Справа № 188/3111/24
Провадження № 1-кп/188/421/2024
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2024 року Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні угоду про визнання винуватості у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000357 від 29 червня 2023 року, з обвинувальним актом стосовно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Старий Чорторийськ Маневицького району Волинської області, громадянина України, раніше не судимого, військовослужбовця військової служби за мобілізацією, який проходив військову службу на посаді номера обслуги 2 розрахунку 1 гранатометного відділення гранатометного взводу роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні солдат, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , якому обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою,

за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_5 ,

ВСТАНОВИВ:

Солдат ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією та проходячи її на посаді номера обслуги 2 розрахунку 1 гранатометного відділення гранатометного взводу роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 , діючи умисно, в умовах воєнного стану, на порушення вимог ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, достовірно знаючи, що він є військовослужбовцем і повинен проходити військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , перебуваючи у населеному пункті АДРЕСА_3 , діючи з прямим умислом, в умовах воєнного стану, з мотивів небажання виконувати свій конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України у безпосередньому зіткненні з противником, відмовився від несення обов`язків військової служби, в тому числі від виконання поставлених завдань, в рамках здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації на території Луганської області, діючи з особистих мотивів, з прямим умислом, направленим на самовільне залишення місця служби, 16 квітня 2022 року незаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, незалежності, територіальної цілісності України та 27 квітня 2022 року самовільно залишив місце служби, а саме: місце тимчасового розташування військової частини НОМЕР_1 , яка дислокувалась в АДРЕСА_3 в умовах воєнного стану та до 01 жовтня 2024 року проводив час на власний розсуд у спосіб, не пов`язаний із проходженням військової служби, чим фактично протизаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України.

Дії ОСОБА_3 кваліфікуються як кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України, - самовільне залишення місця служби військовослужбовцем (крім строкової служби), вчинене в умовах воєнного стану.

27 грудня 2024 року прокурор Луганської спеціалізованої прокуратури у сфері оброни Східного регіону ОСОБА_4 та обвинувачений ОСОБА_3 уклали угоду про визнання винуватості відповідно до норм статей 469 та 472 КПК України, у якій дійшли згоди щодо істотних для цього кримінального провадження обставин, правової кваліфікації дій обвинуваченого як кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, - самовільне залишення місця служби військовослужбовцем (крім строкової служби), вчинене в умовах воєнного стану; щодо покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк два роки із заміною на підставі ст. 62 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк два роки на покарання у виді тримання у дисциплінарному батальйоні військовослужбовців на строк два роки.

В угоді передбачені наслідки укладення та затвердження угоди про визнання винуватості, встановлені статтею 473 КПК України, та наслідки її невиконання, передбачені ст. 476 КПК України.

Розглядаючи питання про затвердження угоди про визнання винуватості, суд виходить з такого.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України при прийнятті рішення у підготовчому судовому засіданні суд має право, зокрема, затвердити угоду.

Відповідно до ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Згідно зі ст. 469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів.

Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні щодо уповноваженої особи юридичної особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким здійснюється провадження щодо юридичної особи, а також у кримінальному провадженні щодо кримінальних правопорушень, внаслідок яких шкода завдана державним чи суспільним інтересам або правам та інтересам окремих осіб, у яких беруть участь потерпілий або потерпілі, не допускається, крім випадків надання всіма потерпілими письмової згоди прокурору на укладення ними угоди.

Оцінюючи зміст угоди та суб`єктивне сприйняття угоди сторонами, суд бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у справі «Natsvlishvili тa Togonidze проти Грузії» за заявою № 9043/05 від 29 квітня 2014 року. Зокрема, у рішенні Суд зазначає, що «угоди про визнання вини, що призводять до засудження, без винятку є предметом перегляду компетентним судом і у цьому сенсі суди зобов`язані перевіряти, чи були досягнуті угоди про визнання вини відповідно до чинних процесуальних і матеріальних норм, чи уклав підсудний угоду добровільно і свідомо, чи існують докази, які підтверджують визнання підсудним вини в угоді, і чи є умови угоди відповідними» (п.66). Суд (національний), який розглядає таке питання, як правило, зобов`язаний вивчити матеріали справи, перш ніж вирішити, чи затвердити або відхилити угоду про визнання вини. Він також має переконатися в тому, що наявні в матеріалах справи докази підтверджують визнання обвинуваченим вини в угоді або ж визнавальні свідчення, надані обвинуваченим (п.67).

