справа № 631/213/25
провадження № 1-кп/631/109/25
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 березня 2025 року селище Нова Водолага
Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
з боку сторони обвинувачення:
потерпілого ОСОБА_4 ,
з боку сторони захисту:
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Просяне Нововодолазького району Харківської області, громадянина України, пенсіонера, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 Кримінального кодексу України,
Зі змісту обвинувального акту вбачається, що 22 листопада 2024 року приблизно о 07 годині 00 хвилин, ОСОБА_5 разом із пасажиром ОСОБА_4 рухались на технічно справному транспортному засобі автомобілі марки «Daewoo Sens» державний номерний знак НОМЕР_1 , у напрямку села Кочетівка Красноградського (нині Берестинського) району Харківської області від селища Нова Водолага із швидкістю приблизно 50 км/год., при денному освітлені, в умовах ожеледиці на дорозі та при опадах у вигляді легкого снігу.
У ході руху в зазначених погодних умовах, водій автомобіля марки «Daewoo Sens» державний номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_5 , не впорався з керуванням та допустив з`їзд з проїжджої частини дороги в кювет, чим проявив неуважність та грубо порушив вимоги пункту 12.1 Правил дорожнього руху, згідно яких: під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, втратив контроль над керованістю транспортним засобом, що призвело до виїзду за межі проїзної частини із подальшим з`їзд з проїжджої частини дороги в кювет.
Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди, потерпілий ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження. Так, згідно з висновком судово-медичної експертизи № 12-14/15-НВ/25 від 13 лютого 2025 року, у ОСОБА_4 мав місце розрив акроміально-ключичного зчленування ліворуч, який виник від травматичної дії тупого твердого предмету, чи від удару об такий, механізмом спричинення удар-стиснення, можливо в умовах дорожньо-транспортної пригоди при перебуванні постраждалого в салоні автомобіля, яка мала місце 22 листопада 2024 року.
За ступенем тяжкості травма ключиці відноситься до тілесних ушкоджень середньої тяжкості за ознаками тривалого розладу здоров`я строком понад 3 тижні (більше як 21 день) (пункти 2.2.1 «в», 2.2.2 «Правил судово-медичного встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року № 6). Клінічний діагноз «переломи 3-7 ребер зліва» не можна прийняти до уваги за відсутності підтверджуючих додаткових методів обстеження.
Згідно до висновків судової автотехнічної експертизи № СЕ-19/121- 25/3962-ІТ від 20 лютого 2025 року та № СЕ-19/121-25/3963-IT від 20 лютого 2025 року, у даній дорожній обстановці технічна можливість запобігання даної дорожньо-транспортної пригоди для водія автомобіля марки «Daewoo Sens» ОСОБА_5 визначалася шляхом виконання ним вимог пункту 12.1 Правил дорожнього руху, для чого у нього не було будь-яких перешкод технічного характеру. У даній дорожній обстановці в діях водія автомобіля марки «Daewoo Sens» ОСОБА_5 вбачаються невідповідності вимогам пункту 12.1 Правил дорожнього руху, які, з технічної точки зору, знаходяться в причинному зв`язку з даною дорожньо-транспортною пригодою.
Таким чином, своїми діями ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 286 Кримінального кодексу України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому ОСОБА_4 тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.
Потерпілий, ОСОБА_4 , звернувся на адресу суду у порядку, передбаченому частиною 2 статті 35, статтями 284, 315 Кримінального процесуального кодексу України із письмовим клопотанням, що було зареєстроване за вхідним № 1450/25-вх. від 19 березня 2025 року, відповідно до якого повідомив суд, що до початку судового розгляду справи він примирився з обвинуваченим ОСОБА_5 , останній вибачився за скоєне та відшкодував йому матеріальні збитки, у зв`язку з чим до нього відсутні будь-які претензії матеріального та морального характеру. Просив на підставі статті 46 Кримінального кодексу України звільнити ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності за частиною 1 статті 286 Кримінального кодексу України, а кримінальне провадження закрити згідно пункту 1 частини 2 статті 284 Кримінального процесуального кодексу України.
