В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.03.2025 року місто Львів

Галицький районний суд міста Львова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові обвинувальний акт у кримінальному провадженні про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Гола Пристань Херсонської області, українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, неодруженого, безробітного, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого вироком Галицького районного суду м. Львова від 26.04.2024 за ч.2 ст.345 КК України засудженого до покарання у вигляді обмеження волі на строк 2 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 Кримінального кодексу України,

встановив:

відповідно до відомості про несення служби особовим складом частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України, наряд у складі командира 1 патрульного взводу 1 патрульної роти 2 патрульного батальйону військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ОСОБА_6 , солдата ОСОБА_7 , сержанта ОСОБА_8 та старшого солдата ОСОБА_9 заступили на чергування з 18:00 год. 07.11.2024 до 01:00 год. 08.11.2023.

08.11.2024, близько 00 годин 40 хвилин, під час патрулювання у центральній частині м. Львова, наряд Національної гвардії України у складі ОСОБА_6 , солдата ОСОБА_7 , сержанта ОСОБА_8 та старшого солдата ОСОБА_9 , будучи одягненими у формений одяг з розпізнавальними знаками Національної гвардії України та Національної поліції України, знаходячись при виконанні своїх службових обов`язків, перебуваючи неподалік Львівської Національної Опери, за адресою: м.Львів, проспект Свободи, 28, представившись, підійшли до групи невідомих осіб, які, перебуваючи в громадському місці, конфліктували між собою та зробили зауваження щодо припинення ними порушень громадського порядку.

Одразу після цього, ОСОБА_4 , перебуваючи за вказаною адресою, з метою перешкоджання військовослужбовцям Національної гвардії України, які виконували свої службові обов`язки, під час встановлення ними обставин порушення громадського порядку, не реагуючи на зауваження військовослужбовців Національної гвардії про те, щоб покинути місце події, усвідомлюючи, що військовослужбовець Національної гвардії України ОСОБА_6 , одягнений у формений одяг та перебуває при виконанні своїх службових обов`язків, з метою спричинення тілесних ушкоджень працівнику правоохоронного органу, діючи умисно, підійшов до нього ззаду, обома руками обхватив його за тулуб та руки, прикладаючи фізичну силу, підняв його та прокинув на прогин, чим спричинив йому тілесні ушкодження у виді травми ділянки лівого плечового суглобу у вигляді звиху головки лівої плечової кістки, краєвого перелому в ділянці задньо-зовнішнього краю її, пошкодження суглобової губи та сухожилків підлопаткового м`язу і двохголового м`язу лівого плеча. Дана травма потребувала лікування на період більше 3-х тижнів (21 день), а тому відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості по ознаці тривалого розладу здоров`я.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у інкримінованому йому злочині визнав повністю. Надав покази, які у повній мірі відповідають фабулі обвинувачення та вищенаведеним встановленим судом обставинам. Вказав, що у обвинувальному акті вірно відображено те, що він 08.11.2024, близько 00 годин 40 хвилин, перебуваючи неподалік Львівської Національної Опери, за адресою: м.Львів, проспект Свободи, 28, проігнорував зауваження військовослужбовців Національної гвардії про те, щоб покинути місце події. Він бачив, що потерпілий ОСОБА_6 , одягнений у формений одяг та розумів, що останній перебуває при виконанні своїх службових обов`язків. Визнає, що підійшов до потерпілого ззаду, обома руками обхватив його за тулуб та руки, прикладаючи фізичну силу, підняв його та прокинув на прогин.

Пояснив, що події відбувались у період часу, у спосіб, за обставин, які зазначені в обвинувальному акті. Характер та послідовність його дій, мотиви і мета скоєння ним злочину, а також спосіб його вчинення у обвинувальному акті відображені вірно.

У вчиненому щиро розкаюється, засуджує свою поведінку. Просить вибачення у присутніх та суворо не карати.

Зважаючи на повне визнання обвинуваченим ОСОБА_4 своєї вини, суд визнав недоцільним дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, оскільки цього не заперечили учасники судового провадження і такі ніким не оспорюються.

При цьому, відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України, суд з`ясував, чи правильно розуміють учасники судового провадження зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Оцінюючи покази обвинуваченого ОСОБА_4 , суд визнає їх правдивими і достовірними, оскільки вони є послідовними, об`єктивно і повно відображають обставини вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, надані обвинуваченим безпосередньо у судовому засіданні, у присутності захисника, підстав для самообмови або обставин які ставлять під сумнів добровільність позиції обвинуваченого, судом не встановлено.

