Дата документу 02.06.2025 Справа № 332/992/15-к
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 332/992/15-к Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/101/25 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.296 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 червня 2025року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3 ,

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

при секретарі ОСОБА_6 ,

за участі прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 на вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 2 серпня 2021 року відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, офіційно не працевлаштованого, освіта середня спеціальна, розлученого, який має на утриманні двох неповнолітніх дітей, інваліда 3 групи, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України та призначено покарання у вигляді 2 років обмеження волі.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України та ч. 5 ст. 74 КК України звільнено ОСОБА_8 від призначеного покарання.

В порядку ст.100 КПК України вирішено доля речових доказів, -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України за наступних обставин.

17.01.2015 року в період часу з 08 години 30 хвилин до 17 години 30 хвилин ОСОБА_8 , діючи умисно, маючи умисел на грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в громадському місці, а саме у торговому залі магазина «М`ясний двір» за адресою: м. Запоріжжя, вул. Глазунова, буд. 11, куди неодноразово періодично заходив упродовж дня, виражався нецензурною лайкою у бік продавця вищевказаного магазину ОСОБА_10 , при цьому, на неодноразові прохання ОСОБА_10 припинити свої дії та покинути магазин ОСОБА_8 не реагував, тобто тривалий час уперто не припиняв грубо порушувати громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю.

Крім того, виявляючи зневажливе ставлення до існуючих у суспільстві правил поведінки та моральності, продовжуючи грубо порушувати громадський порядок та виражатися нецензурною лайкою, діючи з особливою зухвалістю, дістав ніж, який згідно із висновком експерта НДЕКЦ при ГУ МВС України в Запорізькій області № 3 від 19.01.2015 року не є холодною зброєю та почав ним розмахувати по повітрю в приміщенні вищевказаного магазину, при цьому, не заподіявши та не намагаючись заподіяти тілесні ушкодження будь-кому та не створюючи реальну загрозу для життя чи здоров`я громадян.

Внаслідок вищезазначених хуліганських дій ОСОБА_8 грубо порушив громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, у зв`язку з чим ОСОБА_10 була вимушена викликати працівників поліції, за втручання яких хуліганські дії ОСОБА_8 було припинено.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_11 не погоджується з оскаржуваним вироком, оскільки вважає, що висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, судом неправильно застосовано закон про кримінальну відповідальність, допущені істотні порушення кримінального процесуального закону, які мали безпосередній вплив на результат судового розгляду.

Просить скасувати вирок та закрити кримінальне провадження відносно ОСОБА_8 у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину. Під час апеляційного розгляду викликати і допитати в суді апеляційної інстанції потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 .

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що безпосередні очевидці подій - потерпіла ОСОБА_12 і свідок ОСОБА_17 заперечили вчинення ОСОБА_8 будь-яких злочинних дій. Всі описані ними дії ОСОБА_8 свідчать про звичайний побутовий конфлікт і відсутність злочинного умислу. Всі інші допитані особи очевидцями подій не були і знають про них лише зі слів ОСОБА_12 . Отже, повідомлені допитаними особами факти переконливо свідчать про невинуватість ОСОБА_8 .

З пояснень потерпілої ОСОБА_12 та інших осіб є очевидним, що ОСОБА_8 не використовував ніж як засіб вчинення злочину, нікому цим ножем не погрожував, тому його дії не мають під собою злочинного підґрунтя. Пояснення ОСОБА_12 , надані в судовому засіданні, іншими належними доказами не спростовано.

Вказує, що діями ОСОБА_8 будь-якої матеріальної або немайнової шкоди не заподіяно, потерпілі не мають і не мали претензій до обвинуваченого та події, які відбулись 17.01.2015 року взагалі злочином не вважають. Потерпіла ОСОБА_12 викликала міліцію лише тому, що бажала припинення надокучливих візитів ОСОБА_8 . Не підтверджено також і факт дезорганізації роботи магазину - з пояснень потерпілих встановлено, що магазин не зачинявся, доступ покупців до нього був вільним, зниження щоденної виручки не відбулося. Матеріалами справи безспірно доведено, що мав місце звичайний побутовий конфлікт. Як пояснювали і сам обвинувачений і потерпіла, ОСОБА_8 прийшов до магазину, аби віднайти свою дружину, яка ховалася від нього у подруг, та вимагав від ОСОБА_12 (з якою був давно і добре знайомий, і яка була подругою його дружини), повідомити, де перебуває дружина. Потерпіла відмовлялася повідомляти чоловіка про місцезнаходження дружини, яка у той час відпочивала у подруг в сусідньому магазині.

