Справа № 125/1927/23
Провадження №11-кп/801/107/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2025 року м. Вінниця

Колегія суддів Вінницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

із секретарем судового засідання ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці кримінальне провадження № 0000272, за апеляційною скаргою прокурора у провадженні ОСОБА_7 на вирок Барського районного суду Вінницької області від 28.08.2024 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Степове Дніпропетровського району Дніпропетровської області, місце проживання: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

01.04.1994 року Барським районним судом Вінницької області за ст. 206 ч. 2 КК України до позбавлення волі на строк 2 роки;

19.02.1998 року Барським районним судом Вінницької області за ст. 81 ч.3 КК України до позбавлення волі на строк 7 років;

06.04.2005 року Барським районним судом Вінницької області за ст. 307 ч. 2 КК України до позбавлення волі на строк 3 роки;

24.05.2007 року Барським районним судом Вінницької області за ст. 185 ч. З, ст. 309 ч. 2, ст. 70 КК України до позбавлення волі на строк 3 роки 3 місяці позбавлення волі;

02.03.2010 року Віньковецьким районним судом Хмельницької області за ст. 185 ч. 3 КК України до позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців позбавлення волі;

21.12.2015 року Барським районним судом Вінницької області за ст. 185 ч. 3, 263 ч. 1, 395 КК України до 3 років 2 місяців позбавлення волі;

10.02.2017 року Барським районним судом Вінницької області за ч. 3 ст. 186 КК України до 4 років 3 місяців позбавлення волі,

29.01.2019 року звільнений умовно-достроково від відбування покарання з не відбутою частиною призначеного покарання 1 рік 3 місяці, 10 днів,

визнано винним та засуджено

- за ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді шести років позбавлення волі;

- за ч. 1 ст. 263 КК Українидо покарання у виді трьох років позбавлення волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточне покарання ОСОБА_8 визначено у виді шести років позбавлення волі.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави 9 531,70 грн. судових витрат, пов`язаних із залученням експертів.

Вирішено питання з речовими доказами.

встановила:

Відповідно до вироку суду 1-ої інстанції, ОСОБА_8 , 30.08.2023 о 23:10 год., проходячи по дорозі поблизу домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_9 , переслідуючи мету таємного заволодіння чужим майном та впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу зайшов на територію вказаного домоволодіння, де в подальшому, шляхом відкриття вікна будинку, проник всередину. Перебуваючи всередині житлового будинку ОСОБА_8 , діючи таємно, повторно, під час дії воєнного стану в Україні, що запроваджений указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні» відповідно до Закону України «Про затвердження указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-IX та востаннє продовжений на підставі указу Президента України № 451/2023 від 26.07.2023 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затверджений Законом України № 3275-ІХ від 27.07.2023, зайшов до однієї з кімнат будинку, де умисно, з корисливих мотивів, вчинив крадіжку грошових коштів в сумі 3000 гривень, купюрами 4 штуки по 500 гривень та 5 штук по 200 гривень, які власниця зберігала у шухляді стола. В подальшому, ОСОБА_8 , з викраденими грошовими коштами, залишив місце вчинення злочину та розпорядився ними власний розсуд, завдавши матеріальної шкоди ОСОБА_9 на суму 3000 гривень.

Таким чином, ОСОБА_8 , обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України - таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена потворно, поєднана з проникненням у житло, вчинена в умовах воєнного стану.