Оцінюючі встановлені в ході розгляду справи обставини та досліджені судом докази у їх сукупності, суд вважає доведеним, що обвинувачений ОСОБА_4 своїми діями вчинив умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу середньої тяжкості тілесного ушкодження у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 345 КК України.

В ході судового розгляду судом детально проаналізовано поведінку обвинуваченого ОСОБА_4 після вчинення злочинів, наслідки суспільно-небезпечного діяння останнього, дані про особу обвинуваченого, його спосіб життя, ймовірність вчинення ним нових злочинів, зважено на усі обставини кримінального провадження у їх сукупності.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд враховує положення ст. 65 КК України, відповідно до яких, суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Також, суд враховує, що згідно зі статтями 50, 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.

Отже, суд виходить з того, що положення Кримінального кодексу України наділяють його правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Таким чином, обираючи вид та міру покарання обвинуваченому, суд бере до уваги характер, стадію, спосіб та тяжкість вчиненого ним злочину, форму вини, конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, відношення обвинуваченого до скоєного.

Суд враховує фактичні обставини справи і тяжкість заподіяних злочином наслідків, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, не перебуває на обліку у лікаря нарколога та психіатра.

Крім того, суд приймає до уваги позицію потерпілого висловлену у заяві поданій суду стосовно того, що при призначенні покарання він покладається на розсуд суду.

Також, суд не може залишити поза увагою рівень суспільної небезпеки кримінального правопорушення, зокрема те, що обвинувачений під час дії воєнного стану у країні, незважаючи на те, що він перебував на іспитовому терміні, тобто був звільненим від відбування покарання, у публічному місці - на вулиці у центральній частині міста, вчинив кримінальне правопорушення по відношенню до військовослужбовця Національної гвардії України представники якої регулярно залучаються до заходів по захисту країни від безпідставної та зухвалої агресії російської федерації.

Пом`якшуючою покарання ОСОБА_4 обставиною суд визнає щире каяття обвинуваченого. Так, зокрема в ході судового розгляду обвинувачений надав визнавальні покази щодо обставин вчинення ним кримінального правопорушення, зокрема фактів у справі, та засудив свою протиправну поведінку у присутності учасників процесу, приніс свої вибачення безпосередньо у судовому засіданні. При цьому суд виходить з того, що системне тлумачення законодавства та судової практики вказує на те, що щире каяття, характеризуючи ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання.

Крім того, суд приймає до уваги те, що щире каяття можливе на будь-якій стадії кримінального процесу, як до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань (наприклад, при з`явленні із зізнанням), так і після їх внесення, на досудовому розслідуванні або під час розгляду справи у суді. Вирішальним є встановлення факторів, які б свідчили про справжність, щирість визнання вини, шляхом відповідного ставлення до скоєного, що передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, і має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації (постанова ККС ВС від 23.01.2024 у справі № 283/2169/19 (провадження № 51- 5093км23).

Обтяжуючою покарання обвинуваченого обставиною суд визнає вчинення злочину особою повторно. При цьому суд виходить з того, що згідно ч. 1 ст. 32 КК України, повторністю кримінальних правопорушень визнається вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу. В ході розгляду справи встановлено, що обвинувачений засуджений вироком Галицького районного суду м. Львова від 26.04.2024 за ч.2 ст.345 КК України, після чого повторно вчинив аналогічний злочин за обставин наведених вище.

Відповідно до правових орієнтирів, визначених у ст.ст. 50, 65 КК України, метою покарання є як кара, так і виправлення засуджених та запобігання вчинення нових злочинів. Досягнення вказаної мети є однією з форм реалізації визначених у ч. 1 ст. 1 КК України, завдань Закону про кримінальну відповідальність, правового забезпечення охорони від злочинних посягань прав і свобод людини і громадянина, власності та інших охоронюваних законом цінностей, а також запобігання злочинам.

При цьому, суд враховує положення ч.ч.1,2 ст.50 КК України, згідно яких, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Визначаючи вид та розмір покарання, суд також, виходить з того, що каральна функція, тобто акт покарання від імені держави, як засіб запобігання нових правопорушень, що є уособленням негативної реакції держави на скоєне правопорушення, не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільше сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства.

