Дата документу 30.01.2025 Справа № 336/2170/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/355/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №336/2170/20Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.286 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2025 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора, захисника ОСОБА_8 (зі змінами) на вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 24 жовтня 2024 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, який зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за те, що він 12 вересня 2017 року приблизно о 05 годині 10 хвилин в темну пору доби, керуючи автомобілем «Mercedes Benz Vito 112 CDI», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по проїжджій частині автодороги Харків-Сімферополь в м.Запоріжжі, з боку вул.Базової в напрямку вул.Магістральної, зі швидкістю не менше 65 км/год, що перевищує дозволену швидкість руху в населеному пункті та допустиму за умовами видимості проїжджої частини.

В цей же час, проїжджу частину автодороги Харків-Сімферополь у невстановленому місці в районі зупинки громадського транспорту «Лісосклад» перетинав пішохід ОСОБА_9 , який рухався зліва направо по напрямку руху автомобіля «Mercedes-Benz Vito 112 CDI», реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_7 .

Під час руху в районі зупинки громадського транспорту «Лісосклад» на території Шевченківського району м.Запоріжжя водій автомобіля «Mercedes-Benz Vito 112 CDI» реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_7 , маючи об`єктивну можливість своєчасно виявити пішохода ОСОБА_10 та маючи при цьому технічну можливість запобігти наїзду на нього, діючи зі злочинною недбалістю, відповідних заходів до зниження швидкості аж до зупинки транспортного засобу не вжив, внаслідок чого скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_10 .

Своїми діями водій ОСОБА_7 порушив вимоги п.п.12.2, 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху, що з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_10 від отриманих тілесних ушкоджень помер у лікарні 22.09.2017. Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №2513 від 19.10.2017 смерть ОСОБА_10 настала від закритої черепно-мозкової травми з розвитком гнійного лепто менінгіту, що ускладнилось набряканням головного мозку. Враховуючи масивність травми, механізм утворення окремих груп ушкоджень, не виключається, що ушкодження у ОСОБА_10 могли утворитися в умовах дорожньо-транспортної пригоди при зіткненні пішохода з транспортним засобом, що рухається.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.2 ст.286 КК, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого. Йому призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортним засобом строком на 1 рік.

На підставі ст.75 КК звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК.

Вирішено питання про процесуальні витрати та речові докази.

В апеляційній скарзі прокурор просив вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.286 КК у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Аргументуючи свою позицію прокурор зазначив, що призначене обвинуваченому покарання із застосуванням ст.75 КК не відповідає вимогам ст.65 КК, оскільки суд першої інстанції в достатній мірі не врахував характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, який за законом віднесено до тяжких злочинів. Крім того, внаслідок дій обвинуваченого загинула людина. Обвинуваченим не вжито будь-яких заходів щодо відшкодування шкоди потерпілій у добровільному порядку. У вчиненому злочині обвинувачений не розкаявся та намагався ввести суд в оману щодо фактичних обставин справи. Наведене свідчить про неефективність застосування до обвинуваченого ст.75 КК. Отже, враховуючи тяжкість вчиненого злочину, особу обвинуваченого та інші обставини справи виправлення обвинуваченого можливо лише в умовах ізоляції обвинуваченого від суспільства, тобто під час реального відбуття покарання.

В апеляційній скарзі, з урахуванням внесених до неї змін, захисник просив вирок скасувати, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 закрити у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_7 і вичерпанням можливості їх отримати.