Обвинувачений ОСОБА_5 також звернувся до суду з письмовим клопотанням, що було зареєстроване за вхідним № 1449/25-вх. від 19 березня 2025 року, відповідно до якого просив звільнити його від кримінальної відповідальності на підставі статті 46 Кримінального кодексу України та закрити кримінальне провадження, оскільки він примирився з потерпілим та відшкодував йому всі матеріальні та моральні збитки, спричиненні кримінальним правопорушенням. Зазначив, що потерпілий до нього претензій не має, образ не тримає.
У підготовчому судовому засіданні потерпілий ОСОБА_4 повністю підтримав подане клопотання, посилаючись на викладені в ньому обставини, просив його задовольнити й звільнити обвинуваченого ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності, передбаченої частиною 1 статті 286 Кримінального кодексу України, оскільки в даному випадку є дійсними обставини визначені статтею 46 Кримінального кодексу України. ОСОБА_4 підтвердив, що примирився з обвинуваченим, останній повністю відшкодував йому завдані збитки, будь-яких матеріальних чи моральних претензій до обвинуваченого не має. Також потерпілий вказав, що наслідки звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності йому відомі та зрозумілі.
З`ясовуючи позицію потерпілого, останній зазначив, що примирення дійсно відбулося та заявлене ним клопотання є добровільним та не є наслідком застосування до нього насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин.
Обвинувачений ОСОБА_5 у підготовчому засіданні підтримав клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі статті 46 Кримінального кодексу України та просив закрити кримінальне провадження, зазначивши, що повністю відшкодував завдані збитки потерпілому та вибачився перед останнім. При цьому обвинувачений повідомив, що добре розуміє суть пред`явленого йому обвинувачення, вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав у повному обсязі, в скоєному щире розкаявся. Повідомив, що йому цілком і повністю зрозумілі підстави закриття кримінального провадження, які відносяться до нереабілітуючих, та він надає свою згоду на таке звільнення, наслідки закриття кримінального провадження йому відомі та зрозумілі.
Зміст пред`явленого обвинувачення та надані матеріали не містять відомості про те, що під час вчинення кримінального правопорушення обвинувачений ОСОБА_5 перебував в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Заслухавши учасників кримінального провадження, з`ясувавши думку прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, подані сторонами кримінального провадження під час досудового розслідування й долучені до матеріалів справи за клопотанням сторони обвинувачення, вирішуючи питання про можливість звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та закриття провадження у справі, суд виходить з наступного.
Згідно з частиною 1 статті 1 Кримінального процесуального кодексу України, порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.
Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України (частина 2 статті 1 Кримінального процесуального кодексу України).
Відповідно до положень статті 2 Кримінального процесуального кодексу України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
За приписами частини 1 статті 9 Кримінального процесуального кодексу України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
Приписами частини 1 статті 283 Кримінального процесуального кодексу України визначено, що особа має право на розгляд обвинувачення проти неї в суді в найкоротший строк або на його припинення шляхом закриття провадження.
Положеннями частини 4 статті 286 Кримінального процесуального кодексу України визначено, що якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.
У частині 1 статті 285 Кримінального процесуального кодексу України зазначено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, яким, відповідно до пункту 7 частини 1 статті 3 зазначеного Кодексу є законодавчі акти України, які встановлюють кримінальну відповідальність (Кримінальний кодексу України та Закон України про кримінальні проступки).
Звільнення від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення здійснюється судом (частина 1 статті 286 Кримінального процесуального кодексу України).
Відповідно до приписів статті 44 Кримінального кодексу України особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом. Звільнення від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом, здійснюються виключно судом. Порядок звільнення від кримінальної відповідальності встановлюється законом.
