ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 601/2306/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/45/25 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.3 ст.286 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2025 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

з участю - прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

представника потерпілих - ОСОБА_9 ,

потерпілих - ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора Тернопільської обласної прокуратури ОСОБА_6 та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Кременецького районного суду Тернопільської області від 02 жовтня 2024 року в кримінальному провадженні №0000261,-

ВСТАНОВИЛА:

Вказаним вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Донецьк, Донецької області, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , проживаючого АДРЕСА_2 .

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України та призначено йому покарання за даним кримінальним правопорушенням у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням, встановивши йому 3 (три) роки іспитового строку.

Покладено на ОСОБА_7 обов`язки, передбачені п.1, 2 ч. 1 та п.2 ч.3 ст.76 КК України, а саме:

-періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

-не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід у вигляді застави застосований до ОСОБА_7 скасовано, після набрання вироком законної сили.

Заставу, внесену заставодавцем 22.05.2023 року на депозитний рахунок ТУ ДСА України в Тернопільській області, згідно ухвали слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22.05.2023 року в справі № 607/9069/23 - повернуто заставодавцю, після набрання вироком законної сили.

Скасовано арешт, накладений на підставі ухвали слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24.05.2023 року у справі № 607/9079/23, зокрема на:

- автобус марки «Scania Irizar», р.н. НОМЕР_1 , належний на праві приватної власності ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителю АДРЕСА_3 ;

- автомобіль марки «Volkswagen Scirocco», р.н НОМЕР_2 , належний на праві приватної власності ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , жителю АДРЕСА_1 ;

- автомобіль марки «Volkswagen Jetta», р.н. НОМЕР_3 , належний на праві приватної власності ОСОБА_13 .

Питання щодо речових доказів та витрат за проведення судових експертиз вирішено.

Згідно вироку, 20 травня 2023 року приблизно о 09.50 годині, водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем марки «Volkswagen Scirocco», р.н НОМЕР_2 , та в порушення вимог ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» (№3353-XII від 30 червня 1993 року), із змінами та доповненнями (надалі - ЗУ «Про дорожній рух» пунктів 1.10, (в частині визначення понять: «безпечна швидкість», «дорожні умови», «дорожня обстановка», «маневрування (маневр)», «дистанція» і виконання їх вимог), Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, із змінами та доповненнями (далі ПДР), не був достатньо уважним, належно не стежив за дорожньою обстановкою, не ураховував дорожні умови та дорожню обстановку і не обрав такі прийоми керування транспортним засобом, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, які зобов`язують його своїми діями не створювати загрозу безпеці дорожнього руху, небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю чи здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

Так, водій ОСОБА_7 рухався ділянкою автодороги М-19 «Доманово-Ковель-Чернівці-Тереблече», з боку м. Тернопіль у бік м. Кременець. Проїжджаючи прямою ділянкою 270 км + 600 м вказаної автодороги, що неподалік с. Горинка Кременецького району Тернопільської області, ОСОБА_7 в порушення вимог п.п. 12.3 та 13.1 ПДР завчасно виявивши попереду себе автомобіль «Volkswagen Jetta», р.н. НОМЕР_3 , який під керуванням водія ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , жителя с. Горинка Кременецького району рухався смугою руху до м. Кременець, тобто у попутному напрямку із автомобілем «Volkswagen Scirocco», р.н НОМЕР_4 , негайно не вжив заходів для зменшення швидкості, які не потребували екстреного гальмування, тим самим не дотримався безпечної дистанції та допустив зіткнення передньої частини автомобіля «Volkswagen Scirocсо», НОМЕР_2 із задньою частиною автомобіля «Volkswagen Jetta», р.н. НОМЕР_3 .

В результаті вищеописаного зіткнення, автомобіль «Volkswag Jetta», р.н. НОМЕР_3 в некерованому стані виїхав на зустрічну смугу де відбулося його зіткнення із зустрічним автобусом «Scania Ігіzar», р.н. НОМЕР_1 , який під керуванням водія ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителя АДРЕСА_3 , рухався у напрямку м.Тернопіль.