В обґрунтування своїх вимог захисник зазначив, що все обвинувачення ОСОБА_7 побудовано лише на даних відеореєстратора, через що покази самих учасників здалися суду такими, що не заслуговують на увагу, хоча і сам обвинувачений, і ОСОБА_11 (пасажир) з впевненістю повідомляли суду про те, що швидкість автомобіля не перевищувала 55 км/год. Таким чином, для спростування вказаних суперечностей органу досудового розслідування необхідно було здійснити відповідні слідчі дії (можливо дослідити справність вимірювача швидкості самого автомобіля). Суд дійшов висновку про те, що обвинувачений об`єктивно мав змогу бачити перешкоду на дорозі, оскільки свідок ОСОБА_11 пояснив, що слідкував за дорожньою обстановкою і бачив пішохода, який рухався зліва по ходу їхнього руху швидко поперек дороги. Проте не є зрозумілим, як ці покази свідка вплинули на висновок суду, адже маршрут потерпілого не викликає сумніву. Сумніви викликає можливість обвинуваченого його своєчасно побачити. Щодо такої можливості свідок ОСОБА_11 повідомив, що вони обидва з ОСОБА_7 побачили пішохода раптово і що ОСОБА_7 тільки і встиг крутнути кермо. Ці покази підтверджуються відеозаписом, відповідно до якого і водій і пасажир побачили перешкоду одночасно, про що свідчать їх вигуки. Крім того, суд визнав такими, що не підтверджуються доказами, доводи сторони захисту про те, що дії потерпілого були навмисні з метою суїциду. Проте такий висновок суду не відповідає матеріалам справи, адже в судовому засіданні були досліджені матеріали, які підтверджують численні спроби самогубства потерпілого, які підтверджуються покази матері потерпілого. Крім того, сама обстановка події, за якої потерпілий не мав жодної об`єктивної причини бути в місці ДТП саме в той час, а також швидкість пересування потерпілого також свідчать про те, що він бажав наслідків у виді зіткнення з автомобілем. Така поведінка потерпілого як і факт його перебування у стані сильного алкогольного сп`яніння також мають бути враховані судом. Також суд зважив на доводи сторони захисту про те, що орган досудового розслідування мав здійснити й інші слідчі чи процесуальні дії, щоб виключити помилку, натомість слідчий відмовив захиснику у проведенні додаткового слідчого експерименту. В той же час, суд проігнорував ці доводи через відсутність тексту клопотання. Проте це є неприпустимим, адже доказом у даній справі є небажання органу досудового розслідування проводити необхідні слідчі чи процесуальні дії, а не обґрунтованість клопотання захисника. Крім того, у вироку суд послався на покази експерта ОСОБА_12 , який пояснив, що досліджений відеореєстратор має «нічний режим бачення». Також, на думку суду, експерт пояснив, що все, що бачить реєстратор може бачити людина. Проте ці посилання суду на покази експерта не відповідають матеріалам справи, адже цей експерт саме і дав пояснення про те, що здатність відеореєстратора до «нічного бачення» дозволяє цьому приладу бачити те, що не може побачити людське око за однакових обставин. Суд визнав належним і допустимим доказом висновок експертизи №КСЕ-19-2321455, яка була проведена за клопотанням сторони захисту. Попри це у мотивувальній частині вироку оцінка доказам, отриманим експертним шляхом щодо технічних можливостей відеореєстратора, судом не надана. Між тим, оскільки лише дані з відеозапису відеореєстратора та дані, похідні від них, на думку суду, дають змогу зробити висновки про винуватість обвинуваченого, наявність висновку №КСЕ-19-2321455 спростовує ті висновки, яких дійшли інші експерти у висновках №19/12-1/223/224-СЕ/17; 19/9-2/3/52-СЕ/17. Таким чином, в матеріалах справи не міститься жодного достовірного доказу про те, що з моменту виявлення обвинуваченим пішохода до моменту наїзду на нього пройшов час 2,47 с. В свою чергу відсутність вказаних доказів виключає можливість дійти висновків про те, що обвинувачений мав технічну можливість зупинитися до місця наїзду.

В судове засідання апеляційного суду не прибув захисник, який повідомив, що призваний за мобілізацією на військову службу. Обвинувачений наполягав на здійсненні апеляційного розгляду за відсутності захисника. А тому колегія суддів, з огляду на відсутність у цій справі обставин, які би за законом вимагали обов`язкової участі захисника, а також з огляду на позицію обвинуваченого, дійшла висновку про можливість здійснення апеляційного розгляду за відсутності захисника.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію обвинуваченого, який повністю підтримав апеляційну скаргу захисника та наполягав на її задоволенні, при цьому заперечив проти апеляційної скарги прокурора; прокурора, яка підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги прокурора, що її подав та заперечила проти скарги захисника; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, висновок районного суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні передбаченого ч.2 ст.286 КК кримінального правопорушення було зроблено з додержанням ст.23 КПК на підставі з`ясування всіх обставин, передбачених ст.91 цього Кодексу, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст.94 зазначеного Кодексу.

