Справа № 383/994/15-к
Номер провадження 1-кп/383/43/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2025 року Бобринецький районний суд Кіровоградської області в складі головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

захисника обвинувачених адвоката ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань Бобринецького районного суду Кіровоградської області заяви ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17 серпня 2015 року за №0000486 відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця с. Новомиколаївка Бобринецького району Кіровоградської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , українця, громадянина України, уродженця с. Новомиколаївка Бобринецького району Кіровоградської області, проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

На розгляді Бобринецького районного суду Кіровоградської області перебуває вищевказане кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17 серпня 2015 року за №0000486 за обвинуваченням ОСОБА_5 , ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України.

З матеріалів справи вбачається, що вироком Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 08.08.2016 року обвинувачених визнано винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, який ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 20.03.2017 скасовано з призначенням нового судового розгляду в тому ж суді в іншому складі.

Вироком Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 28.03.2019 року обвинувачених визнано невинуватими у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України та виправдано на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України в зв`язку з відсутністю в їх діях складу кримінального правопорушення, який постановою Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 21.05.2020 року скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції.

Вироком Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 05.08.2022 року обвинувачених визнано невинуватими у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України та виправдано на підставі п.3 ч.1 ст. 373 КПК України у зв`язку з відсутністю в їх діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, який ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 06.12.2022 року скасовано з призначенням у Бобринецькому районному суді Кіровоградської області нового судового розгляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_6 , ОСОБА_5 .

Відповідно до обвинувального акту, зміненого прокурором 21.11.2018 року, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , обвинувачуються у тому, що 16 серпня 2015 року близько 09 години 00 хвилин ОСОБА_5 за попередньою змовою та разом зі своїм батьком ОСОБА_6 самовільно, всупереч встановленому законом порядку, на двох тракторах прибули до території домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , яке належить потерпілому ОСОБА_4 , де знаходились дві стійки ЛЕП СВ-10,5, які також належали потерпілому. ОСОБА_5 разом зі своїм батьком ОСОБА_6 зачепили до тракторів дві стійки ЛЕП СВ -10,5, вартістю згідно довідки-обґрунтування про визначення вартості електричної стійки від 16.08.2015 року 462 грн. за одну стійку на загальну суму 924 грн., при цьому, в присутності потерпілого ОСОБА_4 , не реагуючи на його зауваження про те, що стійки належать саме йому, заволоділи ними та зникли у невідомому напрямку, обернувши їх у свою власність та розпорядились ними на власний розсуд як особистим, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений за попередньою змовою групою осіб, завдавши потерпілому, власнику стійок ЛЕП СВ-10,5, ОСОБА_4 значної шкоди на суму 924 грн.

Дії ОСОБА_6 та ОСОБА_5 кваліфіковано за ч.2 ст.186 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчиненому за попередньою змовою групою осіб.

В судовому засіданні обвинувачені ОСОБА_5 та ОСОБА_6 заявили про звільнення їх від кримінальної відповідальності у зв`язку із спливом строку притягнення до кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження, посилаючись на те, що з дня вчинення кримінального правопорушення минуло більше десяти років, пояснивши, що їх позиція є добровільною, наслідки відмови від підтримання обвинувачення зрозумілі.

Захисник та прокурор підтримали заяви обвинувачених.

Потерпілий не заперечив проти звільнення обвинувачених від кримінальної відповідальності у зв`язку зі спливом строку притягнення до кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження.

Після роз`яснення обвинуваченому підстав звільнення від кримінальної відповідальності відповідно до положень ст.285 КПК України та права заперечувати проти закриття кримінального провадження, наслідків задоволення заяв, обвинувачені підтримали заяви про звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України та надали свою згоду на їх звільнення від кримінальної відповідальності з нереабілітуючих підстав у зв`язку із закінченням строків давності, зазначивши, що вказана позиція є добровільною.

Дослідивши заяви та матеріали кримінального провадження в межах, необхідних для його розгляду, заслухавши думку учасників кримінального провадження, суд дійшов наступних висновків.

