У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0001811 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , на вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 6 листопада 2024 року, стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Лиса Гора Первомайського району Миколаївської області, не одруженого, непрацюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого по АДРЕСА_2 , раніше судимого

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7

обвинувачений ОСОБА_6

захисник ОСОБА_5

(в режимі відеоконференції за допомогою сервісу EASYCON)

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду змінити в частині призначеного покарання. Ухвалити новий вирок, яким призначити покарання у виді трьох років позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України, звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання у виді3 років позбавлення волі з випробуванням,з іспитовим строком - 3 роки, з покладенням відповідно до ст.76 КК України обов`язків періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Короткий зміст вироку.

Вироком ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185 КК України, і призначено йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

В строк відбуття покарання ОСОБА_6 зараховано час його затримання та перебування під вартою, з 20.01.2021 до 18.05.2021 включно.

До вступу вироку в законну силу, залишено ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді застави, з покладенням наступних обов`язків: прибувати за кожною вимогою до суду; не відлучатися з с. Лиса Гора Первомайського району Миколаївської області без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання та місця роботи.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави процесуальні витрати у справі, які складаються із затрат на проведення судових експертиз, на загальну суму 48544,65 грн. Вирішено питання щодо речових доказів.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник зауважує, що хоча і ОСОБА_6 раніше судимий, однак після скоєння злочинів у 2021 році став на шлях виправлення та з 2021 року не притягувався ані до кримінальної ані до адміністративної відповідальності, це на думку сторони захисту, свідчить про те, що засуджений зробив для себе відповідні висновки та вирішив обрати спосіб життя не пов`язаний із скоєнням кримінальних правопорушень, також звертає увагу, що ОСОБА_6 є особою молодого віку, потерпілі не мають жодних претензій до нього, шкода у кримінальному провадженні частково відшкодована. Вказує, що за час проведення досудового слідства та суду ОСОБА_6 вже багаторазово пожалкував про вчинене ним кримінальне правопорушення, навчений та покараний наріканнями оточуючих людей обвинувачений у скоєному проявив щиросердне розкаяння, співпрацював зі слідством, давав покази, проводив слідчі експерименти.

Зазначає, що ОСОБА_6 за місцем проживання характеризується позитивно, має постійне місце проживання, вважає, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства із застосуванням ст.75 КК України.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та визнано доведеним, що ОСОБА_6 будучи неодноразово судимим за вчинення корисливих злочинів, на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив та повторно вчинив нові злочини.

Так, у період часу з 09.12.2020 по 15.12.2020, точна дата судом невстановлена, ОСОБА_6 вирішив повторно вчинити крадіжку чужого майна. У нічний час, достовірно знаючи, що у будинку, котрий належить ОСОБА_8 за адресою АДРЕСА_3 , ніхто не проживає, і там ОСОБА_8 зберігає пшеницю, ОСОБА_6 прийшов до вказаного домоволодіння. Для полегшення вчинення злочину ОСОБА_6 завчасно приніс із собою мішки, у які планував насипати пшеницю. Перебуваючи на території двору, ОСОБА_6 знайшов металевий прут, котрим збив навісний замок на вхідних дверях будинку та проник до середини. Далі, реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_6 почав нагортати у мішки пшеницю, яка знаходилась на підлозі однієї із кімнат будинку насипом загальною вагою 700 кг., та переносити до місця свого проживання за адресою АДРЕСА_2 . Таким чином ОСОБА_6 таємно викрав у ОСОБА_8 700 кг пшениці вартістю 5460 грн., спричинивши тим самим матеріальний збиток на вказану суму.