Крім того, звертає увагу, що в жодному з томів провадження немає відповідного витягу з ЄРДР, який би підтверджував факт внесення до реєстру відомостей про кримінальне правопорушення, яке інкримінується ОСОБА_8 . Отже, відсутній документ, який би підтверджував існування процесуальних підстав для здійснення всіх без винятку слідчих дій.

Вважає протокол огляду місця події від 17.01.2015 року недопустимим доказом, оскільки в ньому не зазначено точної адреси, де відбулось кримінальне правопорушення, а також в порушення вимог ст. 237 КПК України не з`ясовано, у якої саме особи вилучено ніж (якщо ця особа дійсно приймала участь в огляді, вона повинна була розписатися в протоколі) та кому саме погрожував ОСОБА_8 ножем. Жоден з двох працівників міліції не чув будь-яких погроз з боку ОСОБА_8 , не заявлено ними про такі погрози і з чужих слів. Більш того, протокол не підписано навіть залученими понятими. Таким чином, вилучений предмет також є недопустимим доказом.

Також звертає увагу, що 26.02.2015 року ОСОБА_8 було повідомлено про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування. Як вбачається з реєстру матеріалів досудового розслідування, обвинувальний акт у кримінальному провадженні було складено 28.02.2015 року. Проте, в цей же день - 28.02.2015 року, - ОСОБА_8 було вручено повідомлення про зміну підозри, тобто досудове розслідування тривало і після повідомлення про його закінчення 26.02.2015 року. Повторно матеріали кримінального провадження стороні захисту не відкривалися, чим було грубо порушено вимоги ст. 290 КПК України.

В запереченнях на апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 прокурор у кримінальному провадженні прокурор Вознесенівської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_18 просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 2 серпня 2021 року відносно ОСОБА_8 без змін.

У судовому засіданні апеляційної інстанції захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_11 підтримав апеляційну скаргу та наголосив, що потерпіла не має жодних претензій до ОСОБА_8 , а в його діях відсутній склад злочину.

Обвинувачений ОСОБА_8 підтримав позицію свого захисника без доповнення. Вину не визнав.

Прокурор заперечив проти доводів сторони захисту. Свідки та потерпіла під час допитів пояснили, що ОСОБА_8 перебував у стані алкогольного сп`яніння, публічно висловлювався нецензурною лайкою та демонстрував ніж, чим порушував громадський порядок. Отже, доводи сторони захисту є необґрунтованими.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисника та прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги сторони захисту, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів дійшла до таких висновків.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд першої інстанції згідно з вимогами ст.ст. 370, 374 КПК України та відповідно до ст. 337 КПК України в межах пред`явленого ОСОБА_8 обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, обґрунтовано прийшов до висновку щодо обсягу та доведеності його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, виклавши їх у вироку.

В оскаржуваному вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів, зазначив підстави, з яких приймає одні докази та відкидає інші.

В суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 вину у пред`явленому обсязі не визнав та показав, що взимку 2015 року одного дня його дружина не ночувала вдома, тому вранці він прийшов до неї на роботу в магазин « ІНФОРМАЦІЯ_2 », де продавцем працювала її подруга ОСОБА_19 . У ході розмови з останньою, яка замінювала дружину, він дізнався, що ОСОБА_19 не знає, де перебуває його дружина. Після цього він вийшов з магазину, де поблизу зустрів знайомих, які вживали алкоголь і грали в нарди. Приєднавшись до них, він також почав вживати спиртне. Знайомі подарували йому сувенірний ніж, з яким він знову повернувся до магазину та показав його ОСОБА_20 , яка залишила його в себе. Перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, він неодноразово повертався до магазину, цікавився місцезнаходженням дружини, іноді висловлювався нецензурно, однак щоразу, коли з`являлися покупці, залишав приміщення, згодом повертаючись. За його словами, такі дії тривали протягом усього дня, поки ОСОБА_19 не викликала поліцію, яка близько 17:00 вивела його до зупинки громадського транспорту з вимогою поїхати до дому. З ОСОБА_21 колишнім чоловіком ОСОБА_20 , того дня не зустрічався. Наприкінці дня ОСОБА_19 повернула йому ніж.

