УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000180, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , на вирок Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 23 липня 2024 року, стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Чорноморка Очаківського району Миколаївської області, українця, громадянина України, з професійно технічною освітою, не одруженого, маючого на утриманні одну малолітню дитину, не працюючого, військовозобов`язаного, військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації, оператора 2 відділення протитанкових керованих ракет взводу протитанкових керованих ракет військової частини НОМЕР_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст.89 КК України раніше не судимого,

-обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.407, ч.3 ст.413 КК України,

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7

захисник ОСОБА_5

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду змінити в частині призначеного покарання. Призначити ОСОБА_6 покарання із застосуванням ч.1 ст.69 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 роки.

На підставі ч.1 ст.62 КК України, призначене покарання у виді 2 років позбавлення волі, замінити обвинуваченому ОСОБА_6 на тримання у дисциплінарному батальйоні.

Короткий зміст вироку.

Вироком суду, ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.407, ч.3 ст.413 КК України і призначено йому покарання:

- за ч.3 ст.413 КК України 2 (два) роки позбавлення волі;

- за ч.5 ст.407 КК України 5 ( п`ять) років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Провадження за цивільним позовом першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Миколаєві) територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Миколаєві в інтересах держави в особі військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням у розмірі 14000 грн. 54 коп. закрити, у зв`язку з відсутністю предмета спору.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник вказує, що судом хоча і застосовано мінімальне покарання в межах санкції статей, проте вважає, що в конкретному випадку воно є занадто суворим і таким, що не відповідає ступеню тяжкості вчиненого і особі обвинуваченого, внаслідок чого не відповідає його цілям, які сформульовані у ст.50 КК України.

На думку сторони захисту, мета покарання у розуміння ст.50 КК України стосовно ОСОБА_6 може бути досягнута застосуванням значно меншого покарання, враховуючи особу обвинуваченого та його процесуальну поведінку, що дає суду можливість застосування ст. 69 КК України.

Стверджує, що суд не надав оцінки та не врахував у якості обставини, що пом`якшує покарання добровільне відшкодування завданих збитків, що очевидно вказує на намагання обвинуваченого виправитись шляхом вчинення, задовго до моменту призначення покарання судом, дій, що знижують шкідливий вплив вчиненого ним діяння. Крім того, вказує, що суд не надав належної оціни тому факту, що обвинувачений почав їх відшкодовувати щі зі стадії досудового розслідування, що вказує на суттєве зниження суспільної небезпеки обвинуваченого ОСОБА_6 .

Зауважує, що суд констатував наявність на утриманні ОСОБА_6 неповнолітньої дитини, але не відніс цю обставину до пом`якшуючих, незважаючи на наявність для цього відповідних підстав.

Звертає увагу на те, що суд взагалі не з`ясовував наявність психічних та психологічних особливостей особи ОСОБА_6 , що на думку сторони захисту, має важливе значення у цій категорії злочинів, так як обвинувачений як люба людина має сильні та слабкі сторони, а отже в певний період часу, враховуючи суттєве психологічне навантаження та страх смерті під час проходження служби в Збройних силах України, перебував у психологічному стані, який суттєво впливав на його поведінку. Питання про те, чи могли індивідуально-психологічні особливості ОСОБА_6 суттєво вплинути на його поведінку під час скоєння ним втечі з місця служби залишилось судом не з`ясованим, хоча мало безпосереднє значення для вирішення питання про вид та розмір призначеного покарання. Вважає, що психологічний стан обвинуваченого, а саме паніка з не надуманих, а реальних побоювань за своє життя, повинний бути віднесений до обставин, що пом`якшують покарання.

Одночасно стверджує, що обставин які обтяжують покарання судом не встановлено. Мотивуючи відмову у застосуванні ст. 69 КК України суд вказав «оскільки Законом України від 13 грудня 2022 року № 2839-ІX, який набрав

