Справа №950/773/22 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/952/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА

Іменем України

04 грудня 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 950/773/22 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Лебединського районного суду Сумської області від 19.01.2024, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , раніше судимий

визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 309 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

установила:

В поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 просить змінити вирок суду у зв`язку з суворістю призначеного покарання і призначити більш м`яке покарання із застосуванням ст. 75 КК, оскільки ОСОБА_11 визнав себе винним і щиро розкаявся у скоєному, надав правдиві показання.

Вироком Лебединського районного суду Сумської області від 19.01.2024 ОСОБА_11 визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 309 КК, і йому призначене покарання: за ч. 4 ст. 185 КК у виді п`яти років позбавлення волі; за ч. 1 ст. 309 КК у виді шести місяців арешту. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначене остаточне покарання у виді п`яти років позбавлення волі. Стягнуто з ОСОБА_11 на користь держави судові витрати за проведення експертизи в розмірі 2930,88 грн.

Згідно вироку суду, 09.05.2022 близько 21:00 ОСОБА_11 разом з ОСОБА_12 , прийшов до свого знайомого ОСОБА_13 по АДРЕСА_2 і таємно викрав його майно на загальну суму 1300 грн.

11.02.2023 близько 21:00 ОСОБА_11 , перебуваючи по вул. Кузьми Скрябіна (Білозерцева), 20 в м. Лебедині, таємно викрав майно ОСОБА_14 на загальну суму 2043 грн.

24.07.2023 о 04:00 ОСОБА_11 , перебуваючи на території домогосподарства по АДРЕСА_3 , таємно викрав належний ОСОБА_14 велосипед вартістю 1000 грн.

На початку жовтня 2022 року ОСОБА_11 в кінці вул. Куличанська в м. Лебедині Сумської області виявив одну дикоростучу рослину коноплі, з якої зірвав листя та переніс їх до нежилого будинку по АДРЕСА_4 , тим самим незаконно придбавши наркотичний засіб, який почав зберігати без мети збуту. 09.03.2023 близько 12:37 ОСОБА_11 добровільно видав співробітникам відділення поліції № 3 (м. Лебедин) Сумського РУП ГУНП в Сумській області особливо небезпечний наркотичний засіб «канабіс» масою в перерахунку на висушену 5,27 г.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи захисника ОСОБА_9 , який підтримав свою апеляційну скаргу, доводи прокурора ОСОБА_8 , яка вважала вирок суду законним в частині призначеного покарання, однак вважала за необхідне скасувати судове рішення в частині визнання ОСОБА_11 винним за ч. 4 ст. 185 КК, закривши в цій частині кримінальне провадження через декриміналізацію, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вказана вище апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти, що пом`якшують або скасовують відповідальність, мають зворотну дію в часі. При цьому Кримінальний кодекс України визначає, які суспільно небезпечні діяння є кримінальними правопорушеннями та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили (ч. 2 ст. 1 КК), а підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого КК (ч. 1 ст. 2 КК).

Кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння. Часом вчинення кримінального правопорушення визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності (ч. 2, 3 ст. 4 КК).

Відповідно ч. 1 ст. 3 КК, законодавство України про кримінальну відповідальність становить Кримінальний кодекс України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права, а згідно ч. 1, 3 ст. 5 КК закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість. Закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

09.08.2024 набрав чинності ЗУ «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18.07.2024 № 3886-IX, яким ст. 51 КУпАП викладено у новій редакцій та встановлено, що максимальний розмір викраденого майна для кваліфікації дій особи як дрібне викрадення чужого майна за ч. 2 ст. 51 КУпАП не може перевищувати двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно п. 5 підрозділу 1 розділу XX ПК, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року (розмір, якої дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року.

Прожитковий мінімум для працездатної особи станом на 01.01.2022 становив 2481 грн, станом на 01.01.2023 2684 грн, тоді як вартість викраденого обвинуваченим ОСОБА_11 за ч. 4 ст. 185 КК у 2022 році майна за різними епізодами становила 1300 грн та 2043 грн, а у 2023 році вартість викраденого майна була 1000 грн, що станом на день апеляційного розгляду кримінального провадження судом може бути лише підставою адміністративної відповідальності.

Положеннями п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК встановлено, що кримінальне провадження закривається, якщо втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, тому колегія суддів вважає за необхідне скасувати вирок суду в цій частині, а кримінальне провадження в цій частині закрити.

Що стосується доводів сторони захисту про суворість призначеного ОСОБА_11 покарання, то колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки вони не гуртуються на вимогах закону України про кримінальну відповідальність та приписах кримінального процесуального закону.

Так, згідно ст. 50 і 65 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, а також згідно положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті (частині статті) Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Згідно ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

При призначенні ОСОБА_11 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчинених останнім кримінальних правопорушень, особу винного, який за місцем мешкання характеризується посередньо, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочину проти власності, обставину, яка пом`якшує покарання визнання вини та сприяння розкриттю злочину, відсутність обставин, що обтяжую покарання, і дійшов цілком обґрунтованого висновку про необхідність призначення покарання за ч. 1 ст. 309 КК у виді 6 місяців арешту, яке, на думку колегії суддів, відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Визначене судом покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю, обставинами вчиненого та особою обвинуваченого, що розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненим правопорушенням, тому вид і розмір призначеного ОСОБА_11 покарання є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що вирок суду в частині визнання ОСОБА_11 винуватим за ч. 4 ст. 185 КК скасувати, а кримінальне провадження в цій частині закрити на підставі ст. 5 КК, п. 4-1 ч. 1 ст. 284, 417 КПК через втрату чинності законом, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, і вважати ОСОБА_11 засудженим за ч. 1 ст. 309 КК до призначеного судом першої інстанції покарання, а в іншій частині вирок суду залишити без змін.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Лебединського районного суду Сумської області від 19.01.2024 відносно ОСОБА_15 в частині визнання його винуватим за ч. 4 ст. 185 КК України скасувати, а кримінальне провадження в цій частині закрити на підставі ст. 5 КК України, п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

ОСОБА_15 вважати засудженим за ч. 1 ст. 309 КК України до призначеного судом першої інстанції покарання у виді шести місяців арешту.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4