1 УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИСправа № 335/7456/25 1-кс/335/2659/2025
01 серпня 2025 року м. Запоріжжя
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Єралієв Єралієвського району Мангишлакської області Казахстан, громадянина України, освіти вищої, пенсіонера, офіційно не працевлаштованого, такого, що має інвалідність 3ї групи, не одруженого, такого, що проживає однією сімєю з жінкою без реєстрації шлюбу, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , проживає за адресою АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України,
01.08.2025 до суду надійшло клопотання слідчого СУ ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_6 , погоджене з прокурором у кримінальному провадженні прокурором Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_3 , про застосування щодо ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на строк шістдесят днів з правом звільнення під заставу у розмірі 260 прожиткових мінімумів для працездатних осіб і покладенням відповідних обов`язків.
В обґрунтування клопотання слідчий послався на таке.
Досудовим розслідуванням установлено, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який в подальшому неодноразово продовжувався відповідними Указами Президента України з 24.02.2022 в Україні до теперішнього часу введено воєнний стан.
Крім того, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до ч. 2 ст. 102, п. 1, 17, 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про мобілізаційну підготовку і та мобілізацію», Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 №69/2022, який у подальшому неодноразово продовжувався відповідними Указами Президента України, на усій території України з 24.02.2022 оголошена та проводиться загальна мобілізація.
На підставі вищевказаних Указів Президента України, тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені ст.ст. 30, 34, 38, 39,41, 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», зокрема, виїзд за межі країни громадян України чоловічої статі віком від 18 до 60 років забороняється.
Так, ст. 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» визначено, що правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюється Кабінетом Міністрів України.
У свою чергу, Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1997
№ 57 затверджено Правила перетинання державного кордону громадянами.
Відповідно до зазначеної постанови право перетинання державного кордону України військовозобов`язаними під час дії воєнного стану надано особам лише з окремих документально підтверджених підстав.
Відповідно до ст. 15 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» на строкову військову службу призиваються придатні для цього за станом здоров`я громадяни України чоловічої статі, яким до дня відправлення у військові частини виповнилося 18 років, та старші особи, які не досягли 25-річного віку і не мають права на звільнення або відстрочку від призову на строкову військову службу.
Згідно зі ст. 22 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» граничний вік перебування на військовій службі (в тому числі в резерві), встановлюється для військовослужбовців, які проходять військову службу під час особливого періоду - до 60 років.
Водночас з цим, п. 6 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» передбачено, що в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану, зокрема встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.
Згідно ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виключенню з військового обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки підлягають громадяни України, які визнані військово-лікарськими комісіями непридатними до військової служби з виключенням з військового обліку.
Відповідно до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» і Указу Президента України «Про Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» під час дії воєнного стану та оголошеної мобілізації не підлягають мобілізації особи виключені з військового обліку за станом здоров`я або визнані відповідно до висновку військово-лікарської комісії тимчасово непридатними до військової служби за станом здоров`я на термін до шести місяців (з наступним проходженням військово-лікарської комісії).
Таким чином, під час дії воєнного стану та оголошеної загальної мобілізації громадяни України чоловічої статі, окрім тих, яких виключено з військового обліку за станом здоров`я на підставі рішення військово-лікарської комісії, зокрема не мають право на перетин державного кордону на виїзд з України.
Відповідно до статті 9 закону України «Про державний кордон України» введеного в дію Постановою Верховної Ради України №1778-Х11 (1778-12) від 04.11.91 перетинання державного кордону України здійснюється на шляхах сполучення через державний кордон з додержанням встановленого порядку.
Залізничне, автомобільне, морське, річкове, паромне, повітряне
та пішохідне сполучення через державний кордон здійснюється в пунктах пропуску, що встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до законодавства і міжнародних договорів України, а також поза пунктами пропуску через державний кордон України у випадках, визначених законодавством.
Пункт пропуску через державний кордон України - це спеціально виділена територія на залізничних та автомобільних станціях, у морських
і річкових портах, (аеродромах) з комплексом будівель, споруд і технічних засобів, де здійснюється прикордонний, митний та інші види контролю і пропуск через державний кордон осіб, транспортних засобів, вантажів та іншого майна.
