УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2025 року

м. Київ

справа № 226/1012/24

провадження № 51 - 5452 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_4 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 17 вересня 2024 року щодо ОСОБА_5 ,

встановив:

За вироком Димитровського міського суду Донецької області від 29 травня 2024 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років 6 місяців.

За вироком суду, 02 лютого 2024 року приблизно о 18:00 год, точного часу не встановлено, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 перебували за місцем мешкання у зальній кімнаті будинку за адресою: АДРЕСА_1 , де разом розпивали спиртні напої.

Під час вживання спиртних напоїв, між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 сталась словесна сварка на ґрунті того, що ОСОБА_6 збиралася піти з будинку, залишивши ОСОБА_7 самого. З метою взяти свій верхній одяг, ОСОБА_6 направилася до спальної кімнати будинку. У цей час у ОСОБА_7 , на грунті раптово виниклих неприязних відносин, виник злочинний умисел, спрямований на спричинення ОСОБА_6 тяжкого тілесного ушкодження. Після чого, близько 18:20 год, точний час не встановлений, реалізуючи свій злочинний умисел, що раптово виник та був спрямований на заподіяння ОСОБА_6 тілесних ушкоджень, ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, взяв ніж зі столу у кухонній кімнаті та, тримаючи його у правій руці, направився в спальну кімнату, де знаходячись перед ОСОБА_6 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, та бажаючи їх настання, тобто діючи з прямим умислом, наніс їй вказаним кухонним ножем один удар в область лівого боку грудної клітини, після чого самостійно припинив свої протиправні дії, викликав поліцію та швидку допомогу.

У результаті умисних злочинних дій ОСОБА_7 потерпілій ОСОБА_6 спричинено тілесні ушкодження у вигляді: одного колото-різаного поранення грудної клітини зліва по середній пахвовій лінії на рівні 10 ребра, проникаюче в черевну та ліву плевральну порожнини з ушкодженням діафрагми, лівої легені, серцевої сорочки, правого шлуночка серця з масивною кровотечею в порожнину серцевої сорочки, ліву плевральну порожнину та черевну порожнину, яке утворилось прижиттєво, незадовго до настання смерті, та має ознаки тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечні для життя в момент заподіяння та знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв?язку з настанням смерті ОСОБА_6 ; садна лівого передпліччя, синець правого передпліччя, які утворились прижиттєво, незадовго до настання смерті мають ознаки легких тілесних ушкоджень та не знаходяться в причинному зв?язку з настанням смерті.

Причиною смерті ОСОБА_6 стало одне колото-різане поранення грудної клітини зліва, проникаюче в черевну та грудну порожнини з ушкодженням діафрагми, верхньої долі лівої легені, серцевої сорочки, правого шлуночка серця з масивною кровотечею в порожнину серцевої сорочки (200мл), ліву плевральну порожнину (1300мл) та черевну порожнину (200мл), що ускладнилось гострою крововтратою.

Від отриманих тілесних ушкоджень потерпіла ОСОБА_6 померла на місці.

Смерть потерпілої ОСОБА_6 настала приблизно за 12-16 год до моменту огляду її трупа в морзі (03.02.2024 о 10:00).

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 17 вересня 2024 року вирок місцевого суду залишено без зміни.

У касаційній скарзі потерпілий, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженого ОСОБА_7 , посилаючись на допущені, на його думку, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного засудженому покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі через м`якість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду й призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_4 указує на те, що суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок місцевого суду за його апеляційною скаргою в частині призначеного засудженому покарання внаслідок його м`якості, необґрунтовано не визнав обставину, що обтяжує покарання, а саме вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винний перебував у сімейних або близьких відносинах.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, за обставин, установлених та перевірених місцевим судом, а також правильність кваліфікації його дій за вказаною статтею у касаційній скарзі потерпілим не оспорюються та не заперечуються.

Зі змісту касаційної скарги ОСОБА_4 вбачається, що він фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до вимог ст. 65 КК суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Вказаних вимог закону апеляційним судом дотримано в повному обсязі.

Як слідує зі змісту вироку місцевого суду, призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК є тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, характеризується за місцем проживання посередньо, осіб на утриманні не має, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, пом`якшуючу обставину покарання судом визнано щире каяття та обтяжуючу обставину покарання визнано вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння.

З урахуванням конкретних обставин кримінального провадження місцевий суд дійшов висновку, що для запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень, та керуючись статтями 50, 65-67 КК необхідно призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції, передбаченої ч. 2 ст. 121 КК.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 у порядку апеляційної процедури, належним чином проаналізував доводи апеляційної скарги потерпілого, які за своїм змістом аналогічні доводам касаційної скарги, дав на них мотивовану відповідь й обґрунтовано погодився з висновком місцевого суду стосовно розміру покарання.

Підстав для сумніву у правильності висновків суду апеляційної інстанції немає.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Доводи потерпілого ОСОБА_4 про неврахування судом апеляційної інстанції обставини, що обтяжує покарання, а саме вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винний перебував у сімейних або близьких відносинах, були предметом перевірки апеляційного суду.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції помилково при призначенні покарання ОСОБА_7 не визнав обставину, обтяжуючу покарання - вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винний перебував у сімейних або близьких відносинах, яка вказана у обвинувальному акті. Однак вказана обставина, не впливає та не могла вплинути на правильність призначення судом першої інстанції виду та розміру покарання. З чим погоджується і колегія суддів Верховного Суду.

Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання є законним, справедливим і співмірним характеру вчинених дій, а тому не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через м`якість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність оскаржуваного судового рішення, умотивованість висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання та справедливість обраного їй заходу примусу, потерпілим у касаційній скарзі не наведено.

З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілого ОСОБА_4 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 17 вересня 2024 року щодо ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3