ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 11-сс/821/201/25 Справа № 712/4825/25Головуючий в суді 1 інстанції ОСОБА_1
Категорія: ст. 183 КПК України Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2025 року

м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі:

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

підозрюваного ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , яка діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 14 квітня 2025 року, якою стосовно підозрюваного

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Черкаські Тишки Харківського району Харківської області, громадянина України, українця, військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації, у військовому званні «солдат», зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб, тобто до 12.06.2025, включно, без визначення застави,

встановив:

14 квітня 2025 року старший слідчий Четвертого слідчого відділу (з дислокацією у м. Черкасах) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, ОСОБА_9 , звернувся до слідчого судді із клопотанням про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_7 .

В обгрунтування клопотання вказував, що здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001030 від 13.03.2025 за підозрою ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.402 КК України.

Так, ОСОБА_7 , проходячи військову службу за призовом під час мобілізації, у військовому званні «солдат», діючи з прямим умислом, в умовах воєнного стану, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, в порушення вимог ст.ст. 17, 65, 68 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст.ст. 1, 2, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 6, 11, 16, 28-32, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 10.03.2025 близько 14 год. 00 хв., перебуваючи на території військової частини НОМЕР_1 , після того як заступник командира військової частини майор ОСОБА_10 , який у розумінні положень ст. 32 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України є начальником за військовим званням для військовослужбовців рядового складу, в тому числі по відношенню до солдата ОСОБА_7 , усно довів накази Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) №312-РС від 08.03.2025 та командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 73 від 10.03.2025, які у розумінні положень ст.32 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, є начальниками за військовим званням для військовослужбовців рядового, сержантського і старшинського складу та молодшого офіцерського складу, в тому числі по відношенню до солдата ОСОБА_7 , відповідно до яких останній повинен 10.03.2025 вибути для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_2 військової частини НОМЕР_3 , незважаючи на те, що зазначені накази не суперечили чинному законодавству, не був пов`язаним з порушенням прав та свобод солдата ОСОБА_7 , не носили в собі подвійного тлумачення та явно злочинного змісту, у зв`язку з чим підлягали беззастережному та неухильному виконанню з боку останнього, та були доведені до нього уповноваженою на те особою встановленим порядком, за надуманими підставами, відкрито, усно та письмово відмовився виконувати вказані накази, що призвело до підриву дисципліни підрозділу та зниження рівня бойової готовності військової частини НОМЕР_1 та військовослужбовців, що вибували до інших підрозділів для несення подальшої військової служби.

14.04.2025 ОСОБА_7 повідомлено про підозру у непокорі, тобто відкритій відмові виконати наказ начальника, вчиненій в умовах воєнного стану, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України.

Вказуючи на наявність у кримінальному провадженні ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, обґрунтованість пред`явленої ОСОБА_7 підозри та неможливість застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу, слідчий просив застосувати тримання під вартою без визначення розміру застави.

Ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 14 квітня 2025 року задоволено клопотання. Застосовано відносно підозрюваного ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб, тобто до 12 червня 2025 року включно, без визначення розміру застави.

Строк тримання під вартою вирішено рахувати з моменту постановлення ухвали, тобто з 14 квітня 2025 року.

Слідчий суддя мотивував своє рішення тим, що органом досудового розслідування доведено наявність ризиків, обґрунтованість підозри та доцільність застосування до ОСОБА_7 такого запобіжного заходу як тримання під вартою. Посилаючись на положення ч. 4 ст.183 КПК України, слідчий суддя дійшов висновку, що відстуні підстави для визначення розміру застави.

Не погодившись з ухвалою слідчого судді, захисник ОСОБА_8 , яка діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 , оскаржила її в апеляційному порядку. Просить ухвалу скасувати та обрати щодо підозрюваного запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою: особисте зобов`язання або цілодобовий/нічний домашній арешт, або інший більш м`який запобіжний захід, який не суперечить стану здоров`я, моральним переконанням, праву на віросповідання та вимогам гуманності.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги захисник вказує, що ухвала не відповідає позиції ВС щодо застосування запобіжних заходів, не ґрунтується на належному аналізі індивідуальних характеристик особи підозрюваного, є непропорційною поставленій йому підозрі та позбавлена належної оцінки ризиків.

