ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/728/25 Справа № 172/1608/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали об`єднаного кримінального провадження №0000436 за апеляційними скаргами прокурора Лисичанської окружної прокуратури Луганської області ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 на вирок Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2024 року, ухвалений стосовно

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який народився в с. Трьохізбенка Луганської області, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскаржуваного рішення.

Вироком Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2024 року ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років з позбавленням права обіймати будь-які посади в органах державної влади, місцевого самоврядування, судових та правоохоронних органах, посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на підприємствах, установах, організаціях будь-якої форми власності на строк 12 років з конфіскацією усього належного йому на праві власності майна на користь держави.

Цим вироком дії обвинуваченого ОСОБА_9 кваліфіковано за ч. 5 ст. 111-1 КК України, а саме як добровільне зайняття громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі, в окупаційній адміністрації держави-агресора.

За встановлених судом обставин та детально викладених у вироку суду ОСОБА_9 з липня 2022 року по 31 серпня 2022 року (більш точного часу встановити з об`єктивних причини не виявилося можливим), перебуваючи на тимчасово окупованій території Луганської області, а саме в м. Попасна Сєвєродонецького району, достовірно знаючи про незаконність дій учасників збройних формувань так званої «лнр» та окупаційної адміністрації рф на тимчасово окупованій території Лугнаської області, діючи з єдиним злочинним умислом з мотивів заподіяння шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, з метою зміни меж території України та поширення на неї впливу рф, перешкоджання євроінтеграційному курсу розвитку України, маючи умисел на зайняття посади, пов`язаної з виконанням організайно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території в м. Попасна Сєвєродонецького району Луганської області надав свою добровільну згоду на призначення його на посаду заступника голови так званої «адміністрації Попаснянського району лнр».

Реалізуючи вказаний умисел, ОСОБА_9 з липня 2022 року по 31 серпня 2022 року (більш точного часу встановити з об`єктивних причини не виявилося можливим), перебуваючи на тимчасово окупованій території Луганської області, а саме в м. Попасна Сєвєродонецького району Луганської області виконував обов`язки заступника голови так званої «адміністрації Попаснянського району «лнр» незаконно створеної окупаційною адміністрацією рф та в умовах воєнного стану, під час російсько-української війни, співпрацював з представниками органів окупаційної влади рф, сприяв їм в незаконному захопленні державної влади та території України з метою подальшого становлення та легалізації на тимчасово окупованій території Луганської області так званої «луганської народної республіки».

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В зміненій апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду першої інстанції змінити в частині вирішення питання щодо процесуальних витрат й процесуальні витрати в сумі 4779,60 грн. на залучення експерта для проведення судової портретної експертизи. Згідно з довідкою розрахунком №326від 21.08.2023.

Обгрунтовуючи заявлені вимоги прокурор посилається на те, що в межах цього кримінального провадження було проведено судово-портретну експертизу від 21.08.2023 №326, вартість якої складала 4749,60 грн., яку було досліджено судом під час судового розгляду та покладено в основу обвинувального вироку, однак суд, в порушення ст. ст. 124, 368, 370, 374 КПК України не стягнув з обвинуваченого документально підтверджені витрати на залучення експерта.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду першої інстанції скасувати та кримінальне провадження стосовно ОСОБА_9 за ч. 5 ст. 111-1 КК України закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Обгрунтовуючи заявлені вимоги захисник посилається на те, що суд зробив свої висновки про винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого злочину на підставі не достовірних доказів, які можуть носити фейковий характер, й жоден свідок не підтвердив факт того, що ОСОБА_9 дійсно займав посаду заступника голови адміністрації та що входило до його повноважень.

Також, адвокат звертає увагу на те, що жоден із досліджених судом доказів не підтверджує суб`єктивну сторону інкримінованого обвинуваченому злочину, зокрема добровільність зайняття посади, яке здійснено з власного бажання без фізичного та психологічного примусу, а відтак захисник вважає, що наявність у діях обвинуваченого складу інкримінованого йому кримінального правопорушення не доведена належними та допустимими доказами, а відтак кримінальне провадження стосовно нього підлягає закриттю.