У ході судового розгляду в суді першої інстанції було допитано потерпілих і свідків, показання яких у сукупності свідчать про наявність у діях обвинуваченого ОСОБА_8 складу інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Так, потерпіла ОСОБА_10 показала, що близько шести років тому, в зимовий період працювала продавцем у магазині «М`ясний двір» по вул. Глазунова в м. Запоріжжі, де в один із днів обвинувачений, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, прийшов з`ясовувати, де перебуває його дружина ОСОБА_22 . За її словами, він протягом усього дня неодноразово заходив до магазину, виявляв агресивну поведінку, лаявся, заважав роботі, внаслідок чого частина покупців залишала приміщення, не здійснивши покупку. При цьому у ОСОБА_8 при собі був ніж, який він залишив у магазині, однак потерпіла зазначила, що не сприймала його як засіб можливої загрози, хоча атмосфера в магазині стала напруженою. Для припинення такої поведінки вона звернулась до поліції, зателефонувавши зі стаціонарного телефону ломбарду, розташованого поруч. Оскільки поліцейські спочатку відмовлялись реагувати без письмової заяви, вона таку заяву надала. Претензій до обвинуваченого не має, просить не притягувати його до відповідальності.

Потерпілий ОСОБА_13 , власник магазину «М`ясний двір», у судовому засіданні показав, що дізнався про подію лише від поліції, яка викликала його для надання показань. За його словами, шкоди магазину завдано не було, обвинуваченого просить не карати, оскільки не вважає його винним. Водночас, під час додаткового допиту, після відтворення його попередніх показань, ОСОБА_23 визнав, що продавчиня ОСОБА_24 справді повідомляла йому про лайку та дії ОСОБА_25 , просила подати заяву в поліцію. Незважаючи на інцидент, торгівля в магазині тривала, деякі покупці залишали магазин, однак виручка того дня була звичайною.

Свідок ОСОБА_15 , працівник патрульної служби, показав, що близько 17 години отримав повідомлення про чоловіка з ножем у магазині на вул. Глазунова. Після прибуття до магазину разом із напарником ОСОБА_16 вони побачили обвинуваченого, у якого був ніж у ножнах. Обвинувачений вів себе спокійно, проте дві жінки в магазині повідомили, що він махав ножем та лякав одну з них, що, ймовірно, було пов`язано з сімейним конфліктом. Надалі на місце прибула слідчо-оперативна група, яка, ймовірно, вилучила ніж.

Аналогічні показання надав свідок ОСОБА_16 .

Свідок ОСОБА_17 , який прибув на прохання ОСОБА_26 , зазначив, що бачив, як обвинувачений поводився агресивно в приміщенні магазину, кричав і лаявся, а також мав при собі ніж, який діставав із кишені. При цьому він підтвердив, що прямих погроз ножем на адресу ОСОБА_20 не було, але його поведінка змушувала клієнтів залишати магазин. Поліцію викликала сама ОСОБА_19 , а коли ті прибули, ОСОБА_25 залишив магазин.

Свідок ОСОБА_14 , працівник ломбарду «Мідас», підтвердив, що бачив, як поліцейські виводили ОСОБА_25 з магазину. Перед цим до нього забігла ОСОБА_24 і просила дати можливість зателефонувати до поліції, оскільки в магазин зайшов чоловік з ножем, який вчиняв хуліганські дії. Вона скористалась стаціонарним телефоном ломбарду та викликала поліцію.

Захист заявляв клопотання про допит свідка ОСОБА_27 , яка була належним чином викликана до суду, однак на виклики не з`явилась. В ході виконання ухвали про її примусовий привід працівниками поліції було встановлено, що здійснити привід не можливо.

Окрім показань потерпілих і свідків, в основу обвинувачення були покладені також письмові докази, які у своїй сукупності підтверджують винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України.

Зокрема, судом першої інстанції було досліджено протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 17 січня 2015 року, в якій ОСОБА_12 вказала, що у період з 08:00 до 18:00 години того ж дня громадянин ОСОБА_8 перебував у приміщенні магазину в стані алкогольного сп`яніння, висловлювався нецензурною лайкою та погрожував застосуванням ножа. Ці відомості узгоджуються з рапортом оперативного чергового Заводського РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області, зареєстрованим за № 483, згідно з яким на лінію служби «102» надійшло повідомлення від жінки про те, що по вулиці Глазунова, 11 у м`ясному магазині чоловік бігає з ножем.