Згідно із ст. 12 вказаного вище Закону пропуск осіб, які перетинають державний кордон України, здійснюється органами Державної прикордонної служби України за дійсними документами на право в`їзду на територію України або виїзду з України. Пропуск транспортних засобів, вантажів через державний кордон України провадиться відповідно до законодавства України і міжнародних договорів України.
Відповідно до міжнародних договорів України Кабінетом Міністрів України може бути встановлено спрощений порядок пропуску осіб, транспортних засобів, вантажів через державний кордон України.
Відповідно до ст. 35 цього ж Закону особи, винні в порушенні або спробі порушення режиму державного кордону України, прикордонного режиму або режиму в пунктах пропуску через державний кордон України, у незаконному переміщенні або спробі незаконного переміщення через державний кордон України вантажів, матеріалів, документів та інших предметів, а також в інших порушеннях законодавства про державний кордон України, несуть кримінальну, адміністративну або іншу відповідальність згідно з законодавством України.
Згідно із частиною 1 статті 6 закону України «Про прикордонний контроль» перетинання особами, транспортними засобами державного кордону і переміщення через нього вантажів здійснюється лише за умови проходження прикордонного контролю та з дозволу уповноважених службових осіб Державної прикордонної служби України, а у випадках, визначених цим Законом посадових осіб Державної прикордонної служби України, якщо інше не передбачене цим Законом.
Відповідно до частини 3 статті 5 зазначеного Закону пропуск осіб через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України за дійсними паспортними документами, а у передбачених законодавством України випадках також за іншими документами.
Згідно із п. 2.9 Порядку дій посадових осіб органів охорони державного кордону Державної прикордонної служби України щодо установлення режиму
Відповідно до п. 3.2.4 Положення про зону прикордонного контролю затвердженого наказом Голови Державного комітету у справах охорони державного кордону командувача Прикордонними військами України 06.02.1998 р. № 61 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.02.1998 за № 138/2578 особи, що прямують через державний кордон України, допускаються до зон прикордонного контролю при наявності дійсних для в`їзду (виїзду) документів.
Згідно із п. 5.1 зазначеного Положення режимні правила у зоні прикордонного контролю обов`язкові для виконання всіма особами, які перебувають у цій зоні. Особи, які допустили порушення режиму в пункті пропуску або встановлених режимних правил у зоні прикордонного контролю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України.
Відповідно до п. 7 Положення «Про прикордонний режим», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.07.1998 р. №1147 громадяни України в`їжджають у прикордонну смугу та контрольований прикордонний район, перебувають, проживають або пересуваються в їх межах на підставі документів, що посвідчують їх особу.
Згідно із п.10 згаданого Положення особи, зазначені у пунктах
7 та 8 цього Положення, на вимогу уповноважених осіб Державної прикордонної служби та органів національної поліції, а також членів громадських формувань з охорони громадського порядку і державного кордону зобов`язані пред`являти відповідні документи, передбачені цими пунктами.
Зазначені вище обставини створили передумови для отримання незаконних прибутків в умовах воєнного стану за рахунок організації незаконного переправлення через державний кордон України громадян України чоловічої статі призивного віку, які підпадають під мобілізацію та не мають законних підстав для виїзду за державний кордон України.
У ході проведення досудового розслідування у невстановлений час, у ОСОБА_4 , у порушення вимог зазначених нормативно-правових актів, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, достовірно знаючи про існуючу заборону виїзду за кордон громадян України чоловічої статі віком від 18 до 60 років, окрім виключень вказаних у статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», виник злочинний умисел направлений на організацію незаконного переправлення осіб через державний кордон України, сприяння незаконному переправленню осіб через державний кордон України порадами, вказівками, з корисливих мотивів.
Так, ОСОБА_4 , у невстановлений час та місці, у невстановлений спосіб, вступив у попередню змову з невстановленими в ході проведення досудового розслідування особами, щодо вчинення вказаного злочину, при цьому розподіливши ролі між собою. ОСОБА_4 відводилась роль, яка полягала у підшукуванні осіб чоловічої статі призивного віку, які підпадають під мобілізацію, не мають законних підстав для виїзду за державний кордон України та мають бажання будь-яким способом перетнути український кордон, організація незаконного переправлення осіб через державний кордон України, сприяння незаконному переправлені осіб через державний кордон України шляхом надання порад, вказівок, підшукування співучасників, доставляння до заздалегідь обумовленого місця та часу в зони прикордонного контролю та отримання частини грошових коштів.
Роль невстановлених в ході досудового розслідування осіб, полягала
в супроводженні в пішому порядку по маршруту слідування в бік державного кордону України в обхід пункту пропуску, надані порад та вказівок особам, яких планується незаконно переправити через державний кордон України, щодо забезпечення заходів конспірації з метою унеможливлення виявлення їх представниками правоохоронних органів та Державної прикордонної служби України, а також виконання інших завдань.
Так, ОСОБА_4 та невстановлені в ході досудового розслідування особи, діючи за попередньою змовою між собою, переслідуючи корисливий мотив, у невстановлений в ході досудового розслідування час, приступили до реалізації злочинного умислу, спрямованого на організацію незаконного переправлення осіб через державний кордон України, сприяння незаконному переправленню осіб через державний кордон України порадами, вказівками, наданням засобів або усуненням перешкод за грошову винагороду.
ОСОБА_4 та невстановлені в ході досудового розслідування особи за попередньою змовою, усвідомлюючи наслідки своїх дій, склали при цьому єдиний план злочинних дій, відомий кожному з учасників, з розподілом функцій кожного, спрямованих на реалізацію цього плану.
Так, ОСОБА_4 , діючи за попереднього змовою з невстановленими досудовим розслідуванням особами, розуміючи законодавчу процедуру та підстави для виїзду за державний кордон України, підшукав особу з числа громадян України призовного віку, а саме ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який виявив бажання незаконно перетнути державний кордон України.
Продовжуючи реалізацію злочинного умислу, направленого на організацію незаконного переправлення осіб через державний кордон України, шляхом сприяння порадами, вказівками, наданням засобів, усуненням перешкод, діючи з корисливих мотивів, за попередньої змовою групою осіб, 03 червня 2025 року, о 16 годині 52 хвилини за адресою: місто Запоріжжя, вулиця Чарівна, біля будинок 74, відбулася особиста зустріч ОСОБА_4 та ОСОБА_4 , у ході якої ОСОБА_4 повідомив ОСОБА_4 умови організованого ним незаконного перетину державного кордону України. Також повідомив, що вартість незаконного перетину державного кордону України складає 10 000 доларів США (2 000 доларів США сплачується відразу ОСОБА_4 , а 8 000 доларів США після перетину кордону), на що ОСОБА_8 погодився.
У подальшому ОСОБА_4 , продовжуючи реалізацію злочинного умислу, діючи згідно розробленого злочинного плану, 17 липня 2025 року, о 14 годині 33 хвилин, перебуваючи біля будинку 115-Б по вулиці Перемоги у місті Запоріжжі, отримав від ОСОБА_4 частину грошових коштів у розмірі 84 000 гривень, що еквівалентно 2 000 доларів США за організацію незаконного переправлення через державний кордон України.
Таким чином ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, а саме в організації незаконного переправлення осіб через державний кордон України, сприяння їх вчиненню порадами, вказівками, наданням засобів та усуненням перешкод, за попередньою змовою групою осіб, вчинене з корисливих мотивів.
Крім того, ОСОБА_4 , діючи за попереднього змовою з невстановленими досудовим розслідуванням особами, розуміючи законодавчу процедуру та підстави для виїзду за державний кордон України, підшукав особу з числа громадян України призовного віку, а саме ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який виявив бажання незаконно перетнути державний кордон України.