Унаслідок зіткнення автобуса «Scania Ігіzar», р.н. НОМЕР_1 та автомобіля «Volkswagen Jetta», р.н. НОМЕР_3 , водій ОСОБА_13 отримав тілесні ушкодження у вигляді масивної травми тіла з численними переломами кісток скелету та ушкодженнями внутрішніх органів, а пасажир автомобіля «Volkswagen Jetta», р.н. НОМЕР_3 , ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , проживала с. Горинка Кременецького району, Тернопільської області, отримала тілесні ушкодження такі ж у часі, тобто у вигляді масивної травми тіла з численними переломами кісток скелету та ушкодженнями внутрішніх органів, від яких загинули на місці пригоди.

Порушення водієм ОСОБА_7 вимог пунктів: 1.5 ч.1, 1.10, (в частині визначення понять: «безпечна швидкість», «дорожні умови», «дорожня обстановка», «маневрування (маневр)», і виконання їх вимог), 2.3 (б, д), 12.3 та 13.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року із змінами та доповненнями, а також вимог, які наведенні у абзацах 1, 2 частини 5 статті 14 Закону України «Про дорожній рух» (№3353-XII від 30 червня 1993 року), із змінами та доповненнями, перебуває у прямому причинному зв`язку із настанням даної дорожньо-транспортної пригоди та спричинення загибелі потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_13 .

В апеляційних скаргах:

прокурор не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, які суд визнав доведеними, кваліфікацію його дій, просить вирок Кременецького районного суду Тернопільської області від 02 жовтня 2024 року скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України і призначити йому міру покарання за цією статтею у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права керувати транспортним засобами на строк 3 роки. В решті вирок суду залишити без змін.

Свої вимоги мотивує, що при призначені основного покарання ОСОБА_7 у виді мінімального передбаченого санкцією статті покарання у виді 5 років позбавлення волі судом взято до уваги наявність ряду пом`якшуючих обставин, однак в достатній мірі не враховано наслідки вчиненого злочину.

Прокурор вважає неправильним застосування вимог ст.65 КК України, оскільки при призначенні покарання не в повній мірі враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, якому не призначено покарання, необхідне й достатнє для його виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів.

Також звертає увагу суду на п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК України), а також з особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Сторона обвинувачення вважає, що суд належним чином не оцінив і не врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, а саме те, що керуючи технічно справним транспортним засобом обвинувачений порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть 2 потерпілих, що відповідно до положень ст.12 КК України є тяжким.

Також, на думку прокурора суд першої інстанції безпідставно звільнив обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку, оскільки в достатній мірі не врахував наслідки вчиненого злочину, чим допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

На думку прокурора обвинувачений ОСОБА_7 є небезпечним для суспільства, оскільки поставив під небезпеку не лише своє життя і здоров`я, а й інших учасників дорожнього руху, що призвело до загибелі 2 осіб, а тому будь-яке інше покарання, окрім позбавлення волі, не забезпечить виправлення обвинуваченого та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами. До того ж, звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку з наслідками, які були встановлені судом першої інстанції у даному кримінальному провадженні, не вплине на формування думки інших осіб про неприпустимість порушення Правил дорожнього руху та чітке розуміння того, що особа буде нести невідворотне та справедливе покарання за такі дії.

Посилається на судову практику, викладену в постановах Великої Палати Верховного суду від 21 серпня 2019 року справа №682/956/17, від 21 лютого 2019 року справа №742/584/18.

Крім цього, зазначає, що не знижує тяжкості й небезпечності кримінального правопорушення, вчиненого обвинуваченим ОСОБА_7 за наведених обставин, його характеристика у загальносоціальному плані, факт відшкодування матеріальної шкоди, завданої вчиненим ним кримінальним правопорушенням. Відповідна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 08 серпня 2023 року у справі № 599/1247/22.

захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 просить вирок Кременецького районного суду Тернопільської області від 02 жовтня 2024 року змінити та пом`якшити призначене покарання в частині позбавлення права керування транспортними засобами, а саме скасувати позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки. У решті вирок залишити без змін.