Крім того, ОСОБА_8 , восени 2023 року, перебуваючи на території парку культури та відпочинку в м. Бар Жмеринського району Вінницької області, під час розпиття алкогольних напоїв з невстановленою слідством особою, отримав в якості подарунку від неї бойову гранату Ф-1 у розібраному стані, а саме корпус бойового гранати та запал до неї. В подальшому, діючи незаконно, умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, їх караність та настання суспільно-небезпечних наслідків, в порушення вимог п. 1 Спеціального порядку набуття права власності громадянами на окремі види майна, затвердженого Постановою Верховної Ради України «Про право власності на окремі види майна» від 17.06.1992 за № 2471-XII, відповідно до якого громадяни набувають права власності на вогнепальну зброю, набої до вогнепальної зброї, придбані ними з відповідного дозволу органами внутрішніх справ за місцем проживання особам, які досягли 21-річного віку, також в порушення вимог Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання пневматичної, холодної і вогнепальної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України №622 від 21.08.1998, яким передбачено зберігання вогнепальної зброї та набоїв до вогнепальної зброї, не маючи відповідного дозволу, наявність якого передбачена п. 2 положенням «Про дозвільну систему», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.1992 № 576, яка визначає умови та порядок видачі та анулювання дозволів на придбання, облік, носіння, перевезення і використання зброї та інших предметів, щодо яких установлено спеціальні правила, порядок та на які поширюється дія дозвільної системи, правил поводження з ними та їх застосування, з метою подальшого зберігання, взяв з собою корпус ручної гранати та запал до неї, тим самим придбав її. В подальшому ОСОБА_8 зберігав вказану гранату Ф-1 за місцем свого проживання в АДРЕСА_1 , та періодично носив при собі в кишені. 19.01.2024 приблизно о 10 год. 20 хв., проходячи по вул. Монастирська в м. Бар Жмеринського району Вінницької області ОСОБА_8 був зупинений працівниками ІНФОРМАЦІЯ_2 з метою перевірки перебування на обліку, як військовослужбовця. В ході розмови з останніми, ОСОБА_8 повідомив, що має при собі гранату у розібраному стані, які, в свою чергу, викликали працівників поліції.

Далі, 19.01.2024, з 11:42 по 11:55, під час проведення огляду місця події ОСОБА_8 добровільно надав для огляду полімерний пакет, всередині якого було виявлено предмет ззовні схожий на корпус ручної гранати та предмет ззовні схожий на запал до ручної гранати, які ОСОБА_8 незаконно зберігав при собі, без відповідних дозвільних документів та які під час огляду було вилучено.

Відповідно до висновку експерта №СЕ-19/102-24/1289-ВТХ від 06.02.2024, надані на дослідження предмети, а саме: металевий предмет еліпсоподібної форми зеленого кольору з ребристою поверхнею із маркувальними позначеннями «6/59 254-51 ТНТ» є корпусом оборонної осколкової ручної гранати Ф-1 промислового виготовлення військового призначення; металевий предмет циліндричної форми із зигзагоподібної пластиною з маркувальними позначеннями «165-75 УЗРГМ 583» є підривачем «уніфікований запал дистанційної дії типу УЗРГМ» промислового виготовлення військового призначення. Металевий предмет еліпсоподібної форми зеленого кольору з ребристою поверхнею із маркувальними позначеннями «6/59 254-51 ТНТ» в конструктивному поєднанні з металевим предметом циліндричної форми із зигзагоподібної пластиною з маркувальними позначеннями «165-75 УЗРГМ 583» відноситься до бойового припасу і є оборонною осколковою ручною гранатою Ф-1 промислового виготовлення військового призначення.

Таким чином, ОСОБА_8 , обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України придбання, носіння та зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу.

В апеляційній скарзі прокурор у провадженні ОСОБА_7 , не оспорюючи доведеності вини ОСОБА_8 , правильності кваліфікації його дій, вважає оскаржуваний вирок постановлений із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, з огляду на те, що судом 1-ої інстанції не враховано того, що злочин, у вчиненні якого обвинуваченого ОСОБА_8 визнано винуватим з призначенням покарання у виді позбавлення волі, яке він має відбувати реально, був скоєний до ухвалення 10.07.2024 Вінницьким апеляційним судом вироку, яким обвинуваченому призначено покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України, у зв`язку із чим суд 1-ої інстанції безпідставно не вказав у резолютивній частині вироку про самостійне виконання попреднього вирока - Вінницького апеляційного суду від 10.07.2024.

Посилаючись на викладені обставини прокурор просить вирок суду змінити в частині призначеного покарання, шляхом доповнення резолютивної частини вказівкою про самостійне виконання вироку Вінницького апеляційного суду від 10.07.2024. В іншій часині вирок суду залишити без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор ОСОБА_6 підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_8 був повідомлений про час та місце апеляційного розгляду справи, натомість клопотань про забезпечення його безпосередньої участі в судовому засіданні апеляційного суду не подавав.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Системний аналіз вироку суду 1-ої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення приписам наведеної норми кримінального процесуального закону в повній мірі не відповідає.

Як вбачається із журналу судового засідання та мотивувальної частини вироку суду 1-ої інстанції, обвинувачений повністю визнав свою вину у вчиненні злочину.

Отже, враховуючи те, що учасники кримінального провадження не оспорюють фактичні обставини справи, суд апеляційної інстанції вважає, що дії обвинуваченого правильно кваліфіковані за ч. ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 263 КК України.