Захисник наголошує на тому, що ОСОБА_7 має постійне місце проживання та стабільні соціальні зв`язки, характеризується виключно позитивно за місцем проживання та за місцем постійної релігійної практики.

На переконання апелянта, судом не вмотивовано неможливість застосування стосовно ОСОБА_7 іншого більш м`якого запобіжного заходу, не доведено належними доказами наявності ризиків.

Захисник звертає увагу колегії суддів, що підозрюваний з 2021 року є активним членом релігійної громади Євангельської Церкви ХЦ «»Благодать». Його релігійні переконання не дозволяють нести військову службу.

Крім того, апелянт зазначає, що ОСОБА_7 має незадовільний стан здоров`я, що унеможливлює утримання його під вартою, а саме: захворювання щитоподібної залози та серцево-судинної системи, що потребує постійного спостереження лікарів та регулярного приймання лікарських препаратів.

На підтвердження своїх доводів, щодо несумісності несення військової служби підозрюваним з його релігійними переконаннями, апелянт посилається на практику ЄСПЛ в справах, де заявниками були члени релігійної організації, зокрема: «Баятян проти Вірменії».

Заслухавши доповідь судді, міркування захисника та підозрюваного, які підтримали вимоги апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні за наведених у ній підстав, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити ухвалу слідчого судді без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, мотивуючи тим, що ухвала є законна та обґрунтована, перевіривши матеріали справи, ухвалу слідчого судді в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, за наступних підстав.

Згідно з положенням п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Відповідно до ст. 131 КПК України запобіжні заходи відносяться до заходів забезпечення кримінального провадження, які застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Згідно з ч.1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Частиною 8 статті 176 КПК України передбачено, що під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, - тримання під вартою.

Водночас, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд, відповідно до ч.1 ст.194 КПК України, зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

При вирішенні питання про застосування запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України, слідчий суддя на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, передбачені ст. 178 КПК України, а також вагомість наявних доказів, якими вони обґрунтовуються.

За змістом ст. 5 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики ЄСПЛ, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.2004 р. у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства», для вирішення питання про обрання запобіжного заходу факти, що викликають підозру, необов`язково мають бути встановлені до ступеню, необхідного для засудження або навіть пред`явлення обвинувачення, а згідно рішення Європейського суду з прав людини від 30.08.1998 р. у справі «Кемпбелл та Хартлі проти Сполученого Королівства» наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або відомостей, на підставі яких об`єктивний спостерігач зробив би висновок, що дана особа могла б скоїти злочин.

При цьому, надаючи оцінку обґрунтованості підозри, колегія суддів враховує, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини термін «обґрунтована підозра» у скоєнні кримінального правопорушення передбачає наявність фактів або інформації, які могли б переконати об`єктивного спостерігача, що відповідна особа могла вчинити злочин. При цьому, тлумачення поняття «обґрунтованості» залежить від усіх обставин справи (рішення від 22.10.1997 у справі «Ердагоз проти Туреччини», № 21890/93, §51; рішення від 30.08.1990 у справі «Фокс, Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства», серія A № 182, § 32).

Так, за матеріалами кримінального провадження наявна достатня сукупність фактичних даних, які свідчать про причетність підозрюваного до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України - непокори, тобто відкритої відмови виконати наказ начальника, вчиненої в умовах воєнного стану, що підтверджується доказами долученими до клопотання.

Обираючи стосовно ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення застави, слідчий суддя дотримався вимог ст. 194 КПК України, вимог Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практики ЄСПЛ, врахував положення ч.8 ст.176 КПК України, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_11 злочину, передбаченого ч.4 ст. 402 КК України, кваліфікуючою ознакою якого є вчинення злочину в умовах воєнного стану, який відноситься до категорії тяжких злочинів, і за який, у випадку визнання особи винуватою, передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років, особу підозрюваного, врахував наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які доведено органом досудового розслідування під час розгляду клопотання слідчим суддею, з чим погоджується і колегія суддів, що дає підстави вважати, що застосування інших, більш м`яких запобіжних заходів, не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки підозрюваного та запобігти наявним ризикам.

Слідчим суддею при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, вірно враховано, що підозрюваному інкримінується вчинення злочину як військовослужбовцем, який не усвідомлює необхідності виконання ним військового конституційного обов`язку, за введеного в Україні воєнного стану, що має надзвичайно високий ступінь суспільної небезпеки.

