УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2025 року

м. Київ

справа № 212/6534/24

провадження № 51-963 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 липня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 27 листопада 2024 року,

Короткий зміст оскаржених судових рішень та встановлені обставини

Вироком Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 липня 2024 року, залишеним без змін ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 27 листопада 2024 року, ОСОБА_5 засуджено до покарання: за ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексу України (далі - КК) у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за ч. 2 ст. 263 КК у виді позбавлення волі на строк 1 рік. На підставі ч. 1 ст. 70 КК призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 3 місяці. Вирішено питання щодо судових витрат та речових доказів у кримінальному провадженні.

Суд визнав ОСОБА_5 винуватим у носінні та зберіганні вибухових речовин, без передбаченого законом дозволу, а також у носінні іншої холодної зброї без передбаченого законом дозволу.

Як установив суд, ОСОБА_5 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, бажаючи їх настання, 01 січня 2024 року, приблизно о 14:00 год, рухаючись по вул. Холодноярська у Покровському районі міста Кривий Ріг, вздовж берега річки, знайшов на землі, тобто придбав суміш вибухових речовин - нітроцелюлозних (бездимних) порохів, придатних для горіння у повному обсязі при наявності засобу запалювання, у невстановленій кількості, але не менш ніж 150 грамів.

У подальшому, ОСОБА_5 в порушення чинного законодавства, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, бажаючи їх настання, вказану вибухову речовину поклав до рюкзака та переніс до місця свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , чим скоїв незаконне носіння вибухової речовини.

Після того, ОСОБА_5 в порушення чинного законодавства, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, бажаючи їх настання, поклав на дерев`яну шафу, розміщену у житловій кімнаті та почав незаконно зберігати без передбаченого законом дозволу, починаючи з 01 січня 2024 року та до 17:55 год 16 травня 2024 року суміш вибухових речовин - нітроцелюлозних (бездимних) порохів, придатних для горіння у повному обсязі при наявності засобу запалювання, у кількості 150 грамів, яку в ході проведення обшуку за місцем його проживання у період часу з 17:55 год до 19:00 год 16 травня 2024 року було виявлено та вилучено.

Також, ОСОБА_5 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, бажаючи їх настання, 01 січня 2024 року приблизно о 14:00 год, рухаючись по вул. Холодноярська у Покровському районі міста Кривий Ріг, вздовж берега річки, знайшов на землі короткоклинкову холодну зброю колюче-ріжучої дії, виготовлену саморобним способом за типом мисливських ножів загального призначення, після чого, у нього виник злочинний умисел, спрямований на незаконне носіння вказаної холодної зброї без передбаченого законом дозволу.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_5 поклав знайдену холодну зброю до власного рюкзака та тримаючи її при собі, здійснював її носіння до 17:55 год 16 травня 2024 року, принісши її за місцем свого проживання, де під час особистого обшуку ОСОБА_5 в рамках обшуку приміщення у період часу з 17:55 год до 19 години 16 травня 2024 року зазначену короткоклинкову холодну зброю колюче-ріжучої дії, виготовлену саморобним способом за типом мисливських ножів загального призначення було виявлено та вилучено.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник посилаючись на підстави, передбачені ч. 1 ст. 438 КПК просить скасувати оскаржувані судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Обґрунтовуючи свої вимоги скаржник вказує, що судовий розгляд проведено без участі захисника, присутність якого, з огляду на п. 3 ч. 1 ст. 49 КПК була обов`язковою, а сам ОСОБА_5 не розумів наслідків розгляду справи в порядку ч. 3 ст. 349 КПК, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Також захисник зазначає, що місцевий суд безпідставно не розглянув можливості застосування до ОСОБА_5 положень ст. 75 КК, що є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Зазначає, що його підзахисний є особою молодого віку, раніше не судимий, на обліку лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, є військовослужбовцем, здійснює догляд за своєю бабусею - ОСОБА_6 , яка хворіє на цукровий діабет, деменцію, атеросклероз та гіпертонію. З огляду на це призначення покарання із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК шляхом часткового складання є явно несправедливим через суворість.

Вважає, що за ч. 1, ч. 2 ст. 263 КК ОСОБА_5 слід було призначити покарання із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді 3 років позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК звільнити його від відбування покарання з іспитовим строком - 1 рік, із покладенням обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК.