Крім того, захисник звертає увагу на те, що вона не мала можливості поспілкуватися з її підзахисним та їй не відомі обставини які спонукали ОСОБА_10 вчинити інкриміноване кримінальне правопорушення, та чи вчиняв він його, а також чи живий обвинувачений та чи обізнаний він про кримінальне провадження стосовно нього.

Позиції учасників судового провадження.

Захисник підтримала подану нею апеляційну скаргу і з викладених у ній підстав, просила її задовольнити, вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження стосовно ОСОБА_9 .

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, а вирок суду вважав законним та обґрунтованим у зв`язку з чим просив залишити його без змін.

Обвинувачений, у відповідності до вимог ст. 323 КПК України, повідомлена належним чином про час, дату та місце апеляційного перегляду.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Перевіривши доводи апеляційної скарги захисника та матеріали кримінального провадження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вищезазначених вимог кримінального процесуального закону суд першої інстанції дотримався в повній мірі, з огляду на таке.

Досліджені судом першої інстанції та покладені в основу вироку докази є належними та допустимими, оцінені судом в їх сукупності з точки зору їх достатності і взаємозв`язку, які підтверджують вину обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, а саме у добровільному зайнятті громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій у незаконних органах влади, створенних на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора за обставин, установлених судом.

Розгляд даного кримінального провадження як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції здійснювався за відсутності обвинуваченого (in absentia), останній показань суду не надавав, будь-яких заяв та клопотань до суду не надсилав. Зважаючи на специфіку спеціального судового провадження (ч. 3 ст. 323 КПК України), дане кримінальне провадження здійснювалось за обов`язкової участі захисника. Всі можливі, передбачені кримінальним процесуальним законом заходи, щодо дотримання прав обвинуваченого на захист та доступ до правосуддя дотримані, що відповідає та узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, наведеною, зокрема у справах «Колоцца проти Італії» від 12 лютого 1985 року та «Шомоді проти Італії» від 18 травня 2004 року.

З матеріалів цього провадження видно, що висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого злочину, є обґрунтованим та з ним погоджується апеляційний суд.

Такий висновок зроблено на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, безпосередньо дослідженими та перевіреними під час судового розгляду з дотриманням ст. 23 КПК України й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.

а частиною 5 ст. 111-1 КК, серед іншого, передбачена відповідальність за добровільне зайняття громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора.

Окупаційна адміністрація Російської Федерації це сукупність державних органів і структур Російської Федерації, функціонально відповідальних за управління тимчасово окупованими територіями та підконтрольних Російській Федерації самопроголошених органів, які узурпували виконання владних повноважень на тимчасово окупованих територіях та які виконували чи виконують властиві органам державної влади чи органам місцевого самоврядування функції на тимчасово окупованій території України, в тому числі органи, організації, підприємства та установи, включаючи правоохоронні та судові органи, нотаріусів та суб`єктів адміністративних послуг (п. 6 ст. 1-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод та правовий режим на тимчасово окупованій території України»).

У складі цього правопорушення важливим для кваліфікації є місце його вчинення тимчасово окупована територія України.

У кримінальному праві добровільним вважається діяння, яке вчинено при можливості вибрати декілька варіантів поведінки, з урахуванням сукупності обставин, які можуть виключати кримінальну протиправність за приписами статей 39, 40 КК, однак яких суди у цьому кримінальному провадженні не встановили.

Організаційно-розпорядчі обов`язки це обов`язки зі здійснення керівництва галуззю промисловості, трудовим колективом, ділянкою роботи, виробничою діяльністю окремих працівників на підприємствах, в установах чи організаціях незалежно від форми власності.

Адміністративно-господарські обов`язки це обов`язки з управління чи розпорядження державним, колективним або приватним майном.