Продовжуючи реалізацію злочинного умислу, направленого на організацію незаконного переправлення осіб через державний кордон України, шляхом сприяння порадами, вказівками, наданням засобів, усуненням перешкод, діючи з корисливих мотивів, за попередньої змовою групою осіб, 10 червня 2025 року, приблизно о 10 годині 20 хвилин, в приміщенні адвокатського офісу, який розташований за адресою: місто Запоріжжя, вулиця Чарівна, будинок 117, відбулася особиста зустріч ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , у ході якої ОСОБА_4 повідомив ОСОБА_8 умови організованого ним незаконного перетину державного кордону України. Також повідомив, що вартість незаконного перетину державного кордону України складає 10 000 доларів США (2 000 доларів США сплачується відразу ОСОБА_4 , а 8 000 доларів США після перетину кордону), на що ОСОБА_8 погодився.
У подальшому ОСОБА_4 , продовжуючи реалізацію злочинного умислу, діючи згідно розробленого злочинного плану, 30 липня 2025 року, о 11 годині 20 хвилин, перебуваючи біля будинку 5 по вулиці Автозаводська у місті Запоріжжі, отримав від ОСОБА_8 частину грошових коштів у розмірі 2 000 доларів США за організацію незаконного переправлення через державний кордон України.
Таким чином ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, а саме в організації незаконного переправлення осіб через державний кордон України, сприяння їх вчиненню порадами, вказівками, наданням засобів та усуненням перешкод, за попередньою змовою групою осіб, вчинене з корисливих мотивів
30 липня 2025 року о 11 годині 23 хвилини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 затримано в порядку ст. 208 КПК України за підозрою у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 332 КК України.
30 липня 2025 року о 19 год. 40 хв. ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332 КК України.
Клопотання про застосування щодо ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою обґрунтовується наявністю ризиків, зазначених у ч. 1 ст. 177 КПК України.
В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 клопотання підтримав, пославшись на факти та доводи, викладені у ньому.
Підозрюваний ОСОБА_4 проти задоволення клопотання заперечував, посилаючись на відсутність намірів і можливостей як ухилятись від досудового розслідування, так і перешкоджати йому.
Захисник підозрюваного, адвокат ОСОБА_5 , проти задоволення клопотання заперечував, посилаючись на необґрунтованість підозри, а також недоведеність і відсутність ризиків, необхідних і достатніх для взяття підозрюваного під варту. Зокрема, захисник стверджував про ознаки провокації злочину, за наслідками якої ОСОБА_4 повідомлено про підозру, що саме по собі ставить під сумнів обґрунтованість підозри. Водночас підозрюваний має міцні соціальні зв`язки зі своєю сім`єю, виховує малолітню дитину, доглядає за матір`ю похилого віку, має інвалідність 3-ї групи, займається волонтерською діяльністю, неодноразово виїжджав за межі України та повертався, а тому немає підстав вважати існуючим ризики його переховування від органу досудового розслідування та вчинення кримінального правопорушення. Щодо ризик впливу на свідків та іншого перешкоджання досудовому розслідуванню захисник зауважив, що підозрюваний не має жодної можливості такого впливу, а більшість письмових і речових доказів вже зібрані. Також захисник вважав надмірним розмір застави, про визначення якого просить сторона обвинувачення, оскільки відсутні підстави вважати цей випадок виключним, що потребувало б виходити за межі застави, встановлені законом.
У підсумку адвокат ОСОБА_5 просив передати підозрюваного йому на поруки, або в крайньому випадку не застосовувати запобіжний захід у виді тримання під вартою та (або) встановити мінімальний розмір застави для даної категорії кримінальних правопорушень.
В судовому засіданні була заслухана думка ОСОБА_9 , який є близькою ОСОБА_4 особою (є батьком співмешканки останнього) та колишнім співробітником органів внутрішніх справ України, який позитивно охарактеризував ОСОБА_4 і висловили прохання передати його на поруки, оскільки він має для ОСОБА_4 авторитет, необхідний і достатній для впливу на його поведінку і запобігання порушенню ним своїх процесуальних обов`язків.
Заслухавши учасників провадження, дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення клопотання, виходячи з такого.
Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:
1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;
2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;
3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Щодо обґрунтованості підозри.
Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ (частина 5 статті 9 КПК).
У своїх рішеннях, зокрема, «Фокс, Кемпбел і Гартлі проти Сполученого Королівства», «Нечипорук та Йонкало проти України», Європейський суд з прав людини наголошує, що «обґрунтована підозра» передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача у тому, що відповідна особа могла вчинити злочин.
