УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 953/4347/22

провадження № 51-453 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 у інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Київського районного суду м. Харкова від 24 липня 2024 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року.

Суть питання та встановлені судом обставини

Вироком Київського районного суду м. Харкова від 24 липня 2024 року ОСОБА_5 засуджено до покарання у виді позбавлення волі за: ч. 3 ст. 185 КК України - на строк 3 роки; ч. 4 ст. 185 КК України - на строк 5 років; ч. 1 ст. 126-1 КК України - на строк 1 рік.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України ОСОБА_5 за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Київського районного суду м. Харкова від 29 вересня 2020 року, та остаточно визначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.

Покарання у виді штрафу, призначене за вироком Київського районного суду м. Харкова від 23 січня 2020 року, ухвалено виконувати самостійно.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року вирок суду першої інстанції змінено. Перекваліфіковано дії ОСОБА_5 за вчинення кримінального правопорушення відносно потерпілого ОСОБА_6 за епізодом від 19 листопада 2021 року з ч. 3 ст. 185 КК України на ч. 1 ст. 162 КК України.

Призначено ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 162 КК України покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.

Постановлено вважати ОСОБА_5 засудженим до покарання у виді позбавлення волі за: ч. 4 ст. 185 КК України - на строк 5 років; ч. 1 ст. 126-1 КК України - на строк 1 рік.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 126-1 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ч. 1 ст. 71, ч. 1 ст. 72 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання у виді позбавлення волі строком 1 рік, призначеного за вироком Київського районного суду м. Харкова від 29 вересня 2020 року, та покарання, невідбуте за вироком Київського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2020 року у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, визначено ОСОБА_5 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років та штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень, який відповідно до ч. 3 ст. 72 КК України постановлено виконувати самостійно. У решті вирок залишено без зміни.

До Верховного Суду надійшла касаційна скарга захисника ОСОБА_4 , у якій вона не погоджувалася з вказаними судовими рішеннями щодо ОСОБА_5 та порушувала питання про їх перегляд у касаційному порядку.

Ухвалою колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 10 лютого 2025 року її касаційну скаргу на підставі ч. 1 ст. 429 КПК України було залишено без руху у зв`язку з її невідповідністю вимогам ст. 427 цього Кодексу та надано строк для усунення недоліків.

При цьому особа, яка подала касаційну скаргу, повідомлялась про те, що у разі невиконання вимог суду, скаргу їй буде повернуто.

Мотиви Суду

Перевіривши матеріали провадження за касаційною скаргою, суд дійшов висновку, що скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, з огляду на таке.

Згідно з ч. 3 ст. 429 КПК України касаційна скарга повертається, якщо особа не усунула недоліки касаційної скарги, яку залишено без руху, в установлений строк.

В ухвалі Верховного Суду від 10 лютого 2025 року йшлося про те, що відповідно до положень ст. 427 вказаного Кодексу в касаційній скарзі зазначається, серед іншого, обґрунтування заявлених скаржником вимог із зазначенням того, у чому саме полягає незаконність чи необґрунтованість судових рішень. Крім того, до касаційної скарги додаються копії касаційної скарги з додатками в кількості, необхідній для надіслання сторонам кримінального провадження і учасникам судового провадження.

Суд також звертав увагу, що ст. 438 КПК України передбачено, що підставами для зміни або скасування судових рішень судом касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Тобто суд касаційної інстанції є судом права, а не факту.

У межах наданого строку захисник ОСОБА_4 повторно звернулася до Суду з уточненою касаційною скаргою, однак недоліки, зазначені у попередній ухвалі, не усунула.

Зокрема, захисник посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, як на підставу, передбачену п. 2 ч. 1 ст. 438 КПК України для скасування чи зміни оскаржених судових рішень, однак доводів на обґрунтування своєї позиції з урахуванням положень ст. 413 цього Кодексу не наводить.

Натомість захисник знову надає свою оцінку доказам, заперечує правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження та вказує на неповноту судового розгляду, що в силу статей 433, 438 КПК України не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

Також адвокат, як і минулого разу, оскаржуючи в тому числі ухвалу апеляційного суду, не вказує у чому конкретно полягає її незаконність чи необґрунтованість з огляду на положення статей 412 - 414 КПК України.

Сформульовані у касаційній скарзі вимоги не узгоджуються з положеннями ст. 436 КПК України, якою визначено повноваження касаційного суду за наслідками розгляду касаційної скарги. При тому, що виправдання засудженого взагалі не входить до повноважень суду касаційної інстанції.

До того ж захисник ОСОБА_4 подала повторну касаційну скаргу, майже не змінивши змісту мотивувальної частини попередньої, чим проігнорувала вказівки Верховного Суду, викладені в ухвалі від 10 лютого 2025 року, а тому її скарга підлягає поверненню.

Відповідно до ч. 4 ст. 429 КПК України повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, передбаченому КПК України.

З цих підстав Суд, керуючись п. 1 ч. 3 ст. 429 КПК України, постановив:

Повернути захиснику ОСОБА_4 її касаційну скаргу на вирок Київського районного суду м. Харкова від 24 липня 2024 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року щодо засудженого ОСОБА_5 з усіма доданими до неї матеріалами.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3