Пунктом 1 частини 2 статті 284 КПК України передбачено, що кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Розділ ІХ Загальної частини КК України містить перелік підстав для такого звільнення, зокрема, ст.49 цього Кодексу одну з цих підстав пов`язує із закінченням строків давності. Такі строки законодавцем диференційовано в залежності від ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та передбаченого за його вчинення покарання.

Як зазначив Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду (далі - ККС ВС) в ухвалі від 14.09.2020 року у справі №493/1843/16-к, матеріально-правовою підставою застосування інституту давності вважається істотне зменшення суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення внаслідок спливу певного проміжку часу, що суттєво позначається на досягненні мети покарання.

Досягнення мети кари і виправлення особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, загального і спеціального попередження іноді стає або взагалі неможливим, або просто зайвим. Тому недоцільним є і притягнення особи до кримінальної відповідальності.

Відповідно до позиції ККС ВС, висловленої у постанові від 19.11.2019 року у справі №345/2618/16-к, суд повинен невідкладно розглянути клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, якщо під час судового розгляду кримінального провадження, що надійшло до суду з обвинувальним актом, одна із сторін цього провадження звернеться до суду з відповідним клопотанням. При цьому, суд має з`ясувати думку сторін щодо закриття кримінального провадження за такою підставою, у разі згоди обвинуваченого розглянути питання про звільнення останнього від кримінальної відповідальності.

Як зазначив ККС ВС в ухвалі від 27.07.2020 року у справі №757/46254/18-к, застосування норм ст.49 КК України для суду є обов`язковим. Це означає, що зазначені положення кримінального закону про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності носять імперативний характер та у разі надання згоди обвинуваченого є безумовною підставою для закриття кримінального провадження, навіть якщо проти такого звільнення будуть заперечувати інші учасники судового розгляду. Отже, звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з перебігом строків давності не належить до дискреційних повноважень суду, натомість є його обов`язком. Закінчення цих строків є підставою для обов`язкового і безумовного звільнення особи від кримінальної відповідальності за умови надання нею згоди на таке звільнення.

За змістом ст.49 КК України звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності застосовується за таких умов: вчинення особою кримінального правопорушення; з дня вчинення кримінального правопорушення до набрання вироком законної сили минули визначені ч.1 ст.49 КК України строки давності; особа не ухилялася від досудового слідства або суду; особа до закінчення зазначених у ч.1 ст.49 КК України строків не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого злочину; вчинене кримінальне правопорушення не належить до переліку злочинів проти основ національної безпеки України, катування, проти миру та безпеки людства, при вчиненні яких давність не застосовується.

Слід зазначити, що факти ухилення особи від досудового слідства або суду та вчинення нею нових злочинів самі по собі не є перешкодою для звільнення особи від кримінальної відповідальності, проте впливають на обчислення строку давності, зокрема, є підставами для його зупинення та переривання.

Оцінюючи умову звільнення ОСОБА_6 та ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності, як вчинення особою кримінального правопорушення, суд зазначає, що висновок як про факт вчинення кримінального правопорушення, так і про винуватість особи у його вчиненні можливо зробити не на всіх стадіях кримінального провадження. Хоча положення ст.49 КК України передбачають, що звільнити від кримінальної відповідальності можливо лише особу у разі вчинення нею кримінального правопорушення, втім, констатація винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення поза межами вироку суду вочевидь порушуватиме принцип презумпції невинуватості, визначений ст.62 Конституції України, адже, як зазначено у ч.1 ст.17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Відповідно до ч.5 ст.17 КПК України поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.

Як зазначив ККС ВС у постанові від 29.07.2021 року у справі №552/5595/18, визнання винуватості є правом, а не обов`язком обвинуваченого, а отже невизнання ним своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності його згоди на звільнення від кримінальної відповідальності не може бути перешкодою в реалізації ним свого права на таке звільнення та правовою підставою для відмови судом у задоволенні заявленого клопотання. Передбачений законом інститут звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує такого звільнення з визнанням ним своєї вини у вчиненні злочину.

Таким чином, невизнання обвинуваченим вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності його згоди на звільнення від кримінальної відповідальності у передбачених законом випадках, за умови роз`яснення йому судом суті обвинувачення, підстав звільнення від кримінальної відповідальності та права заперечувати проти закриття кримінального провадження не є правовою підставою для відмови в задоволенні клопотання сторони кримінального провадження про таке звільнення.