Також захисник вказує, що суд апеляційної інстанції під час перегляду вироку місцевого суду вказані порушення не усунув, що є підставою для скасування рішення цього суду.

Мотиви Суду

Статтею 433 КПК визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Приписами ст. 438 КПК встановлено, що підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Як убачається з оскаржуваного вироку, у суді першої інстанції засуджений ОСОБА_5 . В повністю визнав себе винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених частинами 1, 2 ст. 263 КК, вважав зібрані в справі докази його вини достовірними, допустимими та достатніми, в зв`язку з чим досліджувати їх немає потреби та звернувся до суду з проханням розглянути справу із застосуванням положень ч. 3 ст. 349 КПК.

Суд з`ясував думку прокурора, який не заперечував проти застосування положень ч. 3 ст. 349 КПК та роз`яснив учасникам правові наслідки такого розгляду. При цьому ОСОБА_5 роз`яснено, що у випадку визнання обставин справи він буде позбавлений права оскаржувати їх.

Також місцевий суд допитав ОСОБА_5 , який пояснив що перебуваючи біля річки побачив рожевий зіп-пакет у якому знаходилась суміш у вигляді хлоп`я. Він зрозумів, що ця суміш є порохом та залишив її собі, щоб глушити рибу. Також вказав, що знайшов ніж у шкіряному чохлі, який став в подальшому носити з собою з метою самозахисту. Оцінивши показання ОСОБА_5 як такі, що мають характер логічних та послідовних, дослідивши матеріали, що характеризують його особу, суд дійшов висновку про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 1, 2 ст. 263 КК та призначив відповідне покарання.

Не погодившись із вироком суду, стороною захисту було подано апеляційну скаргу, доводи якої, як убачається із змісту ухвали Дніпровського апеляційного суду від 27 листопада 2024 року, за своїм змістом аналогічні доводам касаційної скарги.

Апеляційний суд, переглядаючи вирок в порядку ст. 404 КПК, дослідивши матеріали кримінального провадження і доводи апеляційної скарги сторони захисту, встановив, що суд першої інстанції з достатньою повнотою, в межах визначеного судом обсягу, дослідив обставини вчинення засудженим ОСОБА_5 інкримінованих йому кримінальних правопорушень, дав належну правову оцінку, правильно кваліфікував його дії та обґрунтовано дійшов висновку про винуватість засудженого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених, частинами 1 та 2 ст. 263 КК, призначивши йому покарання, яке відповідає вимогам ст. 65 КК.

Мотивуючи своє рішення апеляційний суд, зазначив, що у судовому засіданні ОСОБА_5 повністю визнав себе винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень за обставин, зазначених у обвинувальному акті. Головуючим по справі з`ясовано у ОСОБА_5 , що він правильно зрозумів зміст визнання недоцільним дослідження доказів по справі, упевнився у добровільності його позиції, а також роз`яснив йому наслідки у вигляді позбавлення його права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. В подальшому ОСОБА_5 надав вільні показання з приводу вчинення ним кримінальних правопорушень, відповів на запитання, при цьому висловив щире каяття у вчиненому, яке було враховано при призначенні покарання як обставину, що його пом`якшує.

Таким чином, не встановивши істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що вимоги ч. 3 ст. 349 КПК місцевим судом були виконані належним чином, забезпечено всі передбачені законом умови та процесуальні гарантії, які захищали здатність обвинуваченого висловлювати свою справжню думку щодо обставин справи, а доводи апеляційної скарги сторони захисту щодо формального розгляду місцевим судом кримінального провадження стосовно ОСОБА_5 та недостатнє розуміння останнім наслідків застосування ч. 3 ст. 349 КПК є безпідставними.

За змістом ст. 20 КПК підозрюваний, обвинувачений, виправданий, засуджений має право на захист, яке полягає у наданні йому можливості надати усні або письмові пояснення з приводу підозри чи обвинувачення, право збирати і подавати докази, брати особисту участь у кримінальному провадженні, користуватися правовою допомогою захисника, а також реалізовувати інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом. Слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд зобов`язані роз`яснити підозрюваному, обвинуваченому його права та забезпечити право на кваліфіковану правову допомогу з боку обраного ним або призначеного захисника. У випадках, передбачених цим Кодексом та/або законом, що регулює надання безоплатної правової допомоги, підозрюваному, обвинуваченому правова допомога надається безоплатно за рахунок держави.