Свої вимоги мотивує тим, що даний вирок є незаконним у зв`язку із невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості.

Також вважає, що судом вірно враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого ОСОБА_7 , конкретні обставини кримінального провадження, зокрема позицію потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 обставини, які пом`якшують покарання (щире каяття, добровільне відшкодування завданого збитку), а також відсутність обставин, які б обтяжували покарання, при призначенні ОСОБА_7 основаного покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років та дійшовши обгрунтованого висновку про можливість застосування ст.75 КК України, звільнив його від відбування основного покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку на 3 (три) роки, із покладенням на нього обов`язків відповідно до ст.76 КК України.

Також зазначає, що призначення судом додаткового покарання ОСОБА_7 у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки є невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а тому за своїм видом та розміром є явно несправедливим через суворість, і не взяття до уваги доводів сторони захисту та позиції потерпілих.

Адвокат вважає, що суд при призначенні додаткового покарання мав би врахувати, те що:

вчинений ОСОБА_7 злочин хоч і є тяжким, однак є необережним кримінальним правопорушенням;

ОСОБА_7 повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, попросив вибачення у потерпілих, а також повністю відшкодував обумовлену з потерпілим моральну та матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди;

потерпілий ОСОБА_10 просив суд обрати обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, що не пов`язане з позбавленням волі, та без призначення йому додаткової міри покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами;

потерпіла ОСОБА_11 просила суд обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, що не пов`язане з позбавленням волі;

є особою молодого віку, кримінальне правопорушення вчинив вперше, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, на обліках лікарів психіатра та нарколога не перебуває, порушень ПДР України ніколи раніше не допускав, активно займається волонтерською діяльністю:

є студентом II курсу і право керування автомобілем є для нього життєво необхідним. Автомобіль дозволяє йому добиратися на навчання, виконувати інші важливі для його освіти та життя справи. Втрата водійських прав на тривалий строк значно ускладнить його можливості продовжувати навчання, що в свою чергу, може негативно вплинути на його майбутнє як спеціаліста. Як студент, ОСОБА_7 має обмежені фінансові можливості, і втрата водійських прав поставить його у скрутне становище, не дозволить поєднувати навчання з роботою або іншими обов`язками.

Вважає, що судом першої інстанції не було враховано практику ЄСПЛ.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення обвинуваченого та доводи його захисника, які підтримали свою апеляційну скаргу з наведених у ній підстав, думку прокурора, який заперечив проти апеляції захисника і підтримав свою апеляційну скаргу, потерпілих та їх представника, які підтримали апеляційну скаргу захисника і заперечили проти доводів апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції з`ясував наступне.

Висновок про винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчинені злочину, за який його засуджено, і кваліфікація його дій в апеляційних скаргах не заперечується, а тому згідно із ч.1 ст.404 КПК України вирок в цій частині перегляду апеляційним судом не підлягає.

Перевіривши доводи сторін в межах апеляційних скарг, апеляційний суд прийшов до висновку, що суд першої інстанції вирішуючи питання про міру основного і додаткового покарань для обвинуваченого у повній мірі дотримався вимог закону.

Відповідно до статей 50 та 65 КК України, які визначають мету та загальні засади призначення покарань, пунктів 1, 2 постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд призначає покарання у межах санкції статті (частини) статті Особливої частини Кодексу та з врахуванням вимог положень Загальної частини цього Кодексу. При цьому, суд має враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Санкція ч.3 ст.286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк до трьох років.

З врахуванням положень ст.12 КК України злочин, передбачений ч.3 ст.286 КК України, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 відноситься до категорії тяжких, а за формою вини є необережним.

В ході апеляційного розгляду встанвлено, що судом першої інстанції при обранні обвинуваченому міри основного покарання у повній мірі враховано як тяжкість вчиненого злочину, так і дані про особу обвинуваченого в сукупності з іншими обставинами провадження.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_7 після події ДТП залишався на місці події, а в подальшому сприяв проведенню досудового розслідування та під час судового розгляду повністю визнав свою вину згідно пред`явленого йому обвинувачення. Таким чином, суд першої інстанції встановив обставини, які пом`якшують покарання, щире каяття обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Щодо особи обвинуваченого в ході судового розгляду встановлено, що він є молодого віку, раніше не судимий, вперше притягується до кримінальної відповідальності.