Отже, покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу й об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки особи. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

Беручи до уваги вказані обставини, а також дані про особу обвинуваченого, суд вважає, що його виправлення та перевиховання неможливе без ізоляції від суспільства, а тому обвинуваченому слід призначити покарання у виді обмеження волі, тобто в межах санкції статті, за якою кваліфіковано його дії.

При призначенні покарання обвинуваченому, суд застосовує судову дискрецію (судовий розсуд), тобто поняття яке у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольовою владною діяльністю суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання.

На переконання суду, таке покарання для засудженого відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності. Таке покарання також перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

Також, в ході розгляду справи встановлено, що обвинувачений засуджений вироком Галицького районного суду м. Львова від 26.04.2024 за ч.2 ст.345 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 2 роки та на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком (сукупність вироків).

Таким чином, суд приходить до висновку, що на підставі ч. 1 ст. 71 КК України, обвинуваченому слід частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком до покарання за даним вироком.

Судові витрати у даному кримінальному провадженні відсутні.

Запобіжний захід застосований до ОСОБА_4 у виді застави до набрання вироком законної сили залишити без змін. Після вступу вироку у законну силу запобіжний захід застосований до ОСОБА_4 в межах даного кримінального провадження вважати скасованим, а внесену в межах даного кримінального провадження заставу повернути заставодавцям або уповноваженим ними особам.

Як наведено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 04 червня 2024 року ( справа № 523/11745/22, провадження № 51-6949км 23) не будь-який час перебування особи у слідчому ізоляторі чи іншому місці попереднього ув`язнення може бути зараховано відповідно до частини 5 статті 72 КК. Такий строк тримання може бути зараховано лише в межах того самого кримінального провадження, у якому до особи було застосовано попереднє ув`язнення.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 72 КК України, слід зарахувати ОСОБА_4 у строк відбування покарання строк перебування під вартою в межах даного кримінального провадження у зв`язку із затриманням та застосуванням запобіжного заходу у період з 08.11.2024 по 17.12.2024 включно, із розрахунку одному дню позбавлення волі (тримання під вартою) відповідає два дні обмеження волі.

Застосовані в межах даної справи заходи забезпечення кримінального провадження у виді арешту на майно (речові докази), після набрання даним вироком законної сили слід скасувати.

Питання речових доказів слід вирішити у відповідності до положень ст. 100 КПК України.

Керуючись ст.ст. 368, 370, 374 КПК України,

ухвалив:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 Кримінального кодексу України та призначити йому покарання у виді двох років шести місяців обмеження волі.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, шляхом часткового приєднання до покарання за даним вироком невідбутої частини покарання за вироком Галицького районного суду м. Львова від 26.04.2024, остаточно призначити ОСОБА_4 покарання у виді трьох років шести місяців обмеження волі.

Початок строку відбування покарання засудженому ОСОБА_4 рахувати з моменту фактичного звернення даного вироку до виконання.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 72 КК України, зарахувати ОСОБА_4 у строк відбування покарання строк перебування під вартою в межах даного кримінального провадження у зв`язку із затриманням та застосуванням запобіжного заходу у період з 08.11.2024 по 17.12.2024 включно, із розрахунку одному дню позбавлення волі (тримання під вартою) відповідає два дні обмеження волі.

Запобіжний захід застосований до ОСОБА_4 у виді застави до набрання вироком законної сили залишити без змін. Після вступу вироку у законну силу запобіжний захід застосований до ОСОБА_4 в межах даного кримінального провадження вважати скасованим, а внесену в межах даного кримінального провадження заставу у розмірі 30280 гривень 00 копійок повернути заставодавцю ОСОБА_10 або уповноваженим нею особам.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду міста Львова від 12.11.2024 на наступне майно:

- мобільний телефон Samsung Galaxy A24 IMEI 1: НОМЕР_2 , IMEI 2: НОМЕР_3 , в прозорому чохлі із сім-картами операторів мобільного зв`язку ПрАТ «ВФ УКРАЇНА» із абонентськими номерами телефонів НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , після набрання вироком законної сили, скасувати.

Речові докази, після набрання вироком законної сили:

- мобільний телефон Samsung Galaxy A24 IMEI 1: НОМЕР_2 , IMEI 2: НОМЕР_3 , в прозорому чохлі із сім-картами операторів мобільного зв`язку ПрАТ «ВФ УКРАЇНА» із абонентськими номерами телефонів НОМЕР_4 , НОМЕР_5 - повернути ОСОБА_4 за належністю.

Судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 цього Кодексу.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду через Галицький районний суд міста Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Головуючий суддя ОСОБА_1