Київський апеляційний суд
В И Р О К

І м е н е м У к р а ї н и

16 грудня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0000021 щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Тер-Тер, Азербайджан, громадянина Азербайджану,

що проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

судимого:

1) вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 30.03.2018

за ч.2 ст.186 КК України на 4 роки позбавлення волі;

2) вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 19.06.2018

за ч.2 ст.186 КК України на підставі ч.4 ст.70 КК України

на 4 роки 6 місяців позбавлення волі, звільненого 01.04.2022

по відбуттю призначеного покарання,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України,

за апеляційною скаргою прокурора на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 30 липня 2024 року,

у с т а н о в и л а :

Вироком Солом`янського районного суду м. Києві від 30.07.2024 ОСОБА_7 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.4 ст.185 КК України і йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки і на нього покладено обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні - прокурор Солом`янської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_9 просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, і призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Прокурор не оспорює фактичні обставини кримінального правопорушення, встановлені судом, які викладені у вироку, доведеність винуватості ОСОБА_7 та правову кваліфікацію його дій, однак вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме, ст.75 КК України, безпідставно звільнивши обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням. Внаслідок цього призначене ОСОБА_7 покарання із застосуванням інституту звільнення від його відбування з випробуванням не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