чинності 27 січня 2023 року, було посилено кримінальну відповідальність військовослужбовців, зокрема шляхом викладення частини 1 статті 69 КК України у новій редакції, яка унеможливлює призначення судом покарання із застосуванням статі 69 КК України» відсутні підстави для призначення ОСОБА_6 більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, за умов визначених ч. 1 ст.69 цього Кодексу, як про те просили прокурор та захисник». При цьому судом не враховано, що відповідно до ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та визнано доведеним, що 13 березня 2022 року ОСОБА_6 на підставі Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», № 69/2022 «Про загальну мобілізацію», було призвано на військову службу за мобілізацією на період воєнного стану ІНФОРМАЦІЯ_2 та направлено для проходження служби до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 № 46 від 13 березня 2022 року ОСОБА_6 було призначено на посаду стрільця санітара 1 відділення охорони 1 взводу роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_2 . Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 № 34-РС від 06 червня 2022 року солдата ОСОБА_6 було зараховано в розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 . Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 5 від 11 червня 2022 року солдата ОСОБА_6 було призначено на посаду оператора 2 відділення протитанкових керованих ракет взводу протитанкових керованих ракет військової частини НОМЕР_1 , зараховано до списків особового складу військової частини та поставлено на всі види забезпечення.

Відповідно до Указу Президента України «Про введення в Україні воєнного стану» № 64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 2102-ІХ від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, введено в Україні воєнний стан, який триває дотепер.

Про запровадження в Україні воєнного стану та порядок проходження військової служби в умовах воєнного стану солдату ОСОБА_6 достеменно було відомо, і до часу самовільного залишення місця служби останній дотримувався встановленого порядку несення служби та виконував покладені на нього завдання. Проходячи військову службу, солдат ОСОБА_6 відповідно до вимог ст.ст. 17, 65, 68 Конституції України, ст.ст. 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 2,4,6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, повинен був свято і беззаперечно дотримуватися Конституції України і законів України, Військової присяги, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, дорожити честю і гідністю військовослужбовця, берегти військову честь і поважати гідність інших людей, не допускати негідних вчинків, виконувати свої службові обов`язки, які визначають обсяг виконання завдань доручених йому за посадою та дотримуватися вимог статутів Збройних Сил України.

У зв`язку із збройною агресією російської федерації проти України, місцем тимчасової дислокації підрозділу військової частини НОМЕР_1 був населений пункт в межах території Баштанського (Березнегуватського) району Миколаївської області. Проте, 14 листопада 2022 року близько 19 год., обвинувачений ОСОБА_6 будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації та проходячи військову службу на посаді оператора 2 відділення протитанкових керованих ракет взводу протитанкових керованих ракет військової частини НОМЕР_1 , діючи умисно, в порушення вимог вищевказаного законодавства, з метою тимчасово ухилитися від обов`язків військової служби в умовах воєнного стану, самовільно залишив місце служби тимчасове місце дислокації військової частини НОМЕР_1 в межах території Баштанського району Миколаївської області та незаконно перебував за його межами, де проводив час на власний розсуд, не повідомляючи про себе органам військового управління та правоохоронним органам, як про військовослужбовця, який самовільно залишив місце служби до дня його затримання - 21 березня 2024 року.

Крім цього, станом на листопад 2022 року військова частина НОМЕР_1 на підставі Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року була залучена до здійснення заходів з національної безпеки та оборони, відсічі та стримуванні збройної агресії і знаходилась в районі ведення бойових дій на території Миколаївської області у складі створених (діючих) угрупувань військ (сил) Сил оборони держави, а саме угрупування військ « ІНФОРМАЦІЯ_4 », а особовий склад військової частини НОМЕР_1 , зокрема солдат ОСОБА_6 , виконував бойові завдання на лінії безпосереднього зіткнення із супротивником у районі проведення бойових дій.