Зокрема, висновку про винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення суд першої інстанції дійшов на підставі аналізу сукупності зібраних у ході досудового розслідування письмових доказів, наданих стороною обвинувачення і досліджених судом першої інстанції, зміст яких детально розкрито у вироку, зокрема: протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 12.09.2017 року; протоколу огляду від 19.10.2017 року, відповідно до якого було оглянуто карту пам`яті з відеореєстратора автомобіля «Mercedes Benz Vito; висновку судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_10 №3327 щодо ступеня тяжкості тілесних ушкоджень та причини смерті потерпілого; висновку комплексної судової експертизи відео та звукозапису та інженерно транспортної експертизи з дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортних пригод №19/12-1/223-СЕ/17, відповідно до якого з моменту виявлення пішохода ОСОБА_10 , встановленого на 13.55.36 сек. + 23 кадра відеофайлу «MOVI1191.avi» до моменту наїзду на нього встановленого на 13.55.39 сек. + 9 кадрів відеофайлу «MOVII 192.avi» пройшов час 2.47 с.; у заданій дорожній обстановці водій автомобіля Mercedes Benz 112 СDI номерні знаки НОМЕР_2 ОСОБА_7 повинен був діяти відповідно до вимог п.п.12.2, 12.3 та 12.4 Правил дорожнього руху України; у заданій дорожній обстановці за умови руху із допустимою швидкістю руху в населеному пункті та за умовами заданої видимості елементів проїзної частини водій ОСОБА_7 мав технічну можливість зупинитися до місця наїзду з заданого у вихідних даних моменту виникнення небезпеки; у заданій дорожні обстановці у діях водія ОСОБА_7 вбачаються невідповідності вимогам п.п.12.2, 12.3 та 12.4 Правил дорожнього руху України, які перебувають у причинному зв`язку з настанням події даної ДТП.

Встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази, надавши їм належну оцінку, в тому числі, оцінивши їх сукупність на предмет достатності та взаємозв`язку для ухвалення вироку, суд першої інстанції з наведенням докладних мотивів дійшов обґрунтованого висновку про вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення.

У своїй апеляційній скарзі захисник виходив з того, що за показами обвинуваченого та свідка ОСОБА_11 вони здійснювали рух зі швидкістю, яка не перевищувала 55 км/год. А тому, на переконання захисту, з метою усунення наявних суперечностей органу досудового розслідування необхідно було здійснити відповідні слідчі дії, зокрема дослідити справність вимірювача швидкості самого автомобіля.

Проте колегія суддів не вважає такі аргументи захисника обґрунтованими. Адже швидкість руху автомобіля під керуванням обвинуваченого була визначена експертним шляхом із проведенням відповідних розрахунків з урахуванням довжини залишеного на місці пригоди гальмівного шляху. Жодних підстав сумніватися у визначеній експертами швидкості руху автомобіля під керуванням обвинуваченого колегія суддів не встановила, а захисником будь-яких переконливих аргументів в цій частині не наведено.

Захисник у скарзі також ставив під сумнів можливість обвинуваченого своєчасно виявити потерпілого на проїзній частині. Втім, з цього приводу колегія суддів зазначає, що відповідно до показів як самого обвинуваченого, так і свідка ОСОБА_11 потерпілий ОСОБА_10 пройшов зустрічну смугу, а потім вийшов на смугу, по якій рухався автомобіль під керуванням обвинуваченого. Момент виявлення потерпілого на проїзній частині автодороги був визначений із даних, що зафіксовані на відеореєстраторі, і такі вихідні дані були задані експерту. За висновками комплексної судової експертизи відео та звукозапису та інженерно транспортної експертизи з дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортних пригод №19/12-1/223-СЕ/17 водій ОСОБА_7 за умови руху із допустимою швидкістю руху в населеному пункті та за умовами заданої видимості елементів проїзної частини мав технічну можливість зупинитися до місця наїзду із заданого у вихідних даних моменту виникнення небезпеки.

При цьому колегією суддів встановлено, що судова експертиза, за результатами якої складено висновок №19/12-1/223-СЕ/17; 19/9-2/3/52-СЕ/17, була проведена за встановленою КПК процедурою, зміст висновку відповідає статтям 101, 102 вказаного Кодексу, а тому зазначений доказ обґрунтовано визнано належним і допустимим. Обставини ДТП з технічної точки зору були предметом ретельного експертного дослідження, за результатами якого встановлено, що дії обвинуваченого не відповідають вимогам ПДР. Крім того, вказаний висновок складено експертами, які мають відповідну кваліфікацію судового експерта з правом проведення експертиз за експертними спеціальностями, які попереджені про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК.

