернополі, з метою завдання фізичного болю ОСОБА_8 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно - небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, наніс ОСОБА_8 один удар кулаками двох рук у ділянку грудної клітини та один удар кулаком лівої руки у праву ділянку обличчя в область щоки.

Внаслідок протиправних дій ОСОБА_6 потерпілому ОСОБА_8 завдано фізичного болю, без спричинення тілесних ушкоджень.

Не погоджуючись із вказаним вироком потерпілий ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та призначити новий розгляд провадження відносно ОСОБА_6 у суді першої інстанції у зв`язку із невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що суд першої інстанції безпідставно відкинув показання потерпілого та свідка захисту ОСОБА_10 , не вказав у вироку чому прийняв до уваги одні докази, а інші ні, чим порушив вимоги ст. 370 КПК України щодо обґрунтованості та вмотивованості судового рішення.

Посилається на те, що він надавав суду показання про те що обвинувачений ОСОБА_6 застосував до нього фізичне насильство, погрожував предметом, схожим на пістолетом, наніс кілька ударів та заволодів мобільним телефоном, що свідчить не лише про хуліганські чи побутові дії, а про напад з метою заволодіння чужим майном.

Зазначає, що фактичні обставини справи відповідають ознакам складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України розбою, оскільки мали місце застосування насильства і погроза зброєю та заволодіння телефоном, а не лише спричинення фізичного болю без тілесних ушкоджень.

Вважає, що з урахуванням дії в Україні воєнного стану, дії ОСОБА_6 слід кваліфікувати за ч. 4 ст. 187 КК України, оскільки напад було вчинено в умовах воєнного стану, що прямо передбачено змінами до кримінального законодавства, внесеними Законом № 2117-ІХ від 03.03.2022.

Посилається на те, що суд першої інстанції проігнорував подане ним в ході розгляду клопотання щодо зміни правової кваліфікації, не розглянув належним чином мотиви цього клопотання, та необґрунтовано залишив чинною кваліфікацію дій за ч. 1 ст. 126 КК України, яка не охоплює описаних у справі обставин.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію дій обвинуваченого просить змінити вирок місцевого суду в частині призначеного ОСОБА_6 основного покарання та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 850 грн.

Вважає що суд безпідставно не враховував наявність численних пом`якшуючих покарання ОСОБА_6 обставин, зокрема: повне та беззаперечне визнання вини, щире каяття, вибачення перед потерпілим, спроби примирення та бажання компенсувати заподіяну шкоду.

Посилається на те, що суд не надав належної оцінки даним, які характеризують особу обвинуваченого: його молодий вік, відсутність попередніх судимостей, наявність постійного місця проживання, те що він є студентом, позитивні характеристики за місцем проживання та навчання, утримання матері з інвалідністю 2 групи, яку він доглядає, а також той факт, що він не ухиляється від відповідальності.

Зазначає, що кримінальне правопорушення, у якому визнано винним ОСОБА_6 , є кримінальним проступком, що не пов`язаний із тяжкими наслідками, а тому покарання у вигляді штрафу цілком відповідало б принципам справедливості, індивідуалізації та гуманізації.

Вважає, що суд не обґрунтував неможливість призначення покарання у вигляді штрафу в межах санкції ч. 1 ст. 126 КК України, чим порушив вимоги ст. 65 КК України щодо врахування мети покарання та обставин справи.

Посилається на пункти 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», які зобов`язують суд враховувати всі пом`якшуючі покарання особи обставини та застосовувати найменш сувору міру покарання, якщо цього достатньо для виправлення особи та запобігання новим правопорушенням.

Заслухавши суддю-доповідача, потерпілого ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали подані ними апеляційні скарги та просили їх задовольнити з викладених у них мотивів та заперечили проти задоволення апеляційних скарг один одного, прокурора, який заперечив щодо задоволення апеляційних скарг захисника та потерпілого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Так, згідно статті 392 КПК України рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності і обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.

У відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На думку апеляційного суду, судом першої інстанції при прийнятті рішення вказаних вимог закону дотримано.

Встановивши фактичні обставини кримінального провадження, місцевий суд прийшов до правильного висновку щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального проступку за наслідками проведеного судового слідства, а саме допиту обвинуваченого, потерпілого та свідків, дослідження даних , які містяться у документах .