Згідно зі ст. 49 КПК суд зобов`язаний забезпечити участь захисника у кримінальному провадженні, в якому участь захисника відповідно до вимог ст. 52 цього Кодексу не є обов`язковою, у випадку, якщо підозрюваний, обвинувачений заявив клопотання про залучення захисника, але за відсутністю коштів чи з інших об'єктивних причин не може його залучити самостійно, а також у випадку, якщо суд вирішить, що обставини кримінального провадження вимагають участі захисника, а підозрюваний, обвинувачений не залучив його.

Обов'язкова участь захисника регламентується ст. 52 КПК.

Апеляційний суд спростовуючи доводи сторони захисту щодо порушення права на захист ОСОБА_5 з огляду на те, що судовий розгляд у суді першої інстанції проведений без участі захисника зазначив, що інкриміновані ОСОБА_5 кримінальні правопорушення, відповідно до положень ст. 12 КК, є тяжким (ч. 1 ст. 263 КК) та нетяжким (ч. 2 ст. 263 КК) злочинами. Участь захисника у кримінальних провадженнях щодо тяжких та нетяжких злочинів не є обов`язковою, а інших підстав, які відповідно до закону вимагають обов`язкової участі захисника, матеріали провадження не містять.

Згідно з матеріалами провадження ОСОБА_5 був ознайомлений із правами та обов`язками обвинуваченого, в судовому засіданні підтвердив зрозумілість йому цих прав та обов`язків, а також те, що він не потребує залучення йому захисника.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги сторони захисту щодо порушення права на захист, не встановив таких порушень на яких наголошували захисники, обґрунтовано, з посиланням на процесуальну діяльність суду та позицію ОСОБА_5 у судовому засіданні місцевого суду, спростував їх, належним чином умотивувавши своє рішення.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору виду та міри покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною. Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку, з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з їх урахуванням визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Місцевий суд керувався наведеними законодавчими положеннями при виборі засудженому заходу примусу та порядку його відбування.

Як убачається з вироку, призначаючи ОСОБА_5 покарання, місцевий суд врахував характер і ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відносяться до нетяжкого та тяжкого злочинів, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Пом`якшуючою покарання обставиною суд визнав щире каяття. Обставин, які обтяжують покарання місцевий суд не встановив. Також судом ураховано, що ОСОБА_5 раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, є військовослужбовцем, негативно характеризується за місцем служби, його сімейний стан.

Урахувавши вказане суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_5 за частинами 1, 2 ст. 263 КК із застосуванням положень ч. 1 ст. 70 КК (за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання призначених покарань) остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 3 місяці.

Підстав до застосування положень ст. 69 КК при призначенні покарання судом не встановлено.

Із позицією місцевого суду щодо виду та розміру призначеного ОСОБА_5 покарання погодився й апеляційний суд. Відповідно до змісту оспорюваної ухвали при перегляді вироку цей суд, урахував всі обставини справи, дані про особу ОСОБА_5 , та обґрунтовано зазначив, що призначене покарання відповідає вимогам ст. 65 КК, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.

З такими висновками погоджується і суд касаційної інстанції.

Виходячи зі змісту ст. 75 КК застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що з урахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого є можливим без ізоляції від суспільства. Колегія суддів не вбачає будь-яких порушень у частині не застосування судами до ОСОБА_5 положень ст. 75 КК.

Посилання сторони захисту у касаційній скарзі на невідповідність призначеного судом покарання через суворість, з огляду на обраний місцевим судом спосіб застосування положень ч. 1 ст. 70 КК, є неспроможними, оскільки їх застосування належить до дискреційних повноважень суду.

Обраний засудженому захід примусу є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Підстав вважати призначене покарання явно несправедливим через суворість Суд не вбачає.

Судові рішення є обґрунтованими, відповідають вимогам статей 370, 419 КПК та не викликають сумнівів у їх правильності.

Обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які свідчать про необхідність їх перевірки за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для її задоволення немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 липня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 27 листопада 2024 року.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3