«Обґрунтована підозра» існує тоді, коли факти, якими обґрунтовується затримання, можна «розумно» вважати такими, що підпадають під опис одного з правопорушень, визначених у законі про кримінальну відповідальність. Тобто явно не може йтися про наявність «обґрунтованої підозри», якщо дії, у вчиненні яких підозрюється особа, не становлять кримінального правопорушення на момент вчинення (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Волох проти України»).
При цьому факти, що підтверджують обґрунтовану підозру, не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок. Стандарт доказування «обґрунтована підозра» не передбачає, що уповноважені органи мають оперувати доказами, достатніми для пред`явлення обвинувачення чи ухвалення обвинувального вироку, що пов`язано з меншою мірою ймовірності, необхідною на ранніх етапах кримінального провадження для обмеження прав особи
Уявлення про «обґрунтовану підозру» має ґрунтуватися поміж інших факторів, на двох ключових критеріях: суб`єктивному та об`єктивному.
Перший критерій означає, що підозра має бути добросовісною, тобто особа, яка виконала затримання та оголосила підозру, має щиро підозрювати особу у вчиненні кримінального правопорушення, другий що об`єктивно існують дані про скоєне кримінальне правопорушення і причетність особи до вчинення правопорушення. Такими даними можуть бути дії самого підозрюваного, наявні документи, речові докази, показання очевидців тощо.
Як випливає з доданих до клопотання матеріалів кримінального провадження, станом час вирішення питання про запобіжний захід обґрунтованість підозри підтверджується доданими до клопотання доказами, і самим підозрюваним не оспорюється.
Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, на етапі досудового розслідування слідчий суддя не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, та за якою нормою кримінального закону ця особа підлягає відповідальності, оскільки належна оцінка представлених у справі доказів буде здійснена в межах судового провадження.
Обґрунтованість підозри підтверджується наданими стороною обвинувачення доказами, а саме:
- протоколом допиту свідка ОСОБА_4 від 06.05.2025;
- протоколами оглядів від 17.07.2025;
- протоколом допиту свідка ОСОБА_4 від 25.07.2025;
- протоколом допиту свідка ОСОБА_8 від 16.05.2025;
- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участі свідка ОСОБА_8 від 09.06.2025;
- протоколом додаткового допиту свідка ОСОБА_8 від 02.07.2025;
- протоколами оглядів від 30.07.2025;
- протоколом про результати аудо-, відеоконтролю місця (за особою) від 14.05.2025;
- протоколом про результати аудо-, відеоконтролю місця (за особою) від 14.05.2025;
- протоколом огляду від 21.07.2025;
- протоколом за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії -аудіо-, відеоконтроль особи від 11.06.2025;
- протоколом за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії -аудіо-, відеоконтроль особи від 04.06.2025;
- протоколами оглядів від 13.06.2025;
- протоколом обшуку від 30.07.2025;
- протоколом затримання ОСОБА_4 в порядку ст. 208 КПК України.
Не вирішуючи питання про доведеність вини та остаточної кваліфікації дій ОСОБА_4 , виходячи з наданих стороною обвинувачення документів, зазначених вище, слідчий суддя дійшов висновку, що повідомлена йому підозра є обґрунтованою (не є явно необґрунтованою) на час розгляду клопотання щодо можливого вчинення ОСОБА_4 інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Зокрема, слідчий суддя виходить з того, що наданими стороною обвинувачення матеріалами досудового розслідування підтверджується, що ОСОБА_4 , ймовірно, має зв`язки з особами, що займаються супроводженням осіб, які мають намір покинути межі України з метою ухилення від мобілізації, обізнаний з маршрутами і способами незаконного перетинання державного кордону України, і йому відведена роль підшукання бажаючих, отримання від них плати за такі «послуги» та надання інформації щодо конкретних способів, місця та часу вчинення дій, спрямованих на виїзд за межі України. На це вказують як показання свідків, так і матеріали відеоконтролю ОСОБА_4 .
Щодо наявності ризиків.