У період з 07 липня по 18 серпня 2022 року, більш точного часу органами досудового слідства встановлено не було, ОСОБА_6 перебуваючи на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 отримав у службове користування наступне інвентарне майно: чоботи гумові 1 пара, казанок індивідуальний польовий 1 шт., фляга індивідуальна польова 1 шт., рушник махровий 2 шт., килим польовий ізоляційний 1 шт., наколінники тактичні бойові 1 пара,окуляри балістичні 1 шт., плитоноска кольору Койот 1 шт., мішок спальний 1 шт. Однак, 14 листопада 2022 року близько 19 год., ОСОБА_6 діючи в умовах воєнного стану, будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією та проходячи військову службу на посаді оператора 2 відділення протитанкових керованих ракет взводу протитанкових керованих ракет військової частини НОМЕР_1 , перебуваючи в межах населеного пункту АДРЕСА_2 , діючи із злочинною недбалістю, всупереч вимогам ст.ст. 2,9,11,16,49,127,128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ст.ст. 1,3,7 Закону України «Про правовий режим майна в Збройних Силах України», п.29 розділу V Інструкції "Про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період", затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29.04.2016 року № 232, п.13 «Положення про порядок обліку, зберігання, та використання військового майна у Збройних Силах України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 серпня 2000 року № 1225, внаслідок порушення правил зберігання, втратив ввірене йому для службового користування інше військове майно, яке перебувало на відповідному інвентарному обліку речової служби та підлягало поверненню після тимчасового користування ним до речового складу військової частини НОМЕР_1 , а саме: чоботи гумові 1 пара вартістю 145,75 грн., казанок індивідуальний польовий 1 шт. - вартістю 446,93 грн., флягу індивідуальну польову 1 шт. вартістю 151,75 грн., рушник махровий 2 шт. вартістю 104,59 грн., килим польовий ізоляційний 1 шт. - вартістю 309,17 грн., наколінники тактичні бойові 1 пара вартістю 335,95 грн., окуляри балістичні 1 шт. вартістю 1274,72 грн., плитоноску кольору Койот 1 шт. вартістю 9655,83 грн., мішок спальний 1 шт. вартістю 1575,86 грн., чим завдав збитків державі на загальну суму 14000 грн. 54 коп.

Дії обвинуваченого ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ч.5 ст.407 КК України, як самовільне залишення місця служби військовослужбовцем, вчинене в умовах воєнного стану та за ч.3 ст.413 КК України, як втрата ввіреного для службового користування військового майна внаслідок порушення правил його зберігання, вчинена в умовах воєнного стану.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника на підтримку доводів апеляційної скарги, думку прокурора, який вважав вирок суду законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Відповідно до вимог статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в повній мірі дотримався зазначених вимог закону.

Висновок суду, щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено за обставин наведених у вироку, підтверджені зібраними у справі доказами, яким суд першої інстанції дав правильну юридичну оцінку і обґрунтовано дійшов до висновку про його винуватість у вчинені вказаних кримінальних правопорушень.

Всі обставини справи були детально розглянуті та досліджені судом першої інстанції, що підтверджується наведеними та належно оціненими у вироку доказами про вчинення злочину обвинуваченим.

Кваліфікація судом першої інстанції дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.5 ст. 407, ч.3 ст.413 КК України є правильною і апелянтом не оспорюється. А тому відповідно до вимог ст. 404 КПК України, вирок в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Згідно з ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Виходячи з системного аналізу вказаних норм, підставами для скасування чи зміни судового рішення є такі порушення норм кримінального процесуального закону, які шляхом позбавлення чи обмеження гарантованих КПК України прав учасників кримінального провадження, недотримання процедури судочинства чи іншим шляхом вплинули чи могли вплинути на винесення законного, обґрунтованого та вмотивованого судового рішення.

При цьому, конкретне порушення кримінального процесуального закону може бути визнано істотним чи неістотним залежно від обставин кримінального провадження.

Апеляційним судом не встановлено порушень, які наведені в апеляційній скарзі захисника та які б перешкодили суду всебічно розглянути матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_6 .

В судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачений свою вину у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.407, ч.3 ст. 413 КК України визнав повністю, у вчиненому щиро розкаявся.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про невідповідність призначеного ОСОБА_6 покарання вимогам закону, внаслідок суворості, колегія суддів уважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.2 ст.50 КК України метою покарання є не тільки кара, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до усталеної практики, призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Згідно з приписами ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції у відповідності до ст. 65, 66, 67 КК України з урахуванням ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно до ст.12 КК України відносяться до нетяжкого і тяжкого злочинів, відомостей, що характеризують особу обвинуваченого, який не є суспільно небезпечним, за місцем проживання характеризується посередньо, скарг на нього від сусідів не надходило, однак участі у громадському житті громади і села не приймає, розлучений, має на утриманні неповнолітню доньку, останній раз притягався до адміністративної відповідальності 24 травня 2023 року за ч.1 ст.173-2 КУпАП, постійного джерела доходів не має, працював за домовленістю, на обліках у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, за наявності обставини пом`якшуючої покарання - щире каяття, за відсутності обтяжуючих обставин, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання в межах визначених санкціями ч.5 ст.407 та ч.3 ст.413 КК України, яке за своїм видом і мірою відповідає меті покарання, у розумінні ст. 50 КК України.