Крім того, у період часу з 29.12.2020 по 04.01.2021, точна дата судом невстановлена, ОСОБА_6 вирішив повторно вчинити крадіжку чужого майна. Так, у нічний час, достовірно знаючи, що у будинку, котрий належить ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_2 , ніхто не проживає, ОСОБА_6 прийшов до вказаного домоволодіння з метою викрадення будь-якого цінного майна. Перебуваючи на території двору, ОСОБА_6 знайшов металевий прут, котрим збив навісний замок на вхідних дверях будинку та проник до середини. Далі, реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, в одній з кімнат вказаного будинку ОСОБА_6 побачив мішки з посівним матеріалом насіння соняшника, котрі вирішив викрасти. Виконуючи задумане, користуючись тим, що за його протиправними діями ніхто не спостерігає та не може чинити перешкоди, ОСОБА_6 таємно викрав у ОСОБА_9 7 мішків насіння соняшника Рімісол марки Нертус -Агро по ціні 2234,50 грн. за 1 мішок загальною вартістю 15641,50 грн., котрі попереносив до свого домоволодіння за адресою АДРЕСА_2 та розпорядився викраденим майном на власний розсуд. Таким чином ОСОБА_6 своїми протиправними діями спричинив ОСОБА_9 матеріальний збиток на загальну суму 15641,50грн.

Також, у денний час 19.01.2021 ОСОБА_6 , з метою викрадення чужого майна, прийшов до домоволодіння ОСОБА_10 за адресою АДРЕСА_2 , достовірно знаючи, що у вказаному будинку постійно ніхто не проживає. Реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, користуючись тим, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає та не чинить перешкоди ОСОБА_6 через паркан проник на територію вищевказаного домоволодіння. Перебуваючи на території вказаного домоволодіння, ОСОБА_6 підійшов до сінника, котрий збудований з шиферу, де через незачинені двері проник до середини. Перебуваючи у середині сінника ОСОБА_6 таємно викрав: 180 кг. цукру вартістю 3600 грн. з розрахунку 20 грн. за 1кг. цукру, котрий знаходився у двох бувших у використанні пластмасових білих діжках об`ємом по 40 л. кожна по ціні 140 грн. кожна, загальною вартістю 280 грн. та у двох бувших у використанні пластмасовий білих діжках об`ємом по 50л. кожна по ціні 183,33 грн. загальною вартістю 366,66 грн., а всього майна на суму 4246,66 грн., спричинивши тим самим ОСОБА_10 матеріальний збиток на вказану суму.

Дії обвинуваченого ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ч.3 ст.185 КК України, за епізодами крадіжок, вчинених у період часу з 09.12.2020 по 15.12.2020 та у період часу з 29.12.2020 по 04.01.2021 як - таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане з проникненням у житло, вчинене повторно; за епізодом крадіжки, вчиненої у денний час 19.01.2021 як - таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане з проникненням у сховище, вчинене повторно.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримку доводів апеляційної скарги, думку прокурора, який вважав вирок суду законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Висновок суду, щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено за обставин наведених у вироку, підтверджений зібраними у справі доказами, яким суд першої інстанції дав правильну юридичну оцінку і обґрунтовано дійшов до висновку про його винність у вчинені вказаного кримінального правопорушення.

Всі обставини справи були детально розглянуті та досліджені судом першої інстанції, що підтверджується наведеними та належно оціненими у вироку доказами про вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим.

Кваліфікація судом першої інстанції дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 185 КК України є правильною і апелянтом не оспорюється. А тому відповідно до вимог ст. 404 КПК України, вирок в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника, щодо невідповідності призначеного покарання особі обвинуваченого внаслідок суворості, апеляційний суд вважає їх необґрунтованими з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру . Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Вказуючи в апеляційній скарзі на те, що суд призначив явно несправедливе покарання та висуваючи вимогу про зміну призначеного покарання, обвинувачений не наводить жодних мотивів про існування істотної диспропорції, неадекватності між визначеним судом розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке просить призначити.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції у відповідності до положень ст. 65, 66, 67 КК України врахував, тяжкість злочинів та систематичність їх вчинення, особу обвинуваченого, наявність пом`якшуючих покарання обставин та те, що ОСОБА_6 на обліку у лікарів - психіатра та нарколога - не перебуває, характеризується негативно, протягом тривалого часу розгляду справи в суді інших правопорушень та злочинів не скоїв, але раніше неодноразово судимий за скоєння злочинів проти власності. За такого, суд обґрунтовано прийшов до висновку про те, що мета покарання, визначена ч.2, 3 ст. 50 КК України, може бути досягнута при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 міри покарання у виді позбавлення волі, належним чином вмотивував своє рішення.