Судом встановлено в підготовчому судовому засіданні, що ОСОБА_3 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, яке правильно кваліфіковане як самовільне залишення місця служби військовослужбовцем (крім строкової служби), вчинене в умовах воєнного стану, і згідно зі ст. 12 КК України є тяжким злочином, внаслідок якого шкода завдана державним та суспільним інтересам. Обвинувачений визнає свою вину у вчиненні цього кримінального правопорушення і просить затвердити угоду про визнання винуватості.

При цьому судом з`ясовано, що обвинувачений цілком розуміє права, визначені абзацом 1, 4 п. 1 ч. 4 ст. 474 КПК України, наслідки укладення та затвердження цієї угоди, передбачені ч. 2 ст. 473 КПК України, характер обвинувачення, вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом та наслідки її невиконання.

Захисник обвинуваченого не заперечував проти затвердження угоди про визнання винуватості, вважав, що угода не порушує прав та інтересів обвинуваченого.

Прокурор підтримав угоду і просив суд її затвердити.

Суд переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді, умови угоди не порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб, не суперечать вимогам закону та інтересам суспільства, існують фактичні підстави для визнання винуватості, правова кваліфікація кримінального правопорушення є вірною, зобов`язання, взяті за угодою обвинуваченим, виконані повністю, узгоджена міра покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України, характеру і тяжкості обвинувачення, особі обвинуваченого, який раніше не судимий, негативно характеризується за місцем служби, згідно з медичною характеристикою є здоровим, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, враховує обставини, які пом`якшують покарання, передбачені ст. 66 КК України, - щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та наявність на його утриманні малолітньої дитини відсутність обтяжуючих покарання обставин, і вважає можливим затвердити угоду про визнання винуватості від 27 грудня 2024 року та призначити узгоджену сторонами міру покарання.

Цивільний позов не заявлено. Майнова шкода не завдана.

Речові докази не долучалися.

Процесуальні витрати відсутні.

Запобіжний захід обвинуваченому у виді тримання під вартою слід продовжити до набрання вироком законної сили, але не більше, ніж на 60 днів та на підставі статті 72 КК України зарахувати у строк виконання покарання попереднє ув`язнення з 01 жовтня 2024 року до дня набрання вироком законної сили з розрахунку один день тримання під вартою за один день тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 314, 368-376, 468-476, 392-395, 532 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

Затвердити угоду про визнання винуватості, яку 27 грудня 2024 року уклали прокурор Луганської спеціалізованої прокуратури у сфері оброни Східного регіону ОСОБА_4 та обвинувачений ОСОБА_3 .

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, і призначити йому узгоджене сторонами угоди покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк два роки.

На підставі ст. 62 КК України замінити ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі на строк два роки на покарання у виді тримання у дисциплінарному батальйоні військовослужбовців на строк два роки.

Запобіжний захід ОСОБА_3 у виді тримання під вартою продовжити до набрання вироком законної сили, але не більше, ніж на 60 днів. Зарахувати ОСОБА_3 у строк виконання покарання попереднє ув`язнення з 01 жовтня 2024 року до дня набрання вироком законної сили з розрахунку один день тримання під вартою за один день тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців.

Строк відбування покарання ОСОБА_3 обчислювати з 01 жовтня 2024 року.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду через Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти діб з дня проголошення вироку.

Вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржений:

1) обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами четвертою, шостою, сьомою статті 474 цього Кодексу, в тому числі не роз`яснення йому наслідків укладення угоди;

2) прокурором виключно з підстав: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з частиною четвертою статті 469 цього Кодексу угода не може бути укладена.

Вирок суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1