Зокрема, взяв до уваги показання обвинуваченого ОСОБА_6 , який свою вину визнав частково та суду показав, що в зазначений в обвинувальному акті час та дату між його товаришем та потерпілим ОСОБА_8 виник конфлікт, під час того коли він хотів їх розборонити, потерпілий почав висловлюватися нецензурною лайкою, ображати його, а тому він вибив з його рук телефон, який залишився на місці події та вдарив ОСОБА_8 рукою в обличчя. Ударів в грудну клітку він не наносив.

З показань потерпілого ОСОБА_8 суд встановив, що в грудні 2023 року після 20 год. 00 хв., він зі своїм другом ОСОБА_10 перебуваючи на зупинці громадського транспорту зупинили попутний транспортний засіб, до якого підійшов ОСОБА_10 , чоловік, який вийшов з вказаного автомобіля обурився проханню підвести їх, почав зухвало поводитися, ображати ОСОБА_10 нецензурною лайкою, а тому він вирішив заступитися за свого товариша. Після чого з водійського сидіння автомобіля вийшов пізніше встановлений ОСОБА_6 та почав нецензурно висловлюватися в його сторону , а через деякий час погрожував вистрілити йому у ногу предметом схожим на пістолет, який тримав у своїй кишені куртки, у зв`язку із викликом ним поліції обвинувачений штовхнув його та наніс йому удари руками в груди і декілька ударів по обличчю. Після чого ОСОБА_6 забрав у нього мобільний телефон ОСОБА_8 , сів у свій транспортний засіб та поїхав з місця подій.

З протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 10 грудня 2023 року, суд встановив що потерпілий заявив у правоохоронні органи про те, що 10 грудня 2023 року близько 20 год. 00 хв. невідома особа, перебуваючи в м. Тернопіль по вул. Львівська, на зупинці громадського транспорту з мотивів явної неповаги до суспільства та особливою зухвалістю, нанесла йому удар правою рукою в область обличчя з правої сторони та побачивши намір зателефонувати, вирвав із рук мобільний телефон марки «Самсунг», який викинув на узбіччя проїзної частини дороги. При цьому виражався нецензурною лайкою та ображав його честь та гідність.

Під час проведення з потерпілим ним слідчого експерименту у протоколі від 22 грудня 2023 року ОСОБА_8 показав як все відбувалось згідно наданих ним пояснень, що детально описано у вироці.

Під час пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, потерпілий ОСОБА_8 , впізнав ОСОБА_6 , як особу, яка 10.12.2023 близько 20 год. 00 хв., перебуваючи неподалік зупинки громадського транспорту, що за адресою вул. Львівська, 2а, м. Тернопіль спричинила йому фізичний біль, що суд відобразив у вироці за наслідками дослідження протоколу від 22 грудня 2023 року .

З показань свідка ОСОБА_10 суд встановив що 10 грудня 2023 року близько 20 год. 00 хв. він з ОСОБА_8 на мікрорайоні «Дружба» зупинити автомобіль марки «Audi» з метою підвести їх, з заднього сидіння якого вийшов чоловік, який почав висловлюватися нецензурною лайкою, підійшов та штовхнув його, у зв`язку із чим ОСОБА_8 заступився за нього, у цей момент з автомобіля вийшов водій, якого свідок пізніше впізнав як ОСОБА_6 та який також почав ображати ОСОБА_8 , використовуючи нецензурну лексику, схопив його за кишеню одягу і заявив, що має пістолет, після чого близько двох разів вдарив ОСОБА_8 рукою в область голови, викинув його на проїзну частину дороги.

У протоколі проведення слідчого експерименту від 21 грудня 2023 року, зафіксовано як свідок ОСОБА_10 розповів про обставини нанесення невідомою особою тілесних ушкоджень гр. ОСОБА_8 , під час події, що мала місце 10.12.2023 близько 20 год. 00 хв., неподалік зупинки громадського транспорту, що за адресою вул. Львівська, 2а, м. Тернопіль та під час пред`явлення особи для впізнання за фотознімками,у протоколі від 21 грудня 2023 року, відображено як свідок ОСОБА_10 , впізнав ОСОБА_6 , як особу, яка 10.12.2023 близько 20 год. 00 хв., перебуваючи неподалік зупинки громадського транспорту, що за адресою вул. Львівська, 2а, м. Тернопіль спричинив потерпілому ОСОБА_8 фізичний біль. Ці процесуальні документи детально досліджені судом та їх зміст відображено у оскаржуваному вироку.