Звільнення від кримінальної відповідальності це відмова держави від застосування щодо особи, котра вчинила злочин, установлених законом обмежень певних прав і свобод шляхом закриття кримінальної справи, яке здійснює суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, у порядку, встановленому Кримінальним процесуальним кодексом України. Закриття справи зі звільненням від кримінальної відповідальності можливе лише за наявності визначених у законі правових підстав, вичерпний перелік яких наведено у частині 1 статті 44 Кримінального кодексу України (пункт 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»).
До таких підстав, згідно частини 1 статті 44 Кримінального кодексу України, відноситься і звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням винного з потерпілим у порядку статті 46 Кримінального кодексу України.
Так, у статті 46 Кримінального кодексу України визначено, що особа, яка вперше вчинила кримінальний проступок або необережний нетяжкий злочин, крім корупційних кримінальних правопорушень, кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією, порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, звільняється від кримінальної відповідальності, якщо вона примирилася з потерпілим та відшкодувала завдані нею збитки або усунула заподіяну шкоду.
Як наголошено у абзаці 3 пункту 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» примирення винної особи з потерпілим (потерпілими) належить розуміти як акт прощення її ним (ними) в результаті вільного волевиявлення, що виключає будь-який неправомірний вплив, незалежно від того, яка зі сторін була ініціатором, та з яких мотивів.
Поняття «потерпілий» є міжгалузевим, оскільки використовується як у кримінальному праві, так і в кримінальному процесі. Поняття «потерпілий» у матеріальному кримінальному праві та у кримінальному процесі за змістом не є тотожними. У кримінально-правовому розумінні потерпілий це особа, якій кримінальним правопорушенням безпосередньо заподіюється фізична, моральна та/або матеріальна шкода (або існує безпосередня загроза її заподіяння). Поняття «потерпілий» у кримінальному праві не має законодавчої дефініції.
Натомість законодавством визначено кримінально-процесуальне розуміння поняття «потерпілий». Так, у частині 1 статті 55 Кримінального процесуального кодексу України визначено, що потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.
Суд зазначає, що поняття «потерпілий», яке використано у статті 46 Кримінального кодексу України, вжито у його кримінально-правовому розумінні, а не кримінально-процесуальному.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16 січня 2019 року у справі № 439/397/17 (провадження № 13-66кс18) вказала, що звертаючись до телеологічного (цільового) тлумачення, яке передбачає встановлення мети, якою керувався законодавець під час формулювання статті 46 Кримінального кодексу України щодо звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням винного з потерпілим, суд зазначає, що звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням винного з потерпілим базується, зокрема, на принципах гуманізму та економії кримінальної репресії.
З огляду на ці принципи, саме потерпілий (тобто особа, якій кримінальним правопорушенням безпосередньо спричинено шкоду) може виразити свою волю про прощення винного, на підставі чого приймається рішення про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності згідно зі статтею 46 Кримінального кодексу України.
Право на примирення у статті 46 Кримінального кодексу України це особисте право потерпілого. Воно не може бути ніким присвоєне та не може бути нікому делеговане. Таке право є природним правом людини, нерозривно пов`язаним з нею, та похідним від інших прав людини, зокрема права на життя. Використання права на примирення іншими особами (в тому числі визнаними потерпілими від кримінального правопорушення у кримінально-процесуальному сенсі) є неможливим, оскільки таке право тісно пов`язане з особою, яка безпосередньо постраждала внаслідок вчинення щодо неї кримінального правопорушення. Під час примирення лише сам потерпілий може виражати свою волю, а не інші особи, які є його представниками або правонаступниками.
Окрім цього, звільняючи особу від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням винного з потерпілим, ураховуючи вираження волі потерпілим щодо прощення винного, відбувається своєрідне повернення потерпілого у попередній стан, який існував до вчинення відносно нього кримінального правопорушення.
Статтею 46 Кримінального кодексу України передбачено такі обов`язкові умови (передумови) та підстави звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням винного з потерпілим: умова вчинення особою вперше кримінального проступку або необережного нетяжкого злочину, крім корупційних кримінальних правопорушень, кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією, порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції; підстава примирення винного з потерпілим від цього кримінального правопорушення та відшкодування завданих збитків або усунення заподіяної шкоди.