Враховуючи те, що зазначені висновки суду 1-ої інстанції щодо винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому злочинів та правильність кваліфікації його дій ніким із учасників провадження в апеляційному порядку не оскаржується, колегія суддів, не встановивши при цьому жодних істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду дійти правильного висновку в цій частині, не вбачає підстав для їх перегляду.

При призначені виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд 1-ої інстанції зазначив у вироку, що враховує характер, ступінь тяжкості, а також мотивацію вчинених ним злочинів, дані про особу обвинуваченого, а саме те, що він раніше притягувався до кримінальної відповідальності, характеризується посередньо, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, обставини, що пом`якшують покарання (щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення), обставину. що обтяжує покарання (рецедив злочинів).

Враховуючи все вищевикладене, суд 1-ої інстанції дійшов висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_8 можливе із призначенням покарання у виді позбавлення волі.

Разом із цим, апеляційний суд погоджується з доводами прокурора ОСОБА_7 та зауважує на тому, що суд 1-ої інстанції при постановлені вироку допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема, не зазначив про виконання попереднього вироку самостійно.

Так, відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003, коли особа, щодо якої було застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких обставин кожен вирок виконується самостійно.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_8 10.07.2024 засуджений вироком Вінницького апеляційного суду за ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді 5-ти років позбавлення волі, із застосуванням ст. 75 КК України звільнений вілд відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 1 рік 6 місяців.

Водночас, злочини у вчиненні яких обвинуваченого ОСОБА_8 визнано винуватим в зазначеному кримінальному провадженні з призначенням покарання у виді позбавлення волі, яке він має відбувати реально, були вчинені 30.08.2023 та 19.01.2024, тобто до ухвалення вищевказаного вироку Вінницького апеляційного суду від 10.07.2024.

Отже, враховуючи вищевказані обставини, колегія суддів зауважує на тому, що суд 1-ої інстанції не врахував попередній вирок щодо ОСОБА_8 і не зазначив у резолютивній частині оскаржуваного вирку про необхідність його самостійного виконання.

Зазначена позиція апеляційного суду узгоджується із правовим висновком Об`єднаної палати ККС ВСУ викладеної у постанові від 15.02.2021 у справі №760/26543/17, відповідно до якого, якщо до особи, котра вчинила кримінальне правопорушення, вироком суду було застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням, а потім було встановлено, що вона винна ще й в інших злочинах, вчинених до постановлення цього вироку, в таких випадках питання про відповідальність особи за сукупністю вчинених нею кримінальних правопорушень має вирішуватись залежно від того, чи залишається незмінним попередній вирок, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням, на момент постановлення нового вироку, і яке рішення приймає суд у новому вироку щодо покарання за злочини, вчинені до постановлення попереднього вироку. У випадку, коли попередній вирок залишився незмінним і прийняте в ньому рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням зберігає свою законну силу, а новим вироком особі призначається покарання, яке вона має відбувати реально, положення ч. 4 ст. 70 КК щодо призначення остаточного покарання особі з урахуванням попереднього вироку не застосовуються, а кожний вирок - попередній, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням, та новий, за яким їй призначено покарання, що належить відбувати реально - виконуються самостійно.

Враховуючи допущення судом 1-ої інстанції неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, колегія суддів вважає за необхідне доповнити резолютивну частину вироку вказівкою про те, що вирок Вінницького апеляційного суду від 10.07.2024, яким ОСОБА_8 засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, підлягає самостійному виконанню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 409 КПК України передбачено, що підставою для скасування або зміну судового рішення є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність є застосування закону, який не підлягає застосування.

Отже, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора ОСОБА_7 підлягає задоволенню, а вирок суду 1-ої інстанції зміні, в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання.

Керуючись ст. 405, 407, 408, 409, 419 КПК України, колегія суддів

постановила :

Апеляційну скаргу прокурора у провадженні ОСОБА_7 , - задовольнити.

Вирок Барського районного суду Вінницької області від 28.08.2024 року відносно ОСОБА_8 , - змінити в частині призначеного покарання у зв?язку з неправильним застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Доповнити резолютивну частину вироку вказівкою про те, що вирок Вінницького апеляційного суду від 10.07.2024, яким ОСОБА_8 засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,- підлягає самостійному виконанню.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного Кримінального Суду в складі Верховного Суду протягом 3-х (трьох) місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3