Вина ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого злочину підтверджується показами свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , а також безпосередньо дослідженими судом першої інстанції доказами та вмотивовано покладених в основу вироку, зокрема: протоколами огляду веб-сторінок від 16.09.2022, 01.03.2023, протоколами пред`явлення для впізнання від 06.09.2022, 13.09.2022, 04.03.2023, 11.03.2023 та висновком експерта № 326 від 21.08.2023 року

Так, з протоколу огляду веб-сторінки з назвою (мовою оригіналу) «официальный сайт администрации Попаснянского района луганской народной республики» від 01.03.2023 року, видно, що на цій сторінці розміщено текстову публікацію з фотозображенням, на якому встановлено особу громадянина України ОСОБА_9 , який сидить за столом, на задньому плані та на столі розташована символіка псевдоутворення т.зв. «лнр», а у публікації зазначається, що ОСОБА_9 є заступником голови адміністрації Попаснянського району луганської народної республіки, також вказані засоби телефонного та електронного зв`язку та поштова адреса.

Також, з протоколу огляду веб-сторінки з назвою (мовою оригіналу) «официальный сайт администрации Попаснянского района луганской народной республики`від 16.09.2022 року видно, що у публікації на цій сторінці зазначається, що ОСОБА_9 є заступником голови адміністрації Попаснянського району луганської народної республіки, також вказані засоби телефонного та електронного зв`язку та поштова адреса.

Відповідно до протоколу огляду телеграм-каналу «администрация Попаснянского района`від 16.09.2022 року, на вказаному телеграм-каналі виявлено розміщену 09.08.2022 о 11:04 текстову публікацію, в якій мова йде про робочий візит до м. Попасна депутата народної ради луганської народної республіки ОСОБА_15 , яка спільно з представниками адміністрації Попаснянського району зустрілася з мешканцями Попасної. Також оглянуте фотозображення над публікацією, де серед інших осіб, встановлено громадянина України ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (виділений прямокутниками.

Підстав для визнання вказаних вище протоколів, в яких зафіксовано здійснення оглядів інтернет-сайтів та інтернет-видань, недопустимими і неналежними доказами колегія суддів не вбачає, оскільки це офіційні інтернет-сайти органів державної влади РФ, загальнодоступні в мережі Інтернет.

Згідно з протоколами предявлення для впізнання від 06.09.2022, 13.09.2022, 04.03.2023, 11.03.2023 свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , кожний окремо, на фотознімках впізнали зображену особу як ОСОБА_9 .

Враховуючи узгодженість між собою вказаних доказів за змістом в їх сукупності та взаємозв`язку за часом та характером подій, суд першої інстанції об`єктивно правильно визнав наведені та проаналізовані вище документовані дані про діяльність ОСОБА_9 достовірними доказами та обґрунтовано поклав їх в основу свого вироку.

Вказані докази беззаперечно підтверджують, що ОСОБА_9 добровільно зайняв посаду заступника голови так званої «адміністрації Попаснянського району лнр».

Доводи захисника щодо того, що ОСОБА_9 зайняв вказану посаду, не добровільно, а через фізичний та психічний примус з боку окупаційних військ країни-терориста РФ, колегія суддів уважає необґрунтованими.

Добровільним уважається діяння, яке вчинено при можливості вибрати декілька варіантів поведінки, з урахуванням сукупності обставин, які можуть виключати кримінальну протиправність за приписами статей 39, 40 КК України.

Дослідивши наведені вище докази, суд першої інстанції не знайшов підтвердження того, що ОСОБА_9 була вимушений зайняти зазначену вище посаду та діялв під фізичним чи психічним примусом з боку осіб, які представляли державу-агресора та захисником не надано суду жодних доказів того, щообвинувачений не мав можливості відмовитися від цієї посади, та не встановлено факту психічного примусу, погроз і фізичного примусу щодо нього.

При цьому, колегія суддів зазначає, що всупереч твердження захисника, матеріали провадження не містять жодних доказів того, що ОСОБА_9 перебував під психологічним тиском й захисником на підтвердження вказаних обставин таких суду надано не було.

Апеляційний суд також наголошує на тому, що з показів допитаних судом свідків видно, що вони мали можливість та евакуювалися з окупованої території, натомість характер дій ОСОБА_9 , встановлені обставини провадження свідчать про добровільність його співпраці з окупаційною владою.