Крім того, відповідно до постанови ККС від 12 листопада 2019 року у справі №566/554/16-к звільнення від кримінальної відповідальності відбувається незалежно від визнання обвинуваченим вини. Визнання винуватості не є умовою для звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України.

Така правова позиція узгоджується як з висновком Великої Палати Верховного Суду, зробленим у постанові від 17.06.2020 року у справі №598/1781/17, так і з практикою Європейського суду з прав людини, який у п.42 рішення у справі «Грабчук проти України» зазначив, що презумпція невинуватості порушена, якщо посадова особа висловлює думку, що особа винна, коли цього не було встановлено відповідно до закону.

З огляду на викладене, така умова для звільнення особи від кримінальної відповідальності, як вчинення особою кримінального правопорушення, передбачена ст.49 КК України, під час судового розгляду обмежується лише фактом висунення особі обвинувачення та її згодою на звільнення від кримінальної відповідальності з цих підстав, адже більш широке тлумачення зазначеної норми на цій стадії кримінального провадження, зокрема, необхідність доведення факту вчинення кримінального правопорушення та винуватості у ньому особи, вочевидь буде становити порушення презумпції невинуватості.

А тому суд має вирішити питання про звільнення ОСОБА_6 та ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності, не надаючи правової оцінки діям обвинуваченого та не констатуючи його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення.

Оцінюючи факт спливу строку давності притягнення ОСОБА_6 та ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності, суд має встановити насамперед момент вчинення кримінального правопорушення, у якому він обвинувачується, та строк давності, релевантний ступеню його тяжкості.

Відповідно до ч.3 ст.4 КК України часом вчинення кримінального правопорушення визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності.

Зі змісту обвинувального акта вбачається, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 обвинувачується у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчиненому за попередньою змовою групою осіб, що мало місце 16 серпня 2015 року.

Відповідно до ч.2 ст.4 КК України кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Отже, як кримінально-правова відповідальність, так і підстави звільнення від неї мають визначатися на час вчинення кримінального правопорушення, тобто йдеться про 16 серпня 2015 року.

За класифікацією злочинів, визначеною ст.12 КК України, чинною на час вчинення кримінального правопорушення та на даний час, кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.186 КК України належить до тяжких злочинів.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.49 КК України, чинній на час вчинення кримінального правопорушення та на даний час, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло десять років - у разі вчинення тяжкого злочину.

Таким чином, суд констатує, що десятирічний строк давності за кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.186 КК України, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , сплив 16 серпня 2025 року.

Суду не надано відомостей та сторонами не стверджується про факт ухилення обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_5 від досудового слідства, суду чи факт вчинення ними іншого кримінального правопорушення, а відтак відсутні підстави припускати, що строк давності міг зупинятися чи перериватися.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.186 КК України, не належить до переліку, визначеного ч.5 ст.49 КК України, а отже законодавча заборона звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності на нього не поширюється.

Викладені обставини у своїй сукупності свідчать про те, що станом на момент постановлення цієї ухвали наявні підстави для звільнення ОСОБА_6 та ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необхідність звільнити ОСОБА_6 та ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності, та закриття кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України.

Цивільний позов по кримінальному провадженню не заявлено.

Запобіжні заходи до обвинувачених не обирались.

Речові докази по кримінальному провадженню відсутні.

Документальне підтвердження процесуальних витрат по кримінальному провадженню відсутнє.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.

Керуючись ст.ст. 284, 286, 288, 369-372, 376, 395 КПК України, ст.49 КК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Заяву обвинуваченого ОСОБА_6 про звільнення його від кримінальної відповідальності за ч.2 ст.186 КК України у зв`язку із закінченням строків давності - задовольнити.

Звільнити ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Заяву обвинуваченого ОСОБА_5 про звільнення його від кримінальної відповідальності за ч.2 ст.186 КК України у зв`язку із закінченням строків давності - задовольнити.

Звільнити ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17 серпня 2015 року за №0000486 по обвинуваченню ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України, закрити.

Ухвала може бути оскаржена до Кропивницького апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1