У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 лютого 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт, ОСОБА_5 ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 січня 2025 року про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000420.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7 ,

третя особа, щодо майна якої вирішується питання

про арешт ОСОБА_5 ,

представник третьої особи, щодо майна якої вирішується питання

про арешт ОСОБА_6 .

Короткий зміст рішення слідчого судді.

Ухвалою слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 січня 2025 року клопотання прокурора задоволено, накладено арешт на майно вилучене в ході проведеного санкціонованого обшуку 29.11.2024 р. у автомобілі марки «MITSUBISHI PAJERO SPORT», реєстраційний номер НОМЕР_1 , vin: НОМЕР_2 , а саме: автомобіль марки «MITSUBISHI PAJERO SPORT», 2016 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , vin: НОМЕР_2 ; ключі від автомобілю марки «MITSUBISHI PAJERO SPORT», 2016 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , vin: НОМЕР_2 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі представник просить скасувати ухвалу слідчого судді, відмовити прокурору в задоволенні клопотання про арешт майна, зобов`язати прокурора окружної прокуратури м. Миколаєва ОСОБА_8 повернути ОСОБА_5 автомобіль «MITSUBISHI PAJERO SPORT», 2016 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , vin: НОМЕР_2 , а також ключі від нього.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В апеляційні скарзі представник третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт зазначає, що слідчий суддя не дотримався вимог кримінального процесуального закону, що призвело до постановлення помилкового судового рішення.

Представник звертає увагу на те, що відносно ОСОБА_5 кримінальне провадження не здійснюється, про підозру йому не повідомлялось та він, не є особою, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння.

На думку представника, викладені у клопотанні прокурора обґрунтування необхідності накладення арешту, а саме необхідності збереження речових доказів є безпідставним, оскільки не доведено, що майно у виді автомобілю та ключів від нього відповідають критеріям речового доказу, зазначеним у ст. 98 КПК України.

За даними протоколу обшуку автомобілю від 29.11.2024 р., в автомобілі, не знайдено жодної речі або документу, переліченого в ухвалі слідчого судді від 15.11.2024 р., якою наданий дозвіл на обшук автомобіля. Крім того, у протоколі обшуку не зафіксовано слідів вчиненого кримінального правопорушення, що обумовлювало б його належність до засобів чи знарядь вчинення кримінального правопорушення, після чого вилучено лише транспортний засіб. За змістом клопотання незрозуміло, яким чином транспортний засіб відноситься до кримінального правопорушення, які сліди зберіг на собі і чому він є знаряддям або предметом вчиненого злочину. Не доведено й прокурором того, що вказане майно здобуто злочинним шляхом або може підлягати спеціальній конфіскації.

На переконання представника слідчий суддя мав зазначити спосіб арешту майна, застосувавши найменш обтяжливий спосіб арешту.

Обставини, встановлені слідчим суддею.

В провадженні слідчого відділу Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області перебуває кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000420, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України.

Досудовим розслідування встановлено, що ОСОБА_9 організував та створив злочинну організацію, учасники якої на території м. Миколаєва, Миколаївської, Херсонської та Кіровоградської областей здійснюють викрадення дизельного палива з локомотивів АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ».

З метою реалізації розробленого плану, ОСОБА_9 залучив коло осіб, та використовував задля перевезення викраденого дизельного палива, належний ОСОБА_5 автомобіль марки «MITSUBISHI PAJERO SPORT», 2016 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

29.11.2024 р., в ході проведення санкціонованого обшуку автомобіля марки «MITSUBISHI PAJERO SPORT», 2016 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , виявлено та вилучено вказаний автомобіль та ключі від транспортного засобу.

Постановою слідчого слідчого відділу Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області від 29.11.2024 р. вказане майно та речі визнані речовими доказами у кримінальному провадженні.

Прокурор звернувся до суду з клопотанням про накладення арешту на вказане майно. Клопотання мотивоване необхідністю збереження вказаного майна, як знаряддя вчинення злочину, могло зберегти на собі сліди вчиненого кримінального правопорушення, які будуть використані як речові докази для встановлення істини у справі.

Зважаючи на те, що вилучене майно, відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України, слідчий суддя, з метою збереження речових доказів у кримінальному провадженні та виконання завдань кримінального провадження, дійшов висновку про наявність достатніх підстав для арешту вказаного майна для запобігання можливості їх приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення чи відчуження.

Заслухавши доповідь судді, пояснення третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт та його представника ОСОБА_6 на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора, який вважав ухвалу слідчого судді законною та обґрунтованою, вивчивши матеріали надані судом та обговоривши доводи апеляційної скарги апеляційний суд дійшов наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

Статтею 2 КПК України передбачено, що завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження.

Згідно ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку, передбаченому ст. ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого або прокурора та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Відповідно до ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому КПК України порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завдання арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно з вимогами, ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 р. у справі «Смирнов проти Росії» висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

У відповідності до ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора, може бути виконано завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно, слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Аналізуючи викладене, апеляційний суд доходить висновку про те, що прокурором у клопотанні не наведено достатніх підстав, які обґрунтовують необхідність накладення арешту на транспортний засіб та ключі від нього, а очевидна причина для утримання цього майна державою відсутня.

Відповідно до встановлених органом досудового розслідування обставин, ОСОБА_9 причетний до вчинення крадіжок дизельного палива з локомотивів АТ «УКРАЗЛІЗНИЦЯ», і, задля перевезення викраденого дизельного палива, використовував належний ОСОБА_5 автомобіль марки «MITSUBISHI PAJERO SPORT», 2016 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

На переконання апеляційного суду, слідчий суддя, у порушення вимог п. п. 1, 2 ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт вилученого транспортного засобу, належним чином не перевірив правову підставу для такого арешту та можливість використання даного майна, як доказу у кримінальному провадженні, та не встановив достатність доказів на підтвердження підстав для накладення арешту з метою забезпечення збереження речових доказів.

Не зважаючи на те, що органом досудового розслідування визнано речовими доказами вилучений автомобіль та ключі від нього, прокурором у клопотанні не доведено таку мету арешту вилученого, як збереження речових доказів.

Так, у клопотанні прокурор просить накласти арешт на вилучений транспортний засіб та ключі від нього, з метою збереження речових доказів в рамках кримінального провадження, при цьому, з матеріалів клопотання не вбачається призначення будь-яких експертиз з вилученим транспортним засобом. Використання транспортного засобу, як засобу для вчинення кримінального правопорушення прокурором у клопотанні також не доведено.

Надані суду матеріали, з урахуванням відомостей, які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні, не містять даних, які б давали розумні підстави вважати, що належний ОСОБА_5 транспортний засіб може бути використаний як доказ у даному кримінальному провадженні. При цьому, в рамках кримінального провадження, письмового повідомлення про підозру ОСОБА_5 , відповідно до вимог ст. 278 КПК України, не вручалось, а відтак неможливе накладення арешту й з метою забезпечення спеціальної конфіскації.

Прокурором у клопотанні та в судовому засіданні не доведено відношення вилученого майна у виді транспортного засобу та ключів від нього до обставин, які розслідуються в рамках кримінального провадження № 0000420, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, а саме заволодінні чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчинене повторно, в умовах воєнного стану, організованою групою, оскільки не доведено з яких підстав транспортний засіб відповідає критеріям речових доказів в рамках кримінального провадження.

У клопотанні не вказано, у який спосіб та для з`ясування яких обставин, що мають значення у даному кримінальному провадженні, можливе використання майна, яке належить на праві власності третій особі.

Вказані обставини залишились поза увагою слідчого судді, який, наклавши арешт на майно третьої особи, не обґрунтував його відношення до обставин кримінального правопорушення, та не перевірив, чи відповідає таке майно ознакам речових доказів у кримінальному провадженні.

Отже, накладення арешту на належне ОСОБА_5 майно не виправдовує такий ступінь втручання у його права і свободи потребам досудового розслідування і при вказаних обставинах явно порушує справедливий баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження, що у свою чергу нівелює накладення арешту на вилучене майно з метою забезпечення збереження речових доказів.

На підставі викладеного, враховуючи відсутність підстав для накладення арешту на вилучене майно, апеляційний суд доходить висновку, що оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, з ухваленням нового, яким у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу представника третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт ОСОБА_5 ОСОБА_6 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 січня 2025 року про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000420 скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на майно вилучене в ході проведеного санкціонованого обшуку 29.11.2024 р. у автомобілі марки «MITSUBISHI PAJERO SPORT», реєстраційний номер НОМЕР_1 , vin: НОМЕР_2 , а саме: автомобіль марки «MITSUBISHI PAJERO SPORT», 2016 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , vin: НОМЕР_2 ; ключі від автомобілю марки «MITSUBISHI PAJERO SPORT», 2016 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , vin: НОМЕР_2 . відмовити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3