Також суд дослідив протокол огляду (відеозапису) від 23 грудня 2023 року відеозапису з мобільного телефону потерпілого та встановив, що обвинувачений, потерпілий та свідок та інша особа розмовляють між собою - конфліктують, ведуть себе агресивно та зухвало, ОСОБА_6 підходить до потерпілого ОСОБА_8 та взявши руками за руки, в яких знаходиться мобільний телефон тягне в праву сторону, далі обвинувачений підходить до ОСОБА_8 та наносить один удар лівою рукою в область правої сторони обличчя потерпілого.

Ці докази суд правильно визнав такими що в сукупності та взаємозв`язку доводять вину ОСОБА_6 у скоєнні інкримінованого йому правопорушення є оскільки вони є належними, допустимими та достатніми.

Дії ОСОБА_6 вірно кваліфіковано судом за ч. 1 ст. 126 КК України як умисне завдання удару або вчинення інших насильницких дій, які завдали фізичного болю та не заподіяли тілесних ушкоджень.

Перевіряючи доводи апелянта щодо вчинення ОСОБА_6 щодо нього розбою, тобто злочину, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України, а не кримінального проступку, за який останнього засуджено, колегія суддів вважає що вони не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно з вимогами ч. 4 ст. 110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, і яким завершується досудове розслідування. Відповідно до ст. 291 КПК України, саме обвинувальний акт визначає межі судового розгляду, в межах яких суд першої інстанції здійснює провадження згідно зі ст. 377 КПК України.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться в межах висунутого обвинувачення, за винятком випадків, коли суд змінює правову кваліфікацію діяння виключно в той бік, що покращує становище обвинуваченого.

У цій справі обвинувачення було висунуто за ч. 1 ст. 126 КК України, і під час судового розгляду не встановлено нових обставин, які б об`єктивно вимагали зміни кваліфікації на більш тяжку зокрема, на ч. 1 або ч. 4 ст. 187 КК України. Навпаки, встановлені факти не свідчать про наявність мети заволодіння майном або про застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я, що є обов`язковими ознаками складу розбою.

Крім того, відповідно до усталеної судової практики, закріпленої у постанові Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 273/1053/17 (провадження № 51-8914км18), суд не має повноважень зобов`язувати прокурора змінювати обсяг обвинувачення або розширювати його за власною ініціативою, особливо в сторону обтяження правового становища обвинуваченого.

Таким чином, колегія суддів вважає що підстав для перекваліфікації дій ОСОБА_6 на ст.187 КК України немає, а правова кваліфікація дій обвинуваченого за ч.1 ст.126 ККК України є обґрунтованою, правомірною та відповідає вимогам закону.

Посилання потерпілого на те, що застосування насильства, погроза пістолетом та заволодіння телефоном свідчить про склад злочину, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України (розбій), не підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами, оскільки з матеріалів справи не вбачається факту застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я потерпілого, а також не було надано достовірного підтвердження, що предмет, яким погрожував обвинувачений, був зброєю або її імітацією чи обвинувачений заволодів телефоном потерпілого. За таких обставин, правова кваліфікація дій за ч. 1 ст. 126 КК України є обґрунтованою.

Окрім того, колегія суддів враховує що в заяві про вчинення кримінального правопорушення, поданій потерпілим ОСОБА_11 в правоохоронні органи одразу після вчинення кримінального правопорушення останній вказав лише про те, що обвинувачений вирвав з його рук мобільний телефон коли він почав викликати поліцію та кинув його на узбіччя дороги, жодних відомостей про погрозу йому обвинуваченим предметом схожим на пістолет, який , на його думку перебував у кишені штанів останнього, потерпілий також не повідомив, що спростовує його доводи про викрадення ОСОБА_6 належного йому мобільного телефону та застосування зброї. На відеозаписі з мобільного телефону, долученого до матеріалів справи вбачається що в руках потерпілого знаходився мобільний телефон під час того як обвинувачений штовхнув його, однак, його викрадення обвинуваченим не зафіксовано, хоча зйомка була безперервною, що підтверджує відомості які потерпілий зазначив у заяві про вчинення кримінального правопорушення про те що мобільний телефон обвинувачений вирвав з його рук мобільний телефон коли він почав викликати поліцію та кинув його на узбіччя дороги. За вказаних обставин, колегія суддів вважає що в діях обвинуваченого відсутній склад злочину передбаченого ст.187 КК України, тобто напад з метою заволодіяння майном потерпілого, вчинений з корисливих мотивів