Заподіяна кримінальним правопорушенням шкода у розумінні статті 46 Кримінального кодексу України має бути такою, що за своїм характером піддається відшкодуванню (усуненню).
Особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності, якщо: вона вчинила кримінальне правопорушення вперше; вчинене нею діяння належить до кримінального проступку або необережного нетяжкого злочину; її посткримінальна поведінка є позитивною і повністю відповідає змісту дійового каяття, яке включає такі обов`язкові елементи, як: щире розкаяння особи та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення; повне відшкодування завданих збитків або усунення заподіяної шкоди. При цьому для застосування положень статті 46 Кримінального кодексу України слід встановити, як правило, сукупність всіх перелічених елементів.
Під вчиненням кримінального правопорушення вперше у статті 46 Кримінального кодексу України розуміється, що особа раніше не вчинила будь-якого діяння, передбаченого Особливою частиною Кримінального кодексу України, про що на практиці свідчить відсутність у особи непогашеної або незнятої судимості за раніше вчинене кримінальне правопорушення; кримінальної справи, порушеної у зв`язку із вчиненням особою будь-якого кримінального правопорушення. Особою, яка вперше вчинила кримінальне правопорушення, з юридичної точки зору слід також визнавати особу, яка раніше хоч і вчинила кримінально каране діяння, але: була виправдана судом за пред`явленим обвинуваченням; була правомірно звільнена від кримінальної відповідальності; була реабілітована; була засуджена без призначення покарання або звільнена від покарання; відбула покарання за діяння, злочинність і караність якого усунена законом (відповідно до частин 3 і 4 статті 88 Кримінального кодексу України вона визнається такою, що не має судимості).
При визначенні особи такою, що вперше вчинила кримінальний проступок або необережний нетяжкий злочин, необхідно виходити, перш за все, з етимологічного значення цього поняття, а саме: такою визнається особа, яка фактично вчинила кримінальне правопорушення перший раз. Разом з тим, при вирішенні цього питання слід враховувати і кримінально-правовий зміст поняття «вчинення кримінального правопорушення вперше». Це означає, що особа визнається такою, що вчинила кримінальний проступок або необережний нетяжкий злочин вперше і у випадку, якщо кримінальне правопорушення фактично було вчинене нею хоча і не перший раз, але на день його вчинення існували юридичні підстави, що виключали можливість визнання вчинення кримінального правопорушення повторним або рецидивом злочинів. Це має місце, зокрема, якщо за раніше вчинене кримінальне правопорушення: особу було звільнено від кримінальної відповідальності за підставами, встановленими Кримінальним кодексом України (в тому числі у зв`язку із закінченням строків давності), згідно з законом про амністію чи на підставі акта про помилування; особа хоча і була засуджена, однак на момент вчинення нового кримінального правопорушення судимість було погашено або знято; особа не підлягає кримінальній відповідальності, оскільки злочинність раніше вчиненого діяння, скасована новим кримінальним законом.
Також слід зазначити, що звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із примиренням з потерпілим не має реабілітуючого характеру і означає визнання факту вчинення особою кримінального правопорушення, закон надає їй право заперечувати проти закриття справи.
Враховуючи те, що стаття 46 Кримінального кодексу України не містить будь-яких обмежень в її застосуванні щодо кола осіб чи конкретних складів кримінальних правопорушень за умови наявності зазначених в самій нормі цього закону підстав та умов її застосування, а у відповідності із роз`ясненнями, що містяться у пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» за наявності передбачених у статті 46 Кримінального кодексу України підстав звільнення особи від кримінальної відповідальності є обов`язковим, посилання на об`єкт кримінального правопорушення має значення лише для встановлення самого складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 Кримінального кодексу України, і при застосуванні статті 46 Кримінального кодексу України значення немає.
Зміст статті 46 Кримінального кодексу України свідчить, що передумовою звільнення від кримінальної відповідальності може бути лише вчинення кримінального проступку або необережного нетяжкого злочину, яким шкода заподіяна певному потерпілому, тобто фізичній особі, якій заподіяна моральна, матеріальна або фізична шкода і яка визнана потерпілою відповідно до частини 1 статті 55 Кримінального процесуального кодексу України.
Повертаючись до обставин даної справи суд зауважує, що кримінальне правопорушення за частиною 1 статті 286 Кримінального кодексу України, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_5 , згідно класифікації кримінальних правопорушень, передбаченої положеннями статті 12 Кримінального кодексу України відноситься до нетяжкого злочину.
Так у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 приніс свої вибачення потерпілому ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення розкаявся. При цьому судом було встановлено, що обвинувачений правильно розуміє і не оспорює формулювання та характер пред`явленого йому обвинувачення, яке було роз`яснено йому судом, правову кваліфікацію своїх дій за частиною 1 статті 286 Кримінального кодексу України, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності такої його позиції, а відтак діяння, яке інкриміноване обвинуваченому, дійсно мало місце, вчинене ним і отримало правильну кримінально-правову оцінку, що визнано самим обвинуваченим.
Крім того, у судовому засіданні суд переконався, що ОСОБА_5 розуміє підстави та умови звільнення від кримінальної відповідальності й правові наслідки закриття кримінального провадження відповідно до положень статті 46 Кримінального кодексу України, звільнення його від кримінальної відповідальності з нереабілітуючих підстав, безумовної можливості судового розгляду провадження з його вирішенням по суті.
Також у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_4 просив звільнити від кримінальної відповідальності обвинуваченого у зв`язку з їх примиренням, зазначивши, що жодних претензій будь-якого характеру до нього він не має. Окремо потерпілий вказав, що примирення з обвинуваченим було добровільним, жодного тиску на нього не вчинялось.
Відтак, суд пересвідчився у дійсному волевиявленні потерпілого щодо примирення з обвинуваченим. При цьому, інтереси потерпілого жодним чином не порушуються. Потерпілий відповідає критеріям «потерпілої особи» у кримінально-правовому розумінні, позаяк є особою, якій кримінальним правопорушенням безпосередньо була заподіяна фізична шкода, тобто право на примирення реалізоване належним суб`єктом, у розумінні підходів сформованих Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 439/397/17 (провадження № 13-66кс18).
Отже, враховуючи наявність констатованих підстав та умов для звільнення обвинуваченого ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності, а саме те, що останній вперше вчинив кримінальне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 286 Кримінального кодексу України, яке відноситься до необережного нетяжкого злочину, транспортним засобам у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції не керував, примирився з потерпілим та відшкодував завдані йому збитки (усунув заподіяну шкоду), що підтвердив сам потерпілий у судовому засіданні, суд доходить висновку про наявність усіх передбачених законом обставин для звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності, передбаченої частиною 1 статті 286 Кримінального кодексу України, на підставі статті 46 Кримінального кодексу України, та закриття кримінального провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 284 Кримінального процесуального кодексу України, яка обумовлює, що кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.
Також в даному випадку підлягають застосуванню положення частини 3 статті 288 Кримінального процесуального кодексу України, якими визначено, що суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.
При цьому право суду закрити кримінальне провадження у підготовчому судовому засіданні у випадку встановлення підстав, передбачених, зокрема, частиною 2 статті 284 Кримінального процесуального кодексу України, визначено у пункті 2 частини 3 статті 314 наведеного кодифікованого закону України.
Закриваючи кримінальне провадження, суд або суддя має вирішити відповідно до вимог чинного кримінально-процесуального законодавства питання про скасування чи зміну запобіжного заходу, речові докази, відшкодування судових витрат тощо (пункт 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»).
Верховний Суд у постанові від 01 лютого 2024 року у справі № 930/497/23 (провадження № 51-4798км23) вказав, що закриття кримінального провадження на підставі статті 46 Кримінального кодексу України у зв`язку з примиренням обвинуваченого з потерпілою, є нереабілітуючою підставою.