Також судом першої інстанції було досліджено протокол огляду місця події від 17 січня 2015 року з доданими фототаблицями, з якого вбачається, що місцем події був магазин «М`ясний двір» у районі ринку Глазунова в місті Запоріжжі.

В іншому протоколі огляду того ж дня, зі знімками, зафіксовано ділянку місцевості біля зазначеного ринку, де співробітниками поліції було вилучено предмет, схожий на ніж, який опечатано в пакет експертної служби.

Оглядом від 20 січня 2015 року встановлено, що вказаний предмет має загальну довжину 198 мм, довжину клинка 113 мм. Цей ніж постановою слідчого СВ Заводського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області ОСОБА_28 від 20 січня 2015 року було визнано речовим доказом та долучено до матеріалів провадження.

Згідно з висновком експерта НДЕКЦ УМВС України в Запорізькій області № 3 від 19 січня 2015 року, вилучений предмет не є холодною зброєю, хоча має двосторонню заточку, обмежувач та відповідає зазначеним розмірам.

У матеріалах справи міститься також письмова заява про злочин від ОСОБА_12 , в якій вона повідомляє, що 17 січня 2015 року ОСОБА_8 перебував у магазині «М`ясний двір» у стані сильного алкогольного сп`яніння, заважав роботі, конфліктував із покупцями, ображав їх, погрожував їй фізичною розправою та намагався нанести їй удар ножем через прилавок, внаслідок чого вона змушена була втекти через запасний вихід до ломбарду «Мідас» і викликати поліцію.

Аналогічні відомості містяться в письмовій заяві про злочин від ОСОБА_13 , у якій вказано, що вказаного дня обвинувачений у стані алкогольного сп`яніння зірвав роботу магазину, ображав покупців, погрожував продавчині ОСОБА_12 нанесенням ножових тілесних ушкоджень.

Окрему доказову вагу має рапорт інспектора роти № 2 БПС ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області ОСОБА_15 , у якому зазначено, що 17 січня 2015 року він разом з ОСОБА_16 прибув за викликом до магазину «М`ясний двір» по вулиці Глазунова, де продавчиня ОСОБА_12 вказала на громадянина ОСОБА_8 , у якого в руках був ніж, та заявила, що той нецензурно висловлювався на її адресу і адресу покупців, а також погрожував їй фізичною розправою. Через неадекватну поведінку обвинуваченого, з метою запобігання можливій шкоді для нього самого та інших осіб, ніж було вилучено.

Оцінивши сукупність досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів доходить висновку про правильність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Зокрема, попри заперечення вини самим обвинуваченим, його показання є внутрішньо суперечливими, частково побудовані на припущеннях, не узгоджуються з іншими доказами і не спростовують об`єктивно встановлених обставин справи.

Натомість показання потерпілої ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_14 , надані у встановленому законом порядку, логічно узгоджуються між собою, деталізовано відтворюють перебіг подій 17 січня 2015 року та підтверджують агресивну і зухвалу поведінку обвинуваченого в громадському місці.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, неодноразово протягом дня заходив до магазину «М`ясний двір» на вулиці Глазунова в місті Запоріжжі, де своїми діями порушував громадський порядок, ображав працівницю магазину та покупців нецензурною лайкою, виявляв агресію, тримав при собі предмет, схожий на ніж, який демонстрував у приміщенні магазину, що викликало обґрунтоване занепокоєння у присутніх осіб та змусило потерпілу залишити робоче місце для виклику поліції.

Ці обставини підтверджуються не лише показаннями, але й письмовими доказами: заявами про злочин, рапортами працівників поліції, протоколами огляду місця події та предмета, вилученого у ОСОБА_8 , постановою про визнання зазначеного предмета речовим доказом, а також висновком експерта, згідно якого за формою і характеристиками досліджений ніж хоча і не є холодною зброєю, однак має гострий клинок, здатний при певних обставинах становити небезпеку.

Звернення до поліції, наявність вилученого предмета та узгодженість показань усіх безпосередніх свідків засвідчують наявність у діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України.