Доводи в апеляційній скарзі захисника про те, що обвинуваченого не було допитано, а тому залишилися невстановленими мотиви скоєного та його ставлення до вчиненого, є неприйнятними, адже кримінальне провадження стосовно ОСОБА_9 розглядалося в порядку спеціального судового розгляду, передбаченому нормами КПК, з обов`язковою участю захисника і за відсутності обвинуваченого («in absentia»).

Таким чином, оцінюючи наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, колегія суддів приходить до висновку, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_9 знайшла повне підтвердження в ході судового розгляду, і його умисні дії правильно кваліфіковані судом першої інстанції за ч. 5 ст. 111-1 КК України.

Перевіряючи законність та обґрунтованість призначеного ОСОБА_9 покарання, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції належним чином виконав вимоги ст. 50, 65 КК України та врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, відомості про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, офіційно не працює, одружений, а також відсутність обставин, що помякшуютьпокарання, та наявність тих, що обтяжують покарання, а саме вчинення злочину з використанням умов воєнного стану.

За таких обставин, на переконання колегії суддів, рішення суду першої інстанції про призначення покарання в межах санкції ч. 5 ст. 111 КК України, у виді позбавлення волі, з його реальним відбуванням з позбавленням права обіймати будь-які посади в органах державної влади, місцевого самоврядування, судових та правоохоронних органах, посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на підприємствах, установах, організаціях будь-якої форми власності та з конфіскацією усього належного йому на праві власності майна, є законними, обґрунтованими та відповідає принципам справедливості, обґрунтованості, індивідуалізації та невідворотності покарання.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про допущені судом першої інстанції істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, через невирішення питання про стягнення процесуальних витрат у цьому провадженні апеляційний суд зазначає таке.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, окрім іншого, є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Згідно з ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 17 червня 2020 року (справа № 598/1781/17 , провадження N 13-47 кс 20), невирішення питання про розподіл процесуальних витрат не може бути єдиною підставою для скасування прийнятих судами першої та апеляційної інстанцій судових рішень, оскільки не є істотним порушенням вимог КПК та не впливає на вирішення питання кримінально-правової кваліфікації, доведеності винуватості і призначення покарання.

Вирішення питання про розподіл процесуальних витрат полягає у висновку суду про стягнення або відмову у стягненні певної грошової суми, яка є процесуальними витратами у розумінні КПК.

Як видно з обвинувального акта, під час досудового розслідування було проведено портретну експертизу, про що складено висновок №326, у зв`язу з чим було понесено витрати в розмірі 4779,60 грн.

Між тим, з оскаржуваного вироку видно, що судом дійсно, не було вирішено питання про стягнення процесуальних витрат на її проведення.

В той же час залишення клопотання учасника провадження про розподіл процесуальних витрат без розгляду не є вирішенням судом питання про розподіл процесуальних витрат. Це питання може вирішити відповідно до положень ч. 5 ст. 534 КПК суд, який виніс рішення без вирішення питання про розподіл процесуальних витрат.

Тому враховуючи вищезазначене, а також те, що єдиним питанням, яке прокурор порушує в апеляційній скарзі та зауважує як вагому підставу для зміни вироку суду, є залишення поза увагою питання про розподіл процесуальних витрат, колегія суддів вважає, що в цьому конкретному випадку відсутні підстави для висновку про те, що судом було допущено таке істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Водночас колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити прокурору, що він не позбавлений можливості звернутися із відповідним клопотанням до суду першої інстанції з метою вирішення питання про розподіл процесуальних витрат, які мали бути вирішені судом під час прийняття остаточного рішення у кримінальному провадженні, з огляду на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду висловлений у постанові від 17 червня 2020 року (справа № 598/1781/17, провадження N 13-47 кс 20).

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути визнані істотним в розумінні ч. 1 ст. 412 КПК України або потягнути несправедливість судового розгляду в даному кримінальному провадженні не встановлено, а доводи апеляційної скарги захисника, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного провадження, у зв`язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а відтак вирок суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги прокурора Лисичанської окружної прокуратури Луганської області ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2024 року, ухвалений стосовно ОСОБА_9 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4