Не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду доводи захисника щодо наявності у підозрюваного міцних соціальних зв`язків, оскільки ОСОБА_7 офіційно непрацевлаштований, не одружений, дітей не має. Характеристика з релігійної організації «Релігійна громада Євангельських християн-баптистів «Харківська церква «Благодать», яка долучена до апеляційної скарги, ще не свідчить про наявність стійких соціальних зв`язків у підозрюваного.

Колегія суддів критично оцінює доводи захисника щодо можливості застосування до підозрюваного більш м`якого запобіжного заходу, оскільки сукупність доказів, які вказують на обґрунтованість пред`явленої ОСОБА_7 підозри у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст. 402 КК України, який відноситься до злочинів проти встановленого порядку несення військової служби, що в умовах воєнного стану становить підвищену суспільну небезпечність такого злочину, внаслідок того, що може призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, що в умовах воєнного стану є неприпустимим, фактичні обставини злочину, наявні у кримінальному провадженні ризики, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України, які доведено органом досудового розслідування, вимоги ч.8 ст. 176 КПК України, вказують на неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

Стосовно доводів апелянта щодо сповідування підозрюваним релігії та активного членства у релігійній організації Євангельської Церкви ХЦ «Благодать», а відтак, неможливості виконувати військовий обов`язок, через релігійні переконання, колегія суддів зазначає наступне.

Так, ст. 35 Конституції України визначено, що кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право, зокрема включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати жодної. Ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Відповідно до законодавства, громадяни України мають право на альтернативну службу, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і якщо вони належать до діючих, відповідно до законодавства, релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.

Цим правом користуються громадяни, які належать до визначених постановою Кабінету Міністрів України релігійних організацій.

Натомість, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, який діє по даний час, а відтак діють певні обмеження прав та свобод громадян України.

Заміна військової служби альтернативною (невійськовою) під час війни, національним законодавством не передбачена.

Висновки, наведені у рішенні ЄСПЛ «Баятян проти Вірменії», на якому акцентує увагу апелянт, не заслуговують на увагу, оскільки в наведеному рішенні Судом констатовано порушення державою прав заявників, передбачених ст. 9 Конвенції щодо незабезпечення заявникам права на альтернативну (невійськову) службу, яка б не перебувала під організацією військового управління, однак, вказані висновки Суду не стосувалися випадку введеного в країні воєнного стану, в той час, як національним законодавством не передбачено під час дії воєнного стану можливість заміни військової служби альтернативною (невійськовою).

Водночас, на переконання колегії суддів, обставини перебування ОСОБА_7 у релігійній організації, та неможливість за релігійними переконаннями нести військову службу, можуть бути враховані судом під час судового розгляду кримінального провадження, натомість, ці обставини не свідчать про неможливість тримання підозрюваного під вартою.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що підозрюваний не може утримуватися під вартою через його незадовільний стан здоров`я, та стан здоров`я його матері, яка потребує стороннього догляду.

Надані стороною захисту до суду апеляційної інстанції копії медичних документів, колегія суддів оцінює критично, оскільки ці документи не були надані під час розгляду клопотання слідчим суддею та, насамперед, вони не свідчать про неможливість застосування до підозрюваного тримання під вартою.

Відповідно до ч. 4. ст. 183 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-4421 Кримінального кодексу України.

З огляду на положення цієї статті слідчий суддя дійшов висновку про відсутність підстав для визначення застави, що узгоджується з вказаною нормою закону.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді слідчим суддею клопотання щодо обрання запобіжного заходу стосовно ОСОБА_7 та порушення прав останнього, колегією суддів при апеляційному розгляді не встановлено.

З врахуванням викладеного, колегія суддів вважає застосування до підозрюваного саме такого запобіжного заходу, як тримання під вартою без визначення застави, є необхідним та таким, що буде запобігати наявним у кримінальному провадженні ризикам та забезпечить належну процесуальну поведінку підозрюваного, а тому на даний час не вбачає підстав для скасування законної та обґрунтованої ухвали слідчого судді.

Керуючись статтями 405, 407, 419, 422 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , яка діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 14 квітня 2025 року, якою стосовно ОСОБА_7 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення застави без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення іоскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді