Справа №718/317/25
Провадження №1-кп/718/26/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.02.2025 року м.Кіцмань Чернівецька область

Кіцманський районний суд Чернівецької області у складі головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

законного представника потерпілої ОСОБА_6 ,

представника потерпілої ОСОБА_7 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні клопотання про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, обвинуваченого за ч.3 ст.152 КК України, у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001075 від 12.08.2024, -

в с т а н о в и в:

У провадженні Кіцманського районного суду Чернівецької області перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001075 від 12.08.2024 про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.152 КК України.

12 лютого 2025 року до Кіцманського районного суду Чернівецької області надійшло клопотання прокурора відділу захисту інтересів дітей та протидії домашньому насильству Чернівецької обласної прокуратури ОСОБА_3 (далі прокурор) про продовження строку тримання під вартою.

У клопотанні прокурор просить продовжити строк тримання під вартою відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, обвинуваченого за ч.3 ст.152 КК України, на 60 днів, без визначення розміру застави.

Вказане клопотання прокурор обґрунтовує тим, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.152 КК України, яке у відповідності до ч.6 ст.12 КК України відноситься до категорії особливо тяжкого злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років, а тому згідно з вимогами п.4 ч.1 ст.184 КПК України встановлено наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України.

Так, у клопотанні прокурор зазначає, що знаходячись на волі, обвинувачений може: переховуватися від суду, незаконно впливати на неповнолітню потерпілу та свідків у цьому кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Прокурор вважає, що застосування більш м`якого запобіжного заходу до ОСОБА_4 не забезпечить у повній мірі виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та не надасть реальної змоги запобігти вищевказаним ризикам, передбачених ст.177 КПК України.

Оскільки інкримінований обвинуваченому злочин, передбачений ч.3 ст.152 КК України, вчинений із застосуванням насильства, прокурор просить не визначати розмір застави.

Прокурор у судовому засіданні підтримала дане клопотання з наведених в ньому підстав та просила його задовольнити.

Обвинувачений заперечив проти задоволення клопотання та просив застосувати відносно нього запобіжний захід у виді домашнього арешту.

Захисник обвинуваченого просила застосувати до її підзахисного запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту.

Законний представник потерпілої підтримала клопотання прокурора щодо застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді продовження тримання під вартою.

Представник потерпілої підтримала клопотання прокурора щодо застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді продовження тримання під вартою.

Заслухавши думку учасників підготовчого судового засідання, дослідивши подане прокурором клопотання, суд приходить до наступного висновку.

У відповідності до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Крім того, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, враховуються обставини, передбачені ст.178 КПК України: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного, обвинуваченого; майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

Відповідно до ч.1 п.4 ч.2 ст.183 Кримінального процесуального кодексу України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченимстаттею 177 цього Кодексу. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може бути застосований до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.152 КК України, а саме у зґвалтування неповнолітньої особи, яке у відповідності до ч.6 ст.12 КК України є особливо тяжким злочином, яке карається позбавленням волі на строк від семи до дванадцяти років.

Вирішуючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суддя враховує вимоги п.п. 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування обвинуваченого (підозрюваного) від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.

Разом з тим, Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Летельє проти Франції» від 26 червня 1991 року зазначив, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Тобто із зазначеного рішення Європейського суду з прав людини вбачається, що у справах, де особа обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, виходячи з самої тяжкості обвинувачення, попереднє ув`язнення може бути застосоване. Суд зобов`язаний врахувати всі дійсні обставини справи і за наявності підстав, вичерпний перелік яких визначений вст.183 КПК України, застосувати винятковий вид запобіжного заходу.

Відповідно до п.«с» ч.1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законний арешт або затримання особи, здійснене з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення. В кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Так, при розгляді даного клопотання про обрання запобіжного заходу обвинуваченому, суд враховує наявність обвинувачення у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує останньому у разі визнання його винуватим у його вчиненні, оскільки, кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.152 КК України, відповідно до ч.6 ст.12 КК України є особливо тяжким злочином, яке карається позбавленням волі на строк від семи до дванадцяти років.

За таких обставин є підстави вважати, що обвинувачений, перебуваючи на волі, може переховуватись від суду, знаючи та намагаючись уникнути відповідальності за вчинене ним діяння, усвідомлюючи наслідки в разі доведення його вини у вчиненні вище вказаного злочину, може незаконновпливати на потерпілу та свідків у цьому ж кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Так, суд вважає, що на цей час, враховуючи тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, він, перебуваючи під загрозою застосування тяжкого покарання, може переховуватися від суду, тобто існує ризик, передбачений п. 1) ч. 1ст. 177 КПК України, а відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ) у справі «Ілійков проти Болгарії» від 26.07.2001 «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування».

Крім того, суд вважає доведеним те, що існує реальна загроза того, що обвинувачений, перебуваючи на волі, може впливати на потерпілу та свідків, а тому існує ризик незаконного впливу на вказаних осіб з метою зміни їх показань на свою користь, з метою уникнення кримінальної відповідальності, самостійно або через знайомих, шляхом вмовляння, погроз або іншимспособом.

У зв`язку з цим суд вважає неможливим забезпечення контролю за поведінкою обвинуваченого в умовах, які не пов`язані з триманням під вартою та відповідно запобігання ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків слід враховувати, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав від свідків під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПКУкраїни, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч.4 ст. 95 КПК України). За таких обставин ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Суд враховує, що за оскільки за змістом клопотання обвинувачений ніде не працює, не має стійких соціальних зв`язків, ризик вчинення ним іншого кримінального правопорушення є можливим.

При цьому, ризик можливого перешкоджанняобвинуваченим кримінальному провадженню іншим чином відхиляється судом, оскільки його настання у клопотанні належним чином необґрунтовано.

Таким чином, враховуючи наявність пред`явленого ОСОБА_4 обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.152 КК України, а також наявність достатніх підстав вважати, що існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України та недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні, враховуючи співрозмірність вчиненого діяння його наслідкам, дає підстави для продовження запобіжного заходу стосовно обвинуваченого у виді тримання під вартою.

Щодо обґрунтованості застосування запобіжного заходу саме у вигляді тримання під вартою, суд також вважає за необхідне зазначити наступне.

Стаття 183 КПК України визначає, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятоюстатті 176 цього Кодексу. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як: до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Суд звертає увагу на мотив та спосіб вчинення кримінального правопорушення, який має високий ступінь суспільної небезпеки, зумовленої наслідками для конкретних осіб, наявність реальних ознак справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистості, а також враховує практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої суд своїм рішенням повинен забезпечити не лише права підозрюваного, але й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Тому, враховуючи наведене і зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції», суд вважає обґрунтованим висновок про необхідність застосування до обвинуваченого виняткового виду запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки застосування більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім для забезпечення вищевказаних ризиків.

Застосований до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді тримання під вартою кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними у кримінальному процесуальному законі конкретними підставами і метою запобіжного заходу, а також запобігання спробам переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілу та свідків, вчинення іншого кримінального правопорушення.

Відтак, виключно у сукупності з усіма наведеними вище обставинами, для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та для запобігання спробам останнього переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілу та свідків, вчинення іншого кримінального правопорушення, із врахуванням вимог щодо наявності наведених вище ризиків в їх сукупності, передбачених ст. 177 КПК України, а також того, що судовий розгляд не може бути закінченим до спливу строку дії попередньої ухвали слідчого судді про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому, суд приходить до висновку про необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_4 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 12 квітня 2025 року включно.

При цьому, на думку суду, у даному випадку такий запобіжний захід як цілодобовий домашній арешт, або домашній арешт у певний час доби, про застосування якого просять обвинувачений та його захисник, не зможе запобігти наявним вищеперерахованим ризикам, тому у застосуванні до обвинуваченого запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту слід відмовити.

Керуючись ч.4 ст.183 КПК України, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, оскільки злочин, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 , вчинений із застосуванням насильства, суд вважає за необхідне не визначати розмір застави у даному кримінальному провадженні.

Керуючись ст.ст. 183, 193, 194, 196, 199, 315, 376 КПК України, суд -

п о с т а н о в и в:

Відмовити у задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_4 про застосування відносно нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Відмовити у задоволенні клопотання захисника обвинуваченого про застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Задоволити клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 .

Продовжити строк тримання під вартою відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, обвинуваченого за ч.3 ст.152 КК України, на 60 днів, тобто до 12 квітня 2025 року включно, без визначення розміру застави.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Строк дії ухвали становить 60 днів до 12 квітня 2025 року включно.

Копію ухвали після її оголошення негайно вручити обвинуваченому, його захиснику, прокурору, а також направити до Державної установи "Чернівецький слідчий ізолятор".

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали складено 14 лютого 2025 року.

Суддя ОСОБА_1