В обґрунтування клопотання слідчий посилається на те, що на теперішній час існують такі заявлені органом досудового розслідування судом ризики, що визначені у ст. 177 КПК України:
- переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду;
- знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального провадження;
- незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні;
- вчинити інше кримінальне правопорушення.
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створитимуть загрозу суспільству. Слідчий суддя, оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності поза процесуальних дій зазначеної особи.
Оцінивши доводи, наведені у клопотанні слідчий суддя вважає, що сторона обвинувачення у судовому засіданні довела наявність підстав вважати, що окремі вказані у клопотанні ризики існують і мають високу ступінь вірогідності, що є підставою для взяття підозрюваного під варту.
Щодо ризиків переховування від досудового розслідування та суду та вчинення нового кримінального правопорушення.
Діяння, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_4 , є тяжким злочином, що тягне покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дев`яти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років з конфіскацією майна. Ця обставина сама по собі може бути мотивом та підставою для підозрюваного переховуватися від органів досудового розслідування чи суду. Це твердження узгоджується із позицією Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії», в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Бессієв проти Молдови» вказано, що ризик втечі має оцінюватися судом у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування. Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що підозрюваний може втекти.
Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання підозрюваного під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться (Clooth v. Belgium (Клоот проти Бельгії), § 40).
У зв`язку з цим слідчий суддя бере до уваги, що підозрюваний хоча й раніше не судимий, але офіційно непрацевлаштований, офіційний дохід має лише у виді пенсії по інвалідності у розмірі 2400,00 грн., що є явно недостатнім для задоволення звичайних життєвих потреб. Про матеріальні джерела його існування достовірно невідомо, з власних слів ОСОБА_4 , він існує за рахунок доходів, що отримує ОСОБА_10 , - жінка, з якою він проживає однією сім`єю без реєстрації шлюбу і з якою виховує спільну дитину.
За таких умов є підстави для обґрунтованого сумніву у тому, що ОСОБА_4 й у подальшому не буд вдаватися до діяльності, на якій був викритий, з метою одержання доходів протиправним шляхом.
Крім того, ОСОБА_4 , як особа з інвалідністю, має право на вільний виїзд за межі України, що робить реальним ризик його переховування від досудового розслідування шляхом такого виїзду, що може значно ускладнити подальший рух кримінального провадження. При цьому той факт, що раніше ОСОБА_4 повертався до України, не зменшує вказаного ризику, оскільки наявність обґрунтованої підозри і можливості засудження є істотним чинником, що може вплинути на поведінку підозрюваного.
За таких обставин слідчий суддя приходить до висновку що вказані ризики мають високий ступінь вірогідності.
Щодо ризику незаконного впливу на свідків та іншого перешкоджання досудовому розслідуванню у кримінальному провадженні
Оцінюючи можливість впливу на свідків, слідчий суддя виходить із передбаченої КПК України процедури отримання свідчень від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування свідчення отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, стаття 224 КПК України). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на свідченнях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК України).
За таких обставин ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом свідчень від потерпілого та дослідження їх судом.
Разом із цим, маючи можливість ознайомитися з матеріалами кримінального провадження в частині, що стосуються клопотання про обрання запобіжного заходу, а отже і з протоколами допиту свідків, підозрюваний знатиме як їх персональні данні, так і зміст наданих ним свідчень на стадії досудового розслідування.
Крім того, не виключено, що ще не всі свідки допитані, а також що підозрюваний може бути знайомий із свідками, які ще не допитані, і вплинути на їх показання.
Вказане надає підстави обґрунтовано припускати ймовірну можливість незаконного впливу зі сторони підозрюваного на свідків з метою зміни чи відмови від раніше наданих ними свідчень.
Крім того, слідчий суддя бере до уваги, що ОСОБА_4 має близьких у юридичній спільності м. Запоріжжя (його співмешканка та її мати є адвокатами, батько співмешканки працював в органах внутрішніх справ і звільнився на пенсію з посади начальника одного з районних відділів поліції м. Запоріжжя), мав доступ до приміщення, призначеного для здійснення адвокатської діяльності, для зустрічей з потенційними «клієнтами», що вказує на існування високого рівня ризику перешкоджання досудовому розслідуванню.