Водночас доводи обвинуваченого, на думку судової колегії спрямовані на мінімізацію тяжкості вчиненого, розцінюються судом як спосіб уникнення відповідальності та не спростовують встановленої сукупності доказів, що однозначно вказують на його винуватість.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що вина ОСОБА_8 у вчиненні хуліганських дій є повністю доведеною на підставі допустимих, достовірних та взаємопов`язаних доказів, досліджених у судовому засіданні.

Окрім цього, колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції щодо перекваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 з ч. 4 на ч. 1 ст. 296 КК України, оскільки саме така правова оцінка найбільш повно відповідає встановленим обставинам справи, характеру та змісту вчинених дій, їх спрямованості, а також правовим критеріям розмежування кримінальних правопорушень, передбачених різними частинами статті 296 КК України.

Об`єктивна сторона інкримінованого ОСОБА_8 кримінального правопорушення хуліганства полягає у грубому порушенні громадського порядку, що супроводжується особливою зухвалістю або винятковим цинізмом, а основним безпосереднім об`єктом посягання є громадський порядок як система усталених соціальних норм поведінки у публічному просторі.

Як випливає із змісту постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 10, грубість порушення громадського порядку оцінюється з урахуванням місця вчинення хуліганських дій, їх тривалості, характеру, ступеня впливу на оточуючих, кількості потерпілих, а також реакції свідків і громадськості.

У цій справі встановлено, що ОСОБА_8 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, протягом тривалого часу - 8:30 до 17:30 - неодноразово заходив до громадського місця - магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », порушував громадський порядок, висловлювався нецензурною лайкою на адресу працівниці магазину ОСОБА_12 , створював загрозливу атмосферу своєю поведінкою та демонструванням ножа, що об`єктивно викликало занепокоєння у свідків та відвідувачів магазину.

Саме внаслідок такої поведінки частина покупців відмовлялася від обслуговування, залишаючи приміщення магазину, що свідчить про порушення нормальної роботи закладу торгівлі, загострення соціальної напруги та формування реальної загрози громадському порядку.

Важливо, що ці дії були вчинені у публічному просторі, у присутності сторонніх осіб, без будь-яких об`єктивних причин чи конфліктних підстав, що вказує на мотив явної неповаги до суспільства, який є обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України.

Судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що вчинені ОСОБА_8 дії не мали під собою ані спровокованого характеру, ані конфліктного змісту його дії були викликані виключно особистою зневагою до встановлених норм поведінки, бажанням самоутвердитись, продемонструвати свою зухвалість і байдужість до соціальних правил.

Таке демонстративне порушення порядку з боку особи, яка усвідомлює публічність своїх дій і їх вплив на оточення, засвідчує саме той ступінь протиправної активності, який охоплюється поняттям «особливої зухвалості».

Формальні ознаки складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, передбачають вчинення хуліганства із застосуванням вогнепальної, холодної або іншої зброї чи предмета, спеціально пристосованого або заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень.

Водночас відповідно до висновку експерта НДЕКЦ при ГУ МВС України в Запорізькій області № 3 від 19.01.2015 року, ніж, вилучений у обвинуваченого ОСОБА_8 , не є холодною зброєю в розумінні вимог законодавства про кримінальну відповідальність, що виключає можливість інкримінування йому вчинення злочину, передбаченого саме ч. 4 ст. 296 КК України.

Крім того, наявність у ОСОБА_8 зазначеного предмета не супроводжувалась такими діями, які б свідчили про його цілеспрямоване використання як засобу реального насильства або створення безпосередньої загрози спричинення тілесних ушкоджень. Згідно з матеріалами справи, обвинувачений демонстрував предмет, схожий на ніж, однак фактичного застосування його не було, а з боку потерпілих чи свідків не зафіксовано будь-яких дій з боку обвинуваченого, які б вказували на намір безпосередньо використати ніж як знаряддя нападу або нанесення тілесних ушкоджень.

Натомість у сукупності досліджених доказів, зокрема показань свідків, потерпілих, а також письмових доказів, підтверджено, що дії обвинуваченого тривале перебування в громадському місці у стані алкогольного сп`яніння, демонстрація ножа, агресивна поведінка, нецензурна лайка на адресу працівників магазину та покупців, навмисне ігнорування їхніх зауважень мають всі ознаки грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю.