Відтак колегія суддів, як і суд першої інстанції не вбачає підстав вважати зазначений висновок експертизи необ`єктивним або таким, що проведений всупереч вимогам закону. Сторона захисту у разі незгоди із заданими вихідними даними не була позбавлена можливості під час досудового розслідування заявляти клопотання про призначення додаткової або повторної експертизи. Проте сторона захисту іншого експерта не залучила та іншого висновку не надала, з клопотанням до слідчого судді про призначення у справі повторної, додаткової чи то комісійної експертизи в порядку ст.243 КПК не зверталася. При цьому на спростування висновку експерта №19/12-1/223-СЕ/17; 19/9-2/3/52-СЕ/17 переконливих доводів в апеляційній скарзі захисника не наведено.

Відтак суд першої інстанції при прийнятті рішення обґрунтовано виходив з тих доказів, які були надані сторонами і які він мав можливість безпосередньо дослідити.

Посилання захисника у скарзі на покази свідка ОСОБА_11 про те, що вони з обвинуваченим побачили пішохода раптово, правильності висновків суду, які обґрунтовані даними судової експертизи, не спростовують.

Отже з цих міркувань колегія суддів вважає необґрунтованими твердження захисника в апеляційній скарзі про відсутність у справі доказів, які би підтверджували ту обставину, що з моменту виявлення обвинуваченим пішохода до моменту наїзду на нього минув час 2,47 с.

Не вбачаються обґрунтованими і доводи захисника про те, що все обвинувачення ОСОБА_7 побудоване лише на даних відеореєстратора. Адже під час проведення експертизи експертами були враховані не лише дані, що були отримані із відеореєстратора, а й були ретельно досліджені інші вихідні дані, які були отримані під час проведення огляду місця події та складання схеми до нього. При цьому сторона захисту не оспорювала правильність та достовірність цих даних.

Доводи захисника в апеляційній скарзі про те, що дії потерпілого носили умисний характер і були вчинені з метою суїциду, були перевірені судом першої інстанції та визнані такими, що не знайшли свого підтвердження. Так, хоча в минулому з боку потерпілого дійсно мали місце спроби суїциду, проте судом із отриманих і досліджених даних не було достовірно встановлено, що 12.09.2017 року потерпілий навмисно кинувся під автомобіль під керуванням обвинуваченого. При цьому суд першої інстанції слушно зазначив про те, що перетинання потерпілим проїзної частини у невстановленому місці не виключає кримінальну відповідальність обвинуваченого.

Що стосується доводів захисника про те, що під час досудового розслідування захисту було відмовлено в проведенні додаткового слідчого експерименту, то суд першої інстанції правильно виходив з того, що така обставина автоматично не дає підстав вважати надані стороною обвинувачення докази недопустимими або неналежними, а також ставити під сумнів їх достовірність. Також з матеріалів кримінального провадження вбачається, що відповідне клопотання захисника було належним чином розглянуто слідчим у відповідності до вимог ст.220 КПК із винесенням вмотивованої постанови. При цьому під час судового розгляду сторона захисту не просила в порядку статті 333 КПК доручити органу досудового розслідування провести новий слідчий експеримент. Не зазначив захисник і того, які нові дані, які ще не були одержані, могли бути отримані під час проведення додаткового слідчого експерименту, і як би це могло позначитися на правильності висновків суду першої інстанції.

До заперечень апеляційної скарги захисника про те, що під час допиту експерт ОСОБА_12 надав покази про те, що здатність відеореєстратора до «нічного бачення» дозволяє цьому приладу бачити те, що не може побачити людське око за однакових обставин, колегія суддів ставиться критично, оскільки вони суперечать точному змісту наданих експертом показів. Зокрема з технічного носія інформації, на якому зафіксоване судове засідання від 28.09.2022 року, встановлено, що експерт надав покази про те, що кожен відеореєстратор має нічний режим, який дещо покращений, містить інфрачервону підсвітку. Але точно сказати, що все те, що відображено на відеореєстраторі буде бачити і людське око можливо лише після проведення відповідного порівняння. Без проведення такого порівняння стверджувати про це неможливо.

При цьому з матеріалів кримінального провадження вбачається, що за клопотанням сторони захисту судом було призначено комплексну фототехнічну (відеотехнічну) експертизу. Втім, відповідно до висновку експерта №КСЕ-19-23/21455 питання про те, які порівняльні відмінності у здатності відеореєстратора до сприйняття та обробки відеоінформації у темний час доби та аналогічних середніх показників людського зору, не вирішувалося, оскільки виходить за межі компетенції судового експерта відео-, звукозапису. Будь-яких інших клопотань про доручення проведення такої експертизи іншому експерту стороною захисту не заявлялося.

Усупереч доводам апеляційної скарги захисника, судом надано оцінку усім доказам, зокрема і щодо технічних можливостей відеореєстратора. При цьому колегія суддів зазначає, що сама по собі наявність у відеореєстратора властивостей, які підвищують (покращують) його здатність до сприйняття та обробки відеоінформації у темний час доби, автоматично не означає, що людське око не може побачити цю ж інформацію за однакових обставин. Адже така обставина підлягає доведенню експертним шляхом.

Жодних підстав вважати, що висновки експерта №КСЕ-19-23/21455 спростовують висновки комплексної судової експертизи відео та звукозапису та інженерно транспортної експертизи з дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортних пригод №19/12-1/223-СЕ/17, як про це стверджував захисник, колегія суддів не встановила.

Отже під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено обставин, які би були підставами для сумніву в законності й обґрунтованості висновків суду першої інстанції щодо винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 . Наведені в апеляційній скарзі доводи захисника не спростовують правильності цих висновків суду.

В своїй апеляційній скарзі прокурор не погодився із розміром призначеного обвинуваченому як основного так і додаткового покарання. Також прокурор вважав безпідставним висновок суду про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК.

Разом з тим, на переконання колегії суддів, такі вимоги прокурора не можуть вважатися обґрунтованими.

Так, відповідно до вимог ст.65 КК при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Згідно з ч.2 ст.50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

Водночас загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст.75 КК.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання як такого, що включає не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. При цьому, з огляду на положення ст.75 КК, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що на підставі та умовах визначених законом, при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

У результаті перевірки кримінального провадження в порядку апеляційної процедури було встановлено, що наведених вимог закону суд першої інстанції не порушив.

Так, мотивуючи своє рішення про призначення обвинуваченому покарання, суд першої інстанції разом зі ступенем тяжкості вчиненого злочину, врахував також дані про особу обвинуваченого та всі інші обставини, які впливають на вибір заходу примусу.

При цьому судом враховано, що обвинувачений є особою пенсійного віку (на день ухвалення вироку 72 роки), має незадовільний стан здоров`я (хворіє на хворобу Паркінсона), раніше не судимий, має зареєстроване місце проживання, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, доглядає за своєю дружиною з інвалідністю другої групи. Водночас жодних обставин, які би обтяжували покарання обвинуваченого, у цьому кримінальному провадженні встановлено не було.

Урахувавши всі обставини, які за законом мають правове значення, а також зваживши на думку потерпілої, яка не наполягала на призначенні суворого покарання і просила призначити його на розсуд суду, районний суд, дотримуючись принципу індивідуалізації та, виходячи з особливостей конкретного кримінального правопорушення, реалізовуючи свої дискреційні повноваження, призначив ОСОБА_7 покарання у мінімально можливому розмірі за санкцією ч.2 ст.286 КК.

При цьому суд першої інстанції також дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, визначивши строк такого покарання в 1 рік.

Колегія суддів, з огляду на встановлені фактичні обставини даного кримінального провадження, не вбачає достатніх правових підстав для визначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення керування транспортними засобами на максимальний строк, як того вимагав прокурор. Адже з матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений до вчинення кримінального правопорушення не притягався до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху. Допущені обвинуваченим у даній справі порушення правил дорожнього руху, а також обставини, за яких сталася ця дорожньо-транспортна пригода, не можуть безумовно свідчити про свідоме ігнорування та нехтування обвинуваченим встановлених правил дорожнього руху.

При цьому колегія суддів зазначає про те, що прокурор, вимагаючи призначити обвинуваченому покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки, взагалі не навів жодного доводу про те, в чому ж саме полягає незаконність рішення суду в частині призначення обвинуваченому покарання, в тому числі і додаткового. Адже доводи скарги зведено лише до безпідставного, на переконання прокурора, звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК. При цьому прокурором не зазначено жодних мотивів, які би доводили істотну диспропорцію та неадекватність між визначеним судом розміром покарання та розміром покарання, яке вимагав призначити прокурор. У зв`язку з чим підстав вважати його занадто м`яким не вбачається.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК колегія суддів виходить з такого.

Так, обвинуваченим вчинено тяжкий злочин, проте по відношенню до наслідків вина обвинуваченого ОСОБА_7 є необережною.