Отже, обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд першої інстанції, у повній мірі, дотримався загальних засад призначення покарання, врахувавши у тому числі, й ті обставини, на які посилається захисник в апеляційній скарзі.

Призначене обвинуваченому покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, підстав визнати його надмірно суворим, як про це зазначено в апеляційній скарзі, колегія суддів не знаходить.

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_6 добровільно відшкодував завдані збитки, має на утриманні неповнолітню дитину, перебував у психологічному стані, який суттєво впливав на його поведінку, не є підставою для зміни вироку та призначення йому менш суворого покарання, оскільки, при призначенні ОСОБА_6 покарання, ці обставини судом першої інстанції були враховані.

Оскаржуючи вирок суду, захисник вважає, що існують підстави для призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 69 КК України, однак колегія суддів вважає такі доводи необґрунтованими.

Санкція ч.5 ст.407 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі строком від 5 до 10 років.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 69 КК України (в редакції Закону № 2839-IX від 13.12.2022) за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що призначення кримінального покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення та звільнення від його відбування не можуть бути застосовано до ОСОБА_6 ..

Таким чином, судом першої інстанції правомірно оцінено неможливість застосування, у даному випадку, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, положень ст.69 КК України, оскільки правові підстави для її застосування відсутні, з чим погоджується колегія суддів.

В ході судового розгляду судом досліджувалася медична характеристика, видана командиром військової частини НОМЕР_1 , з якої вбачається, що з 11 червня 2022 року ОСОБА_6 перебував під наглядом медичного пункту військової частини, хронічних захворювань, які б перешкоджали несенню військової служби не мав, є придатним до військової служби, за службовою характеристикою командира взводу ПтКР військової частини НОМЕР_1 під час проходження служби зарекомендував себе посередньо, як безініціативний військовослужбовець. Отже твердження сторони захисту про те, що обвинувачений перебував у суттєвому психологічному навантаженні, що вплинуло на його поведінку під час скоєння ним втечі з місця служби, є безпідставними.

Про неналежну поведінку обвинуваченого ОСОБА_6 свідчить і той факт, що 22 лютого 2022 року вироком Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області ОСОБА_6 був засуджений за ч.4 ст.407 КК України до трьох років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України був звільнений від призначеного покарання з іспитовим строком на один рік, з покладенням обов`язків, визначених п.п.1,2 ч.1 ст.76 КК України. Ухвалою Заводського районного суд м. Миколаєва від 06 березня 2023 року ОСОБА_6 було звільнено від відбування покарання призначеного вироком Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 22.02.2022 року по закінченню строку випробування.

Враховуючи викладені обставини, дані про особу обвинуваченого, колегія суддів не знаходить підстав для зміни вироку та призначення ОСОБА_6 покарання із застосування положень ст. 69 КК України, з огляду на тяжкість вчинених ним кримінальних правопорушень, період відсутності обвинуваченого на військовій службі - 4 місяці, під час дії воєнного стану, що спростовує доводи в апеляційній скарзі про протилежне.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного (обвинуваченого, засудженого), а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Відсутність належного реагування держави, зокрема суду, під час призначення покарання за вчинення військовослужбовцями кримінальних правопорушень проти встановленого порядку несення військової служби під час дій військового стану (збройної агресії та повномасштабного вторгнення збройних сил російської федерації на територію України) нівелює визначену статтями 50,65 КК України мету призначення покарання та може призвести до збільшення рівня злочинності у військах, зниження рівня дисципліни та підриву боєготовності військових підрозділів, неспроможності забезпечення командуванням військових частин належного виконання завдань з оборони держави, захисту незалежності та територіальної цілісності України, що призводить до порушення прав та інтересів суспільства в цілому та держави.

З огляду на наведене, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б давали підстави для зміни чи скасування судового рішення, не встановлено, за такого апеляційну скаргу захисника слід залишити без задоволення, вирок суду без змін.

Керуючись ст.376, 405,407, 418, 419, 424, 426, 532 КПК України апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , залишити без задоволення.

Вирок Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 23 липня 2024 року, стосовно ОСОБА_6 , - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді