Номер провадження: 11-кп/813/2523/24
Справа № 496/2384/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

потерпілої ОСОБА_8 ,

законного представника потерпілої ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Біляївського районного суду Одеської області від 26 вересня 2024 року, у кримінальному провадженні №0000019, внесеному до ЄРДР 22.01.2024 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки села Августівка Біляївського району Одеської області, громадянки України, має вищу освіту, яка працює в Усатівській сільській раді на посаді бухгалтера і на даний час перебуває у декретній відпустці, яка зареєстрована та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимою,

-у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України,

установив:

Зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Зазначеним вироком суду ОСОБА_7 визнано винною у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді 4 (чотири) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування основного покарання ОСОБА_7 з випробуванням на 1 (один) рік.

Відповідно до ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_7 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Вироком також вирішено питання щодо арешту майна, долі речових доказів та процесуальних витрат у справі.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, 21.01.2024 року, приблизно о 15 годині 00 хвилині, більш точний час не встановлений, водій ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем марки «Toyota Carina», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснювала рух зі швидкістю приблизно 90 км/год, по автодорозі Р-71, сполучення «Одеса Іванівка», між селищем Набережне та селом Протопопівка, яка має дві смуги для руху транспортних засобів, по одній в кожному напрямку, разом із пасажирами малолітньою ОСОБА_10 , ОСОБА_8 та малолітньою ОСОБА_11 , які усі перебували на задньому пасажирському сидінні. В цей час, ОСОБА_7 , маючи реальну і об`єктивну можливість бути уважною, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, вибрати безпечну швидкість руху в установлених межах з урахуванням дорожньої обстановки, а також особливостей місцевості та конфігурації проїзної частини, щоб мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу і безпечно керувати ним, в порушення вимог Правил дорожнього руху України, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, а саме: п. 2.3 «б» Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: «бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»; п. 12.1 «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним»; діючи з необережності, була неуважною, за дорожньою обстановкою та її зміною постійно не слідкувала, в установлених межах безпечної швидкості, обрала швидкість руху керованого транспортного засобу, без урахування дорожньої обстановки, яка не забезпечує безпеку і не дає можливість їй постійно контролювати рух ним, на 2 км. 300 метрів автодороги до повороту на м. Одеса, допустила з`їзд з дороги керованого нею автомобіля «Toyota Carina», реєстраційний номер НОМЕР_1 , за межі проїзної частини на узбіччя та в кювет, де сталося перекидання даного автомобіля. Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пасажиру ОСОБА_8 заподіяні наступні тілесні ушкодження: закритий компресійний перелом тіла та верхньої суглобової поверхні 12 го грудного хребця. які за критерієм тривалого розладу здоров`я строком понад 21 день, згідно п.п.2.2.2. і 4.6 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості. Крім того, внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пасажиру - малолітній ОСОБА_10 заподіяні наступні тілесні ушкодження: закрита черепно мозкова травма у формі забою головного мозку легкого ступеню, уламковий перелом лобної та тім`яної кістки зліва зі зміщенням кісткових фрагментів на товщину кістки, травматичне розходження коронарного та сагітального швів, перелом нижньої стінки лівої орбіти, без зміщення кісткових фрагментів, який супроводжувався параорбітальною емфіземою, яка ускладнилась підапоневротичними крововиливи у лобних, тім`яних та скроневих областях справа, забійна рана присінка носа, множинні садна, гематоми та рани на обличчі в ділянці лобу, носу, параобрітальних ділянках з обох боків, навколоротової ділянки, верхньої губи, закритий перелом лівої ключиці без зміщення уламків, синець в ділянці лівої ключиці, закритий перелом 2 го лівого ребра, забій обох легень, садно в ділянці верхньої лівої здухвиної кістки, та всі вищевказані ушкодження складають єдиний морфологічний комплекс і оцінюються разом, згідно з п. 2.1.3 «б» «Правил судово медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995 р., відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень. Допущенні водієм ОСОБА_7 порушення вимог п. 12.1 Правил дорожнього руху України знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та у своїй сукупності призвели до настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді спричинення середньої тяжкості та заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілим малолітній ОСОБА_10 та ОСОБА_8 .

Вимоги апеляційної скарги.

Не оспорюючи вирок районного суду в частині доведеності вини обвинуваченої та кваліфікації її дій, заступник керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_12 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що вирок підлягає скасуванню через невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченій через м`якість, що полягає у незастосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

В обґрунтування своїх доводів вказує, що суд першої інстанцій у резолютивній частині оскаржуваного вироку не прийняв рішення щодо додаткового покарання, яке передбачене ч. 2 ст. 286 КК України. Разом з тим, у мотивувальній частині вироку суд першої інстанції вважав за необхідне не застосовувати додаткове покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами, мотивуючи характером допущених обвинуваченою порушень правил безпеки дорожнього руху, її ставлення до цих порушень, наслідками вчиненого та поведінкою після вчинення злочину. Натомість, суд першої інстанції залишив поза увагою, що основними причинами дорожньо-транспортної пригоди є перевищення швидкості та незабезпечення контролю руху керованого обвинуваченою автомобіля, як наслідок керований нею автомобіль з`їхав за межі проїзної частини на узбіччя в кювет, де сталося його перекидання. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди постраждали 2 особи, серед яких її малолітня донька отримала тяжкі тілесні ушкодження. Крім того, у ході судового розгляду судом встановлено, що обвинувачена працює в Усатівській сільській раді на посаді бухгалтера і на даний час перебуває у декретній відпустці, тобто, керування транспортним засобом не є основним джерелом доходу ОСОБА_7 . З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про можливість виправлення ОСОБА_7 без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами не відповідає тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення.

Посилаючись на викладені обставини, прокурор просить скасувати вирок в частині призначеного покарання та ухвалити у цій частині новий, яким вважати ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити їй покарання у виді 4 (чотири) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнити від призначеного основного покарання з випробуванням на 1 рік та покласти обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Позиція учасників судового розгляду в судовому засіданні.

В судовому засіданні прокурор підтримала апеляційну скаргу та просила задовольнити її у повному обсязі, водночас, обвинувачена ОСОБА_7 , потерпіла ОСОБА_8 та законний представник потерпілої ОСОБА_7 заперечували проти її задоволення, просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Системний аналіз оскаржуваного вироку суду першої інстанції показав, що зазначене судове рішення приписам наведеної норми кримінального процесуального закону відповідає не у повному обсязі з наступних підстав.

Мотивуючи доведеність провини обвинуваченої ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, суд першої інстанції, на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, з`ясувавши, що всі учасники провадження правильно розуміють обставини справи, впевнившись у добровільності їх позицій, а також роз`яснивши обмеження щодо апеляційного оскарження, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, проти чого не заперечували учасники провадження та обмежився лише допитом обвинуваченої, яка провину у вчиненому визнала повністю, підтвердила обставини, викладені в обвинувальному акті та щиро покаялась у вчиненому.

Що стосується доводів прокурора про невідповідність призначеного судом першої інстанції покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок м`якості, апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

При цьому покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю кримінального правопорушення, обставинами скоєного, особою винного.

Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину та передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

При призначенні ОСОБА_8 покарання суд першої інстанції, правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, дані про її особу, раніше не судима, є матір`ю двох малолітніх дітей, на обліку у лікарів психіатра, нарколога не перебуває, за місцем мешкання характеризується посередньо, а також конкретні обставини справи, зокрема: повністю визнала себе винною у вчиненому, щире каяття, позицію потерпілої, яка не має жодних претензій до обвинуваченої, а також, відсутність обставин, які обтяжують покарання.

З урахуванням всіх обставин справи, особи обвинуваченого, суд першої інстанції дійшов висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_7 можливе без ізоляції від суспільства, із призначенням її покарання у межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України з застосуванням до неї дії ст. 75 КК України та покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Призначення покарання як захід примусу застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину та полягає в передбаченому законом порядку позбавленні чи обмеженні прав і свобод засудженого. Тому при призначенні покарання суд повинен суворо дотримуватися засад призначення покарання, оскільки саме через них реалізуються принципи справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

У постанові Верховного Суду від 02.02.2022 року у провадженні № 344/16025/18 зазначено, що рішення суду про позбавлення права обіймати певні посади чи займатись певною діяльністю має бути чітко і ясно сформульоване у резолютивній частині для того, щоб не виникало жодних сумнівів під час його виконання.

Натомість, у порушення вимог ст.374 КПК України, у резолютивній частині оскаржуваного вироку не зазначено рішення щодо додаткового покарання, яке передбачене санкцією ч.2 ст. 286 КК України.

Шляхом виправлення такої помилки суд першої інстанції обрав ухвалення судового рішення про виправлення описки, що не відповідає вимогам ст.379 КПК України.

Разом з тим, на думку суду апеляційної інстанції, доводи прокурора про те, що судом безпідставно до обвинуваченої незастосоване додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду з наступних підстав.

Згідно роз`яснень, що містяться у п.п. 20, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зазначено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

У кожному випадку призначення покарання за ч.1, 2 ст.286, 287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів відповідно, що також слідує із роз`яснень згаданої постанови Пленуму Верховного Суду України.

Оцінюючи доводи сторони обвинувачення, колегією суддів враховуються обставини кримінального правопорушення, а саме те, що основними причинами дорожньо-транспортної пригоди є перевищення швидкості та незабезпечення контролю руху керованого обвинуваченою автомобіля, як наслідок керований нею автомобіль з`їхав за межі проїзної частини на узбіччя в кювет, де сталося його перекидання. При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що порушення, які допустила ОСОБА_7 , пов`язані з очевидним для винної нехтуванням елементарних правил безпеки, а саме перевищення швидкості руху, що створило реальну загрозу для життя та здоров`я учасників дорожнього руху.

У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» («OHalloran and Francis v. the United Kingdom») від 29 червня 2007 року, Європейський Суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Колегія суддів звертає увагу на те, що кримінальне правопорушення, яке вчинене ОСОБА_7 зазіхає на суспільну складову безпечного життя, оскільки формує думку суспільства про незахищеність та уразливість до вчинення відносно них злочинних дій у сфері безпеки дорожнього руху. Тому, з огляду на фактичні обставини кримінального провадження, апеляційний суд враховує те, що у даному кримінальному провадженні суспільна небезпека від можливих наслідків порушення Правил дорожнього руху значно перевищує особисті інтереси обвинуваченої.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Статтею 414 КПК України передбачено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

При цьому, п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

Отже, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції скасуванню в частині призначення покарання, з ухваленням нового вироку та призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Керуючись ст.ст. 24, 370, 404, 405, 407, 409, 414, 420, 424, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити.

Вирок Біляївського районного суду Одеської області від 26 вересня 2024 року, у кримінальному провадженні №0000019, внесеному до ЄРДР 22.01.2024 року, за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, - в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити у цій частині новий вирок, яким:

Призначити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді 4 (чотири) роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування основного покарання ОСОБА_7 з випробуванням на 1 (один) рік.

Відповідно до ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається засудженому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати його в суді.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4