Суд обґрунтовано прийняв до уваги обставини вчинення кримінальних правопорушень ОСОБА_6 , форму вини, мотиви та спосіб їх вчинення, та вірно дійшов до висновку, що багатоепізодність вказаного кримінального правопорушення, яке вчинено ОСОБА_6 з мотивів, породжених його антисоціальним способом життя, свідчить про те, що обвинувачений не бажає ставати на шлях виправлення, має намір продовжувати злочинну діяльність та є суспільно небезпечним для оточуючих, а тому суд вірно призначив покарання, у виді позбавлення волі як таке, що буде відповідати особі ОСОБА_6 і тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, та буде необхідним і достатнім для його виправлення та перевиховання.

Суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_6 офіційно ніде не працює, суспільно-корисною діяльністю не займається, натомість шляхом вчинення корисливих кримінальних правопорушень задовольняє свої матеріальні потреби. Це доводить, що вчинення кримінальних правопорушень є наслідком свідомо обраного ОСОБА_6 способу життя, який він змінювати не бажає, реального негативного ставлення до вчиненого не виявляє та в дійсності свою злочинну поведінку не засуджує.

З огляду на вищенаведене, апеляційний суд погоджується з призначеним ОСОБА_6 покаранням та вважає, що таке покарання, відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особі обвинуваченого, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. З урахуванням цього, підстав вважати призначене обвинуваченому покарання таким, що не відповідає вимогам кримінального закону, апеляційний суд не вбачає.

Судом у відповідності до п. 1 Постанови Пленуму ВСУ від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання додержано вимоги ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, за принципом законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

У зв`язку з викладеним, апеляційний суд вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання ґрунтується на положеннях ст. ст. 50 і 65 КК України, відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання і є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів, а тому вважати призначене покарання явно несправедливим через його суворість, апеляційний суд не вбачає.

Згідно положенням ч.1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», рішення суду про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням має бути мотивованим, при цьому необхідно враховувати не тільки дані про особу обвинуваченого і обставини, які пом`якшують покарання і свідчать про можливість його виправлення без відбування покарання, але й ступінь тяжкості вчиненого злочину, виходячи із особливостей і обставин його вчинення.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в абзаці 1 пункту 3 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочину (статті 12 КК України), а також із особливостей конкретного кримінального правопорушення й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного із співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Враховуючи наведене, застосування закріплених у ст. 75 КК України правил допустиме за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого є можливим без ізоляції від суспільства.

Вирішуючи питання про неможливість звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції дотримався зазначених вимог закону.

Так, судом першої інстанції враховано, що обвинувачений вчинив тяжкий злочин, дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, за місцем проживання характеризується негативно.

Зазначені вище обставини свідчать про високий рівень ризику вчинення ОСОБА_6 нових кримінальних правопорушень та його стійку антисоціальну поведінку, а тому його виправлення без відбування покарання є неможливим.

Інших обставин, пом`якшуючих покарання або позитивно характеризуючих особу обвинуваченого, які б не були предметом розгляду та аналізу суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

У зв`язку з викладеним, апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому покарання ґрунтується на положеннях ст. ст. 50 і 65 КК України, відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання і є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів, а тому вважати призначене покарання явно несправедливим через його суворість, апеляційний суд не вбачає.

З огляду на наведене та відсутністю підстав для зміни вироку, передбачених ст.409 КПК України, з наведених апелянтами мотивів, апеляційний суд не вбачає підстав для пом`якшення призначеного покарання та застосування до ОСОБА_6 положень ст.ст.75, 76 КК України, у зв`язку з чим апеляційну скарги захисника слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 376, 405, 407, 418, 419, 424, 426, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , - залишити без задоволення.

Вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 6 листопада 2024 року, стосовно ОСОБА_6 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді