ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1017/25 Справа № 192/2348/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені Дніпровського апеляційного суду матеріали судового провадженняза апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2024 року про відмову у звільненні від покарання відповідно до ч.2 ст.74 Кримінального кодексу України (далі- КК),-

В С Т А Н О В И Л А:

28 серпня 2024 року до Солонянського районного суду Дніпропетровської області надійшло подання начальника ДУ Солонянська виправна колонія ( №21 ) ОСОБА_8 з проханням привести призначене засудженому ОСОБА_7 покарання у відповідність до Закону України 18 липня 2024 року № 3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів».

Оскаржуваною ухвалою місцевого суду у задоволенні подання було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду засудженим ОСОБА_7 подано апеляційну скаргу, в якій він просить переглянути рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2024 року.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши думку прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу засудженого, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 Кримінального процесуального кодексу України (далі- КПК)суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах поданої апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не дотримано зазначених вимог кримінального процесуального закону.

Мотивуючи своє рішення про відмову у задоволенні подання ДУ Солонянська виправна колонія ( №21 ) суд першої інстанції зазначив, що вироком Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2021 року ОСОБА_7 був засуджений до 4 років 1 місяця позбавлення волі за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 383, ч. 2 ст. 384 КК.

Остаточне покарання за цим вироком було призначено за сукупністю вироків відповідно до ч. 1 ст. 71 КК шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання, призначеного вироком Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2017 року у вигляді 4 років позбавлення волі за вчинення засудженим ОСОБА_7 08 жовтня 2016 року кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК, де розмір завданої шкоди складає 280 гривень 00 копійок.

Водночас суд у своєму рішенні виснував, що оскільки звільнення ОСОБА_7 від покарання, яке було призначено йому вироком Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2021 року за правилами ст. 71 КК, тобто фактично звільнення від покарання, яке було призначене вироком Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2017 року, є втручанням у резолютивну частину вироку Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2021 року, а тому не належить до повноважень суду під час розгляду питання про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 КК України.

Між тим з такими висновками місцевого суду не погоджується колегія суддів виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.74 КК особа, засуджена за діяння, караність якого законом усунена, підлягає негайному звільненню від призначеного судом покарання.

Згідно п.13 ч.1 ст.537 КПК під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання, зокрема, про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 Кримінального кодексу України.

За приписами п.2 ч.2 ст.539 КПК клопотання (подання/заяви) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого виконується вирок, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 10 (у частині клопотань про заміну покарання відповідно до частини третьої статті 57, частини першої статті 58, частини першої статті 62 Кримінального кодексу України), 11, 13, 13-2 частини першої статті 537 цього Кодексу.

Отже оскільки засуджений ОСОБА_7 на час звернення керівництва установи з поданням до суду відбував покарання у ДУ Солонянська виправна колонія (№21), тому питання пов`язані з виконанням вироку у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 Кримінального кодексу України, повинні вирішуватися Солонянським районним судом Дніпропетровської області.

З 09.08.2024 набув чинності Закон України "Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів" № 3886-IX від 18.07.2024 (далі Закон № 3886-ІХ).

Цим Законом статтю 51 КУпАП викладено в новій редакції, якою збільшено розміру неоподаткованого мінімуму доходів громадян, який застосовується для визначення кваліфікації відповідних діянь як адміністративного правопорушення.

Згідно з п. 5 підрозділу 1 розділу ХХ Податкового кодексу України якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року.

Відповідно до підпункту 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV Податкового кодексу України податкова соціальна пільга дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року.

З цього приводу об`єднана палата ККС ВС у своїй постанові від 07 жовтня 2024 року (справа № 278/1566/21, провадження № 51-2555кмо24) зробила висновок про те, що питання, що виникають у кримінальних провадженнях у зв`язку з набуттям чинності Закону № 3886-IX, вирішується судами за правилами, передбаченими для випадків, коли втратив чинність закон, яким установлювалася кримінальна протиправність діяння.

Положеннями ч. 1 ст. 3 КК встановлено, що законодавство України про кримінальну відповідальність становить КК України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. При цьому зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення (ч. 6 ст. 3 КК).

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Зазначені норми Основного Закону України також знайшли своє відображення і в ч. 1 ст. 5 КК України, згідно з якою закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Як убачається з наданих апеляційному суду матеріалів судового провадження, засуджений ОСОБА_7 відбуває покарання за вироком Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2021 року, за яким його було визнано винним та засуджено за ч.2 ст.186, ч.1 ст.383, ч.2 ст.384 та ч.1 ст.70 КК до покарання у виді 4 років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.71 КК за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання, призначеного вироком Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2017 року, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді 4 років 1 місяця позбавлення волі (а.п.3-5).

Разом з цим, як убачається зі змісту вироку Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2017 року, засудженого ОСОБА_7 було визнано винним та засуджено за ч.3 ст.185 КК до покарання у виді 4 років позбавлення волі. На підставі ст.ст.75,76 КК звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки та покладенням відповідних обов`язків (а.п.6-7).

За цим вироком вчинення ОСОБА_7 було визнано винним у скоєнні 08 жовтня 2016 року крадіжки майна потерпілого ОСОБА_9 на загальну суму 800 грн.

Отже вищенаведене свідчить про те, що обидва вироки відносно засудженого ОСОБА_7 є взаємопов`язаними та підлягають перевірці на відповідність Закону №3886-ІХ, оскільки приведення кожного з цих вироків у відповідність до Закону № 3886-ІХ можуть мати для засудженого правові наслідки у призначені остаточного покарання за правилами ч.1 ст.71 КК.

Натомість суд першої інстанції залишив безпідставно поза увагою вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2017 року.

Відповідно до ч.1 ст.409 КПК підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є: 1) неповнота судового розгляду; 2) невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; 3) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 4) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно ч.1 ст.410 КПК неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч.1 ст.412 КПК).

Отже, на переконання апеляційного суду, викладені обставини вказують на неповноту судового розгляду, оскільки оскаржуване рішення прийняте місцевим судом з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, а тому відповідно до ч.1 ст.415 КПК можуть бути усунуті лише при новому розгляді у суді першої інстанції.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що апеляційна скарга засудженого ОСОБА_7 підлягає частковому задоволенню, а ухвала Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2024 року підлягає скасуванню, з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.

На підставі викладено, керуючись статтями 404, 407, 409, 410, 412, 415 та 418, 419 КПК, коллегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2024 року скасувати та призначити нового розгляду у суді першої інстанції.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її оголошення, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4