Відповідно до змісту ч. 1ст. 296 КК України, саме такі дії утворюють склад кримінального правопорушення у формі хуліганства, і саме за цією нормою кримінального закону має бути здійснена правова кваліфікація поведінки обвинуваченого.

Колегія суддів також бере до уваги встановлені судом першої інстанції докази, серед яких - показання потерпілої ОСОБА_12 , свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_14 , працівників поліції ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , письмові заяви про злочин, протоколи оглядів місця події, рапорти правоохоронців, висновок експерта, - які в сукупності свідчать про наявність у діях ОСОБА_8 усіх необхідних об`єктивних та суб`єктивних ознак складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України.

Таким чином, правова кваліфікація дій обвинуваченого, надана місцевим судом, є законною, обґрунтованою та такою, що відповідає фактичним обставинам справи та вимогам кримінального закону.

Підстав для її зміни або скасування судом апеляційної інстанції не вбачається.

Судова колегія, вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого базується на вибірковому тлумаченні матеріалів кримінального провадження та не спростовує належним чином установлених обставин кримінального провадження, які покладені в основу вироку першої інстанції.

Так, доводи апеляційної скарги захисника адвоката про те, що вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 2 серпня 2021 року підлягає скасуванню у зв`язку з недоведеністю вини обвинуваченого, неправильним застосуванням кримінального закону та істотними порушеннями норм кримінального процесу, є необґрунтованими, не відповідають встановленим судом обставинам справи та спростовуються сукупністю досліджених у судовому засіданні доказів, яким суд дав належну правову оцінку відповідно до положень ст. 94 КПК України.

Насамперед варто наголосити, що обвинувачення ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 296 КК України базується не лише на поясненнях потерпілої ОСОБА_12 та свідка ОСОБА_17 , як помилково стверджує захисник, а на сукупності доказів, які взаємно доповнюють один одного, логічно узгоджуються та виключають можливість випадкового або побутового характеру інкримінованих дій.

Показання вказаних осіб, на які посилається захист, зовсім не заперечують протиправної поведінки обвинуваченого, а навпаки підтверджують основні елементи об`єктивної сторони кримінального правопорушення: перебування обвинуваченого у стані алкогольного сп`яніння у громадському місці, демонстративну нецензурну лайку, демонстрацію ножа, створення напруженої атмосфери в приміщенні магазину, ігнорування вимог працівника припинити деструктивну поведінку.

Зокрема, потерпіла ОСОБА_12 підтвердила, що дії ОСОБА_8 тривали протягом цілого дня - з 08:30 до 17:30, що сам по собі вже є важливим кваліфікуючим чинником (тривалість). Вона чітко описала, що обвинувачений заходив і виходив із приміщення магазину, висловлювався грубою лайкою, заважав роботі магазину, а також мав при собі ніж, який продемонстрував у залі магазину.

З її слів випливає, що поведінка обвинуваченого була настільки нав`язливою та агресивною, що вона змушена була залишити робоче місце й викликати поліцію з сусіднього ломбарду. Саме в наслідок цього був здійснений виклик на лінію «102» - це не була побутова суперечка, яка вирішується словами або в приватному порядку.

Показання свідка ОСОБА_17 також підтверджують ключові обставини він прибув на місце подій на прохання ОСОБА_29 , зафіксував, що ОСОБА_8 вів себе агресивно, кричав, лаявся, перебував у торговому залі магазину, а також мав при собі ніж, який він діставав із кишені.

Хоча він прямо не вказував на погрози ножем, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що хуліганство в розумінні ч. 1 ст. 296 КК України не вимагає фактичного спричинення тілесних ушкоджень чи висловлення вербальних погроз, достатнім є саме створення обстановки небезпеки, грубого порушення порядку та демонстративної зневаги до норм поведінки в суспільстві.

Посилання захисту на те, що інші свідки не були безпосередніми очевидцями, є юридично нерелевантним.

Свідки ОСОБА_15 і ОСОБА_16 - працівники поліції, що прибули на виклик та безпосередньо бачили обвинуваченого у магазині та зафіксували повідомлення від ОСОБА_12 про погрози та тривалу агресивну поведінку.

Свідок ОСОБА_14 працівник ломбарду свідчив про те, що саме в його приміщенні потерпіла викликала поліцію та пояснила йому причини виклику присутність агресивної особи з ножем у торговому залі.

Отже, всі свідки допитувались безпосередньо у судовому засіданні, були попереджені про кримінальну відповідальність, а їхні показання є внутрішньо узгодженими, послідовними і такими, що виключають версію про звичайний «побутовий конфлікт».

Доводи захисту про відсутність погроз ножем і невикористання його як зброї суд першої інстанції належно розглянув і обґрунтовано зазначив, що ніж, хоча і не є холодною зброєю (відповідно до експертного висновку № 3 від 19.01.2015), сам факт його демонстрації у громадському місці, зокрема у присутності сторонніх осіб, у поєднанні з нецензурною лайкою та перебуванням у стані алкогольного сп`яніння, вже сам по собі створює обстановку явної зневаги до суспільства, що і є характерною рисою хуліганства.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 10 «Про судову практику у справах про хуліганство», хуліганство, вчинене з особливою зухвалістю, охоплює дії, які тривалий час не припиняються, демонстративно ігнорують зауваження, викликають порушення публічного порядку, перешкоджають нормальній роботі установ і підприємств.

Щодо посилання на нібито відсутність витягу з ЄРДР та недопустимість протоколу огляду місця події, то слід зазначити, що такі аргументи є процесуально необґрунтованими.

Дані щодо внесення відомостей до ЄРДР за № 0000117 від 18.01.2015 року чітко зафіксовані у вироку суду, а протокол огляду місця події відповідає формальним вимогам ст. 237 КПК України.

Крім того, прокурором в судовому засіданні 02.06.2025 року долучено витяг з ЄРДР від 18.01.2015 року, згідно фабули якого 17.01.2015 року до Заводського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області надійшла заява від ОСОБА_12 про те, що 17.01.2015 року в період часу з 8 по 18 годині ОСОБА_25 погрожував застосувати ніж, висловлювався нецензурною лайкою в магазині «М`ясний двір». Вказані данні були в несені в ЖЄО за №483.

Вилучення ножа було оформлене в присутності правоохоронців, задокументоване, а згодом підтверджене протоколом огляду від 20.01.2015 та постановою про визнання його речовим доказом. Порушень, які б тягли за собою недопустимість доказу, сторона захисту не довела.

Також безпідставним є посилання на порушення ст. 290 КПК України.

Захисту було належним чином надано доступ до матеріалів досудового розслідування після повідомлення про завершення слідства, а зміна формулювання підозри не зумовила потреби у повторному відкритті тих самих матеріалів, адже зміст обвинувачення по суті залишився в межах того ж фактичного епізоду.

Відсутність претензій потерпілих до обвинуваченого на стадії судового розгляду сама по собі не створює підстав для виправдання обвинуваченого.

Кримінально-процесуальний закон вимагає оцінювати доказовий матеріал у сукупності, тому суд має право й обов`язок встановлювати винуватість особи не лише через показання потерпілих, а й з урахуванням інших належних і допустимих джерел: свідчень очевидців, протоколів огляду місця події, рапортів поліцейських, експертних висновків та інших письмових документів.

У даній справі саме такі докази переконливо підтверджують, що обвинувачений перебував у стані алкогольного сп`яніння, публічно вживав нецензурну лайку й демонстрував предмет, подібний до ножа, чим створив у присутніх реальне відчуття небезпеки.

Подія відбувалася у торговому залі магазину типово громадському місці, де були сторонні відвідувачі, які могли сприйняти зазначені дії як загрозу і змушені були залишити приміщення або утриматися від покупок.

Такі обставини свідчать про грубе порушення громадського порядку, скоєне з явною неповагою до суспільства, що формує склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, і виключає можливість виправдання обвинуваченого лише через відсутність заявлених претензій з боку потерпілих вже на стадії судового розгляду.

Таким чином, доводи захисника зводяться до вибіркової інтерпретації фактів, не ґрунтуються на системному аналізі доказів у їх сукупності та вимогам кримінального закону.

Також колегія суддів, розглянувши клопотання сторони захисту про повторне дослідження доказів, зазначає таке.

У засіданні апеляційного суду захисник підтримав його лише частково та просив повторно допитати свідка ОСОБА_13 .

Однак, проаналізувавши доводи сторони захисту та матеріали провадження, колегія суддів дійшла до висновку, що підстав для задоволення цього клопотання немає.

Будь-які ознаки упередженості чи формального підходу суду першої інстанції до оцінки доказів не виявлено: вирок ґрунтується на всебічному й комплексному аналізі всіх наявних матеріалів, а не на «вибірковому прийнятті» інформації, як на тому наполягає захист.

Відповідно до ст. 404 КПК України учасник процесу, заявляючи клопотання про повторне дослідження доказів, зобов`язаний не лише формально послатися на таку необхідність, а й конкретизувати, які саме обставини слід перевірити, чому їх було досліджено неповно або з порушеннями, і яким чином це може вплинути на правильність вироку.

Стаття 23 КПК не запроваджує автоматичної вимоги знову досліджувати докази щоразу, коли вирок оскаржується в апеляції: апеляційний суд переважно дає юридичну оцінку вже встановленим фактам, а пряме дослідження доказів здійснює лише за наявності конкретних підстав.

Правова позиція Верховного Суду, викладена, зокрема, у постановах у справах № 51-1208км18, № 51-297км19, № 51-1139км18 та від 10 червня 2020 року у справі № 712/2341/15-к (провадження № 51-6364км19), підтверджує, що повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду.

Відмова в його проведенні сама по собі не свідчить про порушення кримінального процесуального закону, якщо сторона не навела переконливих аргументів на користь такої дії.

Сам факт незгоди з висновками суду першої інстанції не є підставою для нового допиту свідків чи перегляду матеріалів.

Колегія суддів не вбачає у наданих доказах, показах свідків, потерпілих чи інших осіб обставин, що підлягають додатковій перевірці в апеляції. Усі істотні обставини справи були безпосередньо й належним чином досліджені місцевим судом, а їх оцінка не викликає сумнівів. Тому повторне дослідження вже встановленого є недоцільним.

Колегія повністю погоджується з висновками суду першої інстанції й відсутні підстави для задоволення заявленого клопотання сторони захисту.

Інші вимоги клопотання, які були подані до судового засідання 02.06.2025 року, колегія суддів вважає за можливим залишити без розгляду, оскільки в судовому засіданні захисник підтримав їх лише частково, обмежившись вимогою повторного допиту свідка ОСОБА_13 .

Також колегія суддів, розглянувши клопотання прокурора про призначення судово-психіатричної експертизи з метою ініціювати застосування примусових заходів медичного характеру, дійшла висновку, що воно є безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню.

По-перше, відповідно до ч. 1 ст. 49 КК України строки давності притягнення особи до кримінальної відповідальності за інкриміноване кримінальне правопорушення давно сплинули. Після спливу цих строків держава втрачає можливість реалізувати будь-яку форму кримінально-правового впливу як карального, так і лікувально-примусового.

Отже, ініціювати додаткові процесуальні дії для призначення покарання чи заходів медичного характеру вже неможливо.

По-друге, прокурор посилається на п. 1 ч. 1 ст. 509 КПК України, яким передбачено обов`язок слідчого, дізнавача чи прокурора залучити експерта для проведення психіатричної експертизи, якщо встановлено, що: (1) особа під час вчинення суспільно небезпечного діяння перебувала у стані неосудності чи обмеженої осудності; або (2) особа, яка вчинила правопорушення у стані осудності, після його вчинення захворіла на психічну хворобу, що позбавляє її здатності усвідомлювати свої дії чи керувати ними.

У даній справі жодних даних, що обвинувачений був неосудним або обмежено осудним на момент учинення злочину, не виявлено.

Натомість встановлено, що тривале психічне захворювання розвинулося вже після винесення вироку, тобто коли кримінальне провадження щодо нього було завершене. Таким чином, передумови, визначені п. 1 ч. 1 ст. 509 КПК України, об`єктивно відсутні.

Висновки місцевого суду є законними, обґрунтованими, послідовними й не викликають сумнівів у їх об`єктивності.

Колегія суддів вважає, що в апеляційній скарзі захисника не наведено переконливого обґрунтування на спростування висновків суду, викладених у вироку, а тому вказана скарга задоволенню не підлягає.

Порушень кримінального процесуального закону, які тягнуть зміну чи скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без змін.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 ,залишити без задоволення.

Вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 2 серпня 2021 року відносно ОСОБА_8 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня оголошення.

Судді:

ОСОБА_3 ОСОБА_5 ОСОБА_4