Перевіряючи доводи захисника обвинуваченого щодо призначення судом його підзахисному надто суворого покарання, з огляду на неврахування наявності пом`якшуючих його покарання обставин: повного визнання вини, спроби примирення та бажання компенсувати заподіяну шкоду колегія суддів вважає їх такими, що не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

В судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачений визнав свою вину лише частково, заперечуючи окремі обставини пред`явленого обвинувачення, що виключає наявність щирого каяття у розумінні ч. 1 ст. 66 КК України. Крім того, матеріали кримінального провадження не містять жодного доказу фактичного відшкодування шкоди потерпілому або здійснення конкретних дій, спрямованих на примирення з ним, що також не дає підстав для врахування такої обставини як пом`якшуючої при призначенні покарання.

Окрім того, колегія суддів враховує що позиція потерпілого є категоричною, він в суді як першої так і апеляційної інстанції вказав на те що обвинувачений вибачився перед ним лише формально аж у судовому засіданні, під час досудового слідства поводився агресивно та не визнавав своєї провини, жодних намагань щодо відшкодування йому матеріальної чи моральної шкоди з боку ОСОБА_6 не було, тому підстав для призначення йому менш суворого виду покарання не вбачає.

В долученому захисником до апеляційної скарги акті комісії ТМР № 539 від 23.08.2024 року про встановлення факту здійснення обвинуваченим догляду за своєю матір`ю, яка є інвалідом 2 групи, зазначено про те що він дійсно здійснює вказаний догляд, однак, потреба у постійному догляді за нею відсутня.

Тому колегія суддів вважає що дані про особу обвинуваченого, який є раніше не судимим, позитивно характетизується за місцем навчання та проживання, не перебуває на диспансерних обліках, є особою молодого віку , студентом при наявності лише однієї обставини яка пом`якшує покарання, яку визнав суд - частковому визнанні вини та відсутності з його боку факту відшкодування матеріальної та моральної шкоди потерпілому, позиції останнього щодо призначення йому суворого покарання не дає підстав для призначення обвинуваченому найм`якшого виду покарання, передбаченого санкцією ст.126 КК України у виді штрафу. Окрім того колегія суддів враховує що ОСОБА_6 є студентом та будь-яких доказів щодо наявності самостійних джерел заробітку для сплати штрафу до матеріалів справи ним не долучено.

Таким чином, суд першої інстанції діяв у межах вимог закону, не врахувавши зазначені у скарзі обставини, які фактично не підтверджені доказами та не знайшли свого прояву під час судового розгляду.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають врахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

Призначаючи ОСОБА_6 покарання суд дотримався вимог статей 50, 65 КК України і врахував усі обставини, які мають правове значення при виборі заходу примусу та визначенні його розміру. Обране в межах санкцій ч. 1 ст. 126 КК України покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Зокрема, місцевий суд вірно взяв до уваги ступінь тяжкості, характер та наслідки вчиненого кримінального проступку, його ставлення до цього порушення та поведінку після його вчинення, особу винного, його молодий вік, те, що він раніше не притягувалася до кримінальної відповідальності, не перебуває на обліку у лікарів психіатра чи нарколога, а також позитивно характеризується по місцю проживання та навчання, наявність обставин, що пом`якшують покарання: часткове визнання вини обвинуваченим, відсутність обставин, що обтяжують покарання та вірно призначив йому покарання у виді громадських робіт, яке, на думку колегії суддів зможе забезпечити превентивну мету кримінального покарання.

Отже, апеляційні скарги потерпілого та захисника обвинуваченого слід залишити без задоволення, а вирок суду щодо ОСОБА_6 за ч. 1 ст.126 КК України - без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_8 та захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 березня 2025 року щодо ОСОБА_6 за ч. 1 ст.126 КК України - без змін.

Ухвала Тернопільського апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий

Судді