Крім того, колегія суддів враховує і обставини, за яких було вчинено злочин, і перш за все віктимну поведінку самого потерпілого, який очевидно немотивовано допустив грубі порушеннями п.4.14 ПДР, якими пішоходам категорично заборонено

-виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху;

-раптово виходити на проїзну частину;

-переходити проїзну частину поза пішохідним переходом, якщо є розділювальна смуга;

Судом встановлено і це ніким не заперечується, що потерпілий о 05 годині ранку у темний час доби, будучи у стані сильного алкогольного сп`яніння (2,15 проміле), за відсутності на своєму зовнішньому одязі світлоповертальних елементів раптово вийшов на проїзну частину автодороги, що має суцільну подвійну розділювальну смугу, поза пішохідним переходом, не впевнився у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху, в темряві перетинав проїзну частину в неустановленому місці у світлі фар зустрічного для обвинуваченого автотранспорту. На переконання апеляційного суду в першу чергу саме дії потерпілого, зумовили створення небезпечної аварійної ситуації на проїзній частині, в результаті якої настала ДТП із загибеллю потерпілого.

Саме через зазначені допущення потерпілим порушень правил дорожнього руху обвинувачений вважав, що він об`єктивно не мав змоги ухилитись від зіткнення з потерпілим чи зупинити керований ним (обвинуваченим) транспортний засіб. А відтак ОСОБА_7 вважав себе невинуватим у вказаній ДТП, що зумовило його незгоду із необхідністю відшкодовувати завдану шкоду. Проте таке ставлення обвинуваченого до скоєного на переконання апеляційного суду не може свідчити, як про це зазначав прокурор, про неможливість застосування до обвинуваченого інституту звільнення від призначеного покарання за правилами передбаченими ст. 75 КК.

Крім того, колегія суддів враховує, що за 7 років, що минули з моменту вчинення кримінального правопорушення, обвинувачений не вчинив жодного нового кримінального чи адміністративного правопорушення, не притягався до будь-якого виду відповідальності, тобто вів законослухняний спосіб життя, дотримуючись у суспільстві загальноприйнятих правил поведінки та моралі, що свідчить про готовність обвинуваченого до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві, а відтак можливість його виправлення без ізоляції від суспільства.

Отже, на переконання колегії суддів, конкретні обставини даного кримінального провадження, обстановка, за якої було вчинено злочин та обсяг протиправних дій обвинуваченого жодним чином не дають підстав вважати, що обвинувачений ОСОБА_7 є небезпечним для суспільства.

Сукупність наведених обставин та дані про особу обвинуваченого, на переконання судової колегії, дають достатні підстави для висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання у виді позбавлення волі, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням. Відтак суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку про можливість звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання на підставі ст.75 КК, що, на думку судової колегії, є співмірним протиправному діянню, достатнім для виправлення винного та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Невизнання своєї винуватості є правом особи. Така обставина не є обтяжуючою покарання обставиною, а тому посилання прокурора на відсутність щирого каяття з боку обвинуваченого не дає достатніх підстав для ухвалення судом рішення щодо необхідності посилення відповідальності.

Щодо посилань прокурора на тяжкість, ступінь суспільної небезпеки злочину та його наслідки, то врахування як підстави для посилення кримінальної відповідальності лише тих загальних обставин вчинення злочину, які охоплюються його об`єктивною стороною, поза зв`язком із іншими конкретними обставинами справи й даними про особу винного, не ґрунтується на принципі індивідуалізації, що передбачає диференційований підхід як обов`язкову умову справедливості кримінальної відповідальності.

Що стосується тверджень прокурора про невжиття обвинуваченим заходів щодо відшкодування потерпілій завданої шкоди, то з огляду на позицію потерпілої, яка цивільний позов у справі не заявляла та не наполягала на призначенні обвинуваченому суворого покарання, поклавши це питання на розсуд суду, колегія суддів вважає, що така обставина сама по собі за законом не є перешкодою для застосування ст.75 КК і не свідчить про неможливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання.

Отже, на думку судової колегії, рішення суду, яке насамперед стосується питання порядку відбування призначеного покарання, прийнято на підставах, передбачених законом норм. Переконливих аргументів щодо неправильного застосування судом ст.75 КК і норм кримінального закону, які визначають мету покарання та загальні засади його призначення, в апеляційній скарзі прокурора не міститься.

За наведених обставин, вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст.370 КПК. Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування оскаржуваного судового рішення колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційні скарги прокурора, захисника ОСОБА_8 (зі змінами) залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 24 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_7 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4