У зв`язку з цим слідчий суддя вважає за неможливе передання підозрюваного на поруки особам, які, хоча й викликають повагу і довіру з огляду на їх діяльність та життєві досягнення, але за даних обставин явно не мають вирішального впливу на поведінку підозрюваного, що вказує самий факт вчинення останнім інкримінованих йому діянь.
При цьому на початковій стадії досудового розслідування підозрюваний має бути максимально усунутий від можливості перешкоджати збиранню доказів, що за наведених обставин можливе лише шляхом взяття його під варту.
Відповідно до ч. 1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.
Про неможливість застосування до підозрюваного більш м`якого запобіжного заходу, такого як особисте зобов`язання або домашній арешт, свідчить той факт, що вказані заходи не здатні забезпечити ізоляцію підозрюваного в тій мірі, яка була б достатньою для запобігання вказаним вище ризикам.
Доводи підозрюваного та його захисника слідчий суддя відхиляє, оскільки вони не спростовують наведених вище висновків.
Разом з цим, беручи до уваги характер та ступінь суспільно небезпечності інкримінованого підозрюваному діяння, відомості про його особу та спосіб життя, слідчий суддя бере до уваги доводи сторони захисту щодо розміру застави і виходить з того, що визначення розміру застави як умови звільнення з-під варти на рівні 260 прожиткових мінімумів, про яке просить слідчий, не обумовлено жодними виключними обставинами, поклало б на підозрюваного надмірний тягар і знівелювало б процесуальний сенс застосування ч. 3 ст. 183 КПК України.
Доказів на підтвердження існування виключних обставин, що могли б бути підставою для визначення розміру застави у розміру більшому, ніж безпосередньо передбачено законом, сторона обвинувачення не надала.
З урахуванням наданих підозрюваним відомостей про рівень доходів його сім`ї, слідчий суддя вважає необхідним і достатнім визначення розміру застави на рівні вісімдесяти прожиткових мінімумів.
Враховуючи вищенаведене, керуючись ст. ст. 176-179, 183, 194, 372, 376 Кримінального процесуального кодексу України, слідчий суддя
Клопотання слідчого СУ ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_6 задовольнити частково.
Застосувати до підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою, з триманням у Державній установі «Запорізький слідчий ізолятор», строком на шістдесят днів, з правом звільнення під заставу.
Строк дії цієї ухвали та строк тримання під вартою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обчислювати з 11 год. 23 хв. 30.07.2025 до 11 год. 23 хв. 27.09.2025.
Після внесення застави і звільнення з-під варти покласти на підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України, в межах строку дії даної ухвали, а саме:
прибувати за кожною вимогою слідчого, прокурора або суду;
не відлучатися з місця проживання без дозволу слідчого, прокурора або суду.
Уповноваженій службовій особі місця ув`язнення після внесення застави, перевірки документа, що підтверджує її внесення негайно здійснити розпорядження про звільнення ОСОБА_4 , роз`яснити підозрюваному чи іншому заставодавцю, відмінному від підозрюваного, обов`язки, що покладаються у зв`язку із застосуванням запобіжного заходу у вигляді застави, та наслідки їх невиконання.
У разі внесення застави та з моменту звільнення підозрюваного з-під варти внаслідок внесення застави, визначеної у даній ухвалі, підозрюваний зобов`язаний виконувати покладені на нього обов`язки, пов`язані із застосуванням запобіжного заходу у вигляді застави.
З моменту звільнення з-під варти у зв`язку із внесенням застави підозрюваний ОСОБА_4 вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави.
У задоволенні решти клопотання відмовити.
У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 про передачу підозрюваного ОСОБА_4 на поруку йому та (або) ОСОБА_9 відмовити.
Ухвала слідчого судді може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення, а особою, що перебуває під вартою, - протягом п`яти днів з дня отримання повного тексту ухвали..

Подання апеляційної скарги не зупиняє виконання, ухвала підлягає негайному виконанню.

Повний текст ухвали оголошений о 11 год. 15 хв. 05.08.2025.

Слідчий суддя ОСОБА_1