Нереабілітуючі підстави закриття кримінального провадження означають, що стосовно особи зібрано достатньо доказів для підозри у вчиненні кримінального правопорушення, однак у силу певних обставин кримінальне провадження щодо цієї особи виключається.
Зазначена підстава дозволяє суду в більш спрощеній формі завершити кримінальне провадження. У разі згоди особи на завершення кримінального провадження у зазначеній формі, без використання своїх прав на доведення своєї невинуватості у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, всі процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані з розслідуванням кримінального провадження, повинна відшкодувати саме вона.
Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 червня 2020 року у справі № 598/1781/17 (провадження № 13-47кс20) зробила висновок про те, що Кримінальний процесуальний кодекс України не обмежує процесуальної форми вирішення питання щодо розподілу процесуальних витрат виключно обвинувальним вироком та зазначила, що суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті, у тому числі й в ухвалі про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.
Частина 1 статті 126 Кримінального процесуального кодексу України покладає на суд обов`язки вирішити питання щодо процесуальних витрат у вироку або ухвалі суду.
Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 118 Кримінального процесуального кодексу України до процесуальних витрат відносяться, зокрема, витрати, пов`язані із залученням експертів, які в силу приписів частини 1 та 2 статті 122 цього ж кодифікованого процесуального закону України несе сторона кримінального провадження, яка залучила експерта. При цьому у разі залучення експертів спеціалізованих державних установ стороною обвинувачення, це здійснюється за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділяються цим установам з Державного бюджету України.
Отже, процесуальні витрати виникають та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, є матеріальними витратами органів досудового розслідування, прокуратури, суду та інших учасників кримінального провадження.
Оскільки в рамках даного кримінального провадження експертами Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України було проведено дві експертизи (висновки експерта № СЕ-19/121-25/3963-ІТ від 20 лютого 2025 року; № СЕ-19/121-25/3962-ІТ від 20 лютого 2025 року) загальна вартість яких склала 3183 гривні 60 копійок, тому з обвинуваченого на користь держави слід стягнути витрати за проведення вказаних експертиз.
Заходи забезпечення кримінального провадження, у тому числі запобіжний захід відносно обвинуваченого, не застосовувались.
Речові докази у справі відсутні.
Цивільний позов в рамках даного кримінального провадження не заявлявся.
На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 44, 46, частиною 1 статті 286 Кримінального кодексу України, статтями 1, 2, 9, 31, 35, 55, 56, 100, частиною 2 статті 110, статтями 118, 122, 126, 134 138, пунктом 1 частини 2 статті 284, статтями 285, 286, 288, 314, 350, 371, 372, 375, 376, 392, 393, пунктом 2 частини 2 статті 395, статтями 532, 533, 535 Кримінального процесуального кодексу України,
Клопотання потерпілого ОСОБА_4 та обвинуваченого ОСОБА_5 про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням обвинуваченого з потерпілим та закриття кримінального провадження задовольнити.
Процесуальні витрати на залучення експертів в загальному розмірі 3183 (три тисячі сто вісімдесят три) гривні 60 копійок за виконання експертиз, проведених Харківським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром Міністерства внутрішніх справ України (висновки експертів № СЕ-19/121-25/3963-ІТ від 20 лютого 2025 року у розмірі 1591 гривня 80 копійок; № СЕ-19/121-25/3962-ІТ від 20 лютого 2025 року у розмірі 1591 гривня 80 копійок) стягнути з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь держави.
Копію ухвали негайно після її проголошення вручити обвинуваченому, прокурору та потерпілому.
Копію цього судового рішення не пізніше наступного дня після його ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні при його проголошенні.
Роз`яснити учасникам судового провадження, що вони мають право отримати копію ухвали в суді.
На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Харківського апеляційного суду через Нововодолазький районний суд Харківської області протягом семі днів з дня її проголошення.
Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а у разі її подання ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1