Справа № 455/216/25
Провадження № 1-кп/455/121/2025
ВИРОК

Іменем України

17 березня 2025 року м.Старий Самбір

Старосамбірський районний суд Львівської області

у складі головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0000595 від 17.12.2024 року про обвинувачення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с.Буньковичі Старосамбірського району Львівської області, жителя АДРЕСА_1 , з професійно-технічною освітою, одруженого, непрацюючого, військовозобов`язаного, інваліда ІІ групи, судимості не має -

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.197-1 КК України,

за участю: сторони обвинувачення - прокурора ОСОБА_4 ,

сторони захисту обвинуваченого ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 з корисливих мотивів, маючи умисел на самовільне зайняття земельної ділянки, з метою її самовільного використання у власних цілях, діючи всупереч ст. ст. 116, 118, 123, 124, 125, 126 Земельного Кодексу України, які регламентують набуття і реалізацію права на землю, при відсутності відповідного рішення уповноваженого органу місцевого самоврядування та державної реєстрації про передачу йому у власність чи надання у користування земельної ділянки, в період часу із 2016 до 2017 років (точний час органом досудового розслідування не встановлено), всупереч цільовому призначенню наданої йому у приватну власність земельної ділянки із кадастровим номером :08:001:0167, що знаходиться в с.Буньковичі Старосамбірського (в даний час - Самбірського) району Львівської області, не маючи відповідних дозвільних документів, зокрема дозволу на спецводокористування, із використанням спеціальної техніки, здійснив будівництво ставка для власного використання загальною площею 0,1344 га під час облаштування якого, північно-східну частину вказаного ставка площею 0,0189 га викопав поза межами своєї земельної ділянки, а саме в межах прибережної захисної смуги безіменного струмка (потічка), який є притокою річки Стрв`яж, а також під час встановлення паркану навколо вказаного ставка самовільно зайняв, шляхом обгородження парканом із металевої сітки, земельну ділянку площею 0,0121 га, яка розташована в межах прибережної захисної смуги безіменного струмка (потічка) та яка згідно ст. ст. 58, 59, 60, 61 Земельного Кодексу України, ст. ст. 88, 89 Водного кодексу України належить до земель водного фонду та перебувала у комунальній власності Великосушицької сільської ради Старосамбірського району Львівської області, з 17.12.2020 року її правонаступника - Хирівської міської ради Самбірського району Львівської області, чим спричинив Хирівській міській раді Самбірського району Львівської області матеріальну шкоду на загальну суму 169,40 грн.

Таким чином, ОСОБА_3 обгрунтовно обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушенння, передбаченого ч.2 ст.197-1 КК України.

Допитаний ОСОБА_3 у судовому засіданні свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні у самовільному зайнятті земельної ділянки в охоронній зоні, визнав повністю, суду пояснив, що на заболоченій місцевості, він приблизно у 2016-2017 році вирив ставок. Ділянка була призначена для ведення особистого селянського господарства. Окрім того, він захопив частину земельної ділянки, яка йому не належала, коли облаштовував ставок. Шкоду він відшкодував добровільно і у вчиненому щиро кається.

Представник потерпілого ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. 17.03.2025 року подала в канцелярію суду заяву, в якій просив розгляд справи провести без участі представника Хирівської міськї ради, щодо вирішення спору покладається на думку суду, претензії майнового характеру відсутні.

З врахуванням наведених показань, наданих у судовому засіданні обвинуваченим, та відсутності заперечень учасників судового провадження, суд на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо фактичних обставин події кримінального правопорушення (часу, місця, способу), вчиненого обвинуваченим, винуватості в цьому обвинуваченого, форми вини, мотиву, мети вчинення кримінального правопорушення, обмежив дослідження обставин справи допитом обвинуваченого, оглядом матеріалів справи, які характеризують обвинуваченого як особу та стосуються речових доказів по справі, та визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Сумнівів у добровільності позиції учасників судового провадження немає. При цьому судом роз`яснено, що у такому разі учасники судового провадження будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

За таких обставин, суд доходить висновку про винуватість ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, і вважає, що його дії вірно кваліфіковані за ч.2 ст.197-1 КК України як самовільне зайняття земельної ділянки в охоронній зоні.

Приймаючи таке рішення, суд керується критеріями доведення винуватості поза розумним сумнівом, наведених у висновках Європейського суду з прав людини, яких суд дійшов у справах «Нечипорук і Йонкало проти України» (рішення від 21 квітня 2011 року) та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» (рішення від 6 грудня 1988 року). Так, у цих рішеннях зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

Обираючи покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, вказане кримінальне правопорушення, згідно ст.12 КК України є нетяжким злочином, особу винного, який з місця проживання характеризується позитивно, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, до кримінальної відповідальності раніше не притягався.

Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_3 відповідно до ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та добровільне відшкодування завданого збитку.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_3 відповідно до ст. 67 КК України, суд не знаходить.

Аналізуючи вимоги ст. ст.50, 65 КК України при призначенні покарання, суд враховує чи відповідатиме покарання за своїм розміром та ступеню тяжкості вчинених злочинів, а також особу винного.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, тобто при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання, визначенні «інших обставин справи», індивідуалізацію покарання - конкретизацію виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта, вказане повністю узгоджується з висновком викладеним у постанові ККС ВС від 13.10.2020 року по справі № 645/10158/14-к.

А тому, при таких обставинах, суд вважає необхідним призначити обвинуваченому ОСОБА_3 покарання у вигляді обмеження волі.

Разом з тим, враховуючи особу обвинуваченого та інші фактичні обставини справи, суд вважає за можливе застосувати до обвинуваченого ОСОБА_3 статтю 75 КК України і звільнити його від відбування покарання з випробуванням та покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України, що є тотожним позиції сторони обвинувачення, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчиненню ним нових кримінальних правопорушень для реалізації принципу законності, справедливості, обгрунтованості та індивідуалізації покарання. Підстав для звільнення від кримінальної відповідальності не встановлено.

Питання про речові докази слід вирішити в порядку ст.100 КПК україни.

Цивільний позов не заявлено.

Витрат на залучення експерта не має.

Запобіжний захід до обвинуваченого ОСОБА_3 не обирався.

Керуючись ст.ст.368-371, 373-374 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.197-1 КК України та призначити покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком в 1 (один) рік.

Згідно ст.76 КК України покласти на ОСОБА_3 наступні обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Речовий доказ земельну ділянку з кадастровим номером :08:001:0167 з цільовим призначенням для ведення селянського господарства, яка розташована в с.Буньковичі Хирівської територіальної громади Самбірського району Львівської області та котра згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить на праві приватної власності ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 жителю АДРЕСА_1 залишити власнику ОСОБА_3 .

Запобіжний захід до обвинуваченого ОСОБА_3 не обирався.

На вирок суду може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду через Старосамбірський районний суд Львівської області на протязі 30 днів з дня його проголошення.

Вирок суду першої інстанції не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику провадження, який не був присутній в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1