Правильність висновків суду першої інстанції про наявність наведених обставин, які пом`якшують покарання, та відсутність обставин, які його обтяжують, і відомостей про особу обвинуваченого, прокурор в апеляційній скарзі не заперечує.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи прокурора про невідповідність призначеного обвинуваченому основного покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі, оскільки прокурором не доведено підстав вважати таке покарання явно несправедливим і необхідність збільшення його строку на 1 рік.

Також, як видно зі змісту вироку, при вирішенні питання про доцільність застосування додаткового покарання, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, суд першої інстанції правильно врахував обставини вчинення злочину, тяжкі наслідки злочину, а відтак обґрунтовано прийшов до висновку про необхідність застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

В апеляційній скарзі захисника не наведено переконливих доводів, які би давали законні підстави для не застосування до обвинуваченого визначеного ч.3 ст.286 КК України додаткового покарання.

На переконання колегії суддів апеляційної інстанції, призначене оскарженим вироком основне і додаткове покарання є справедливим, відповідатиме вимогам закону, принципам законності, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, а також є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення нових злочинів.

Оцінюючи доводи прокурора про неправильне застосування судом першої інстанції положень ст.75 КК України апеляційний суд вважає їх безпідставними з огляду на наступні обставини.

Пленум Верховного Суду України у п.20 своєї постанови №14 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті" роз`яснив, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Як видно зі змісту оскарженого вироку при застосуванні ст.75 КК України суд першої інстанції в сукупності з іншими обставинами, передбаченими ст.65 КК України, врахував також і позицію, зазначену потерпілими ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у письмових заявах, що містяться у матеріалах кримінального провадження, згідно яких обвинувачений перед ними вибачився, щиро розкаявся, а тому вони просили суворо не його карати і не застосовувати до нього реальну міру покарання та додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами.

В ході судового розгляду пояснення потерпілих підтвердились, оскільки з наявних в матеріалах провадження платіжних квитанцій та розписки потерпілого ОСОБА_10 від 07.06.2023р. і розписки потерпілої ОСОБА_15 від 20.09.2023р. встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 добровільно відшкодував завдану їм моральну шкоду. Крім того, встановлено, що обвинуваченим відшкодована і майнова шкода, завдана під час дорожньо-транспортної пригоди власнику автобуса.

Також, суд першої інстанції врахував відомості про волонтерську діяльність обвинуваченого ОСОБА_7 спрямовану на допомогу Збройним силам України, що підтверджується доданою до матеріалів провадження письмовою подякою в/ч НОМЕР_5 .

Наведені обставини щодо поведінки обвинуваченого після вчинення злочину та впродовж досудового розслідування, послідовно висловлений ним в ході судового та апеляційного розгляду щирий осуд свого діяння, що призвело до виникнення ДТП з тяжкими наслідками, встановлені в ході судового розгляду відомості, що позитивно характеризують особу обвинуваченого, в сукупності з даними про вжиті ним заходи по відшкодуванню майнової і моральної шкоди потерпілим дають підстави вважати, що обвинувачений на даний час повністю усвідомив суспільну небезпеку вчиненого ним з необережності злочину і не лише формально проголошує прагнення усунути його шкідливі наслідки, але й реально вжив усіх заходів для їх усунення наскільки це можливо, а тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства.

Таким чином, суд першої інстанції правильно застосував положення ст.75 КК України, згідно якої якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Доводи апеляційної скарги прокурора не містять переконливих доводів, які би спростовували висновок суду першої інстанції про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, а зводяться до того, що внаслідок допущеного обвинуваченим порушення Правил дорожнього руху загинуло двоє осіб.

Однак, наведена обставина є кваліфікуючою ознакою ч.3 ст.286 КК України і сама по собі ця обставина не може свідчити про неможливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання за наявності тих обставин, які ст.75 КК України визначені підставами для звільнення обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням.

Доводи апеляційної скарги прокурора щодо неправильного врахування судом першої інстанції думки потерпілих є безпідставними.

Так, згідно вироку при вирішенні питання застосування ст.75 КК України, суд першої інстанції прийшов до висновку, що не може бути залишена без належної уваги та оцінки і безумовно підлягає врахуванню в сукупності з іншими обставинами, передбаченими ст.65 КК України, позиція потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які просили суворо не карати обвинуваченого та не застосовувати до нього реальну міру покарання та додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами.

Під час апеляційного розгляду потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_11 підтвердили, що обвинувачений продовжує їм допомагати і вони не вважають, що реальне відбування покарання є необхідним у даному випадку, а тому заперечили проти доводів апеляційної скарги прокурора.

За наведених обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що в даному випадку наявні законні підстави для застосування до ОСОБА_7 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, оскільки судом першої інстанції позицію потерпілих щодо покарання враховано в сукупності з іншими встановленими в ході судового розгляду обставинами, з яким кримінальний закон пов`язує застосування положень ст.75 КК України.

Доводи прокурора про безпідставність врахування думки потерпілих з огляду на характер вчиненого ОСОБА_7 злочину проти безпеки руху не відповідає вимогам кримінального закону щодо індивідуалізації покарання, адже неврахування таких чинників, як посткримінальна поведінка винного, висловлення вибачення та щирого жалю з приводу скоєного, відшкодування обвинуваченим завданої шкоди суперечить загальним засадам призначення покарання, викладеним у ст.65 КК України. Думка потерпілих з цього приводу хоча і не має для суду обов`язкового характеру, проте вона не може бути проігнорована та має враховуватися судом поряд з іншими обставинами кримінального провадження під час вирішення питання про покарання.

Такий висновок суду першої інстанції узгоджується з висновками, що викладені в постановах ККС ВС від 30 травня 2024 року (справа № 159/6508/21), від 15 лютого 2024 року (справа № 165/2331/22).

У постанові ККС ВС від 21 лютого 2019 року (справа №742/584/18), на яку посилається прокурор в апеляційній скарзі також зазначено, зокрема те, що позиція щодо визначення винному виду та розміру покарання й можливості звільнення від його відбування є не процесуальною вимогою, а думкою потерпілого, яка може бути врахована в сукупності з іншими обставинами.

Інші, наведені в апеляційній скарзі прокурора посилання на практику касаційного суду є нерелевантними. Так, у постанові ККС ВС від 08 серпня 2023 року по справі №599/1247/22 ухвала апеляційної інстанції навпаки була скасована серед іншого через неналежне врахування думки потерпілих. У справі №682/956/17, в якій винесено постанову ВП ВС від 21 серпня 2019 року, на відміну від цього кримінального провадження, було встановлено факт вчинення водієм злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Доводи прокурора про те, що звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням не вплине на формування думки інших осіб про неприпустимість порушення Правил дорожнього руху апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки в даному випадку обвинуваченого було в установленому законом порядку притягнуто до кримінальної відповідальності і він поніс відповідні кримінально-правові наслідки вчиненого діяння, в тому числі суд першої інстанції призначив обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на максимальний строк, визначений санкцією інкримінованої статті, яке підлягає реальному виконанню.

Враховуючи вищенаведені обставини та вимоги кримінального закону, апеляційний суд приходить до висновку, що призначене обвинуваченому основне покарання за ч.3 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років із застосуванням ст.75 КК України, а також додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 роки буде повністю відповідати тяжкості вчиненого і особі винного.

З наведених підстав апеляційні скарги прокурора та захисника не підлягають задоволенню, а вирок суду першої інстанції слід залишити без змін.

На підставі наведеного і керуючись ст.ст. 376, 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги прокурора Тернопільської обласної прокуратури ОСОБА_6 і захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Кременецького районного суду Тернопільської області від 02 жовтня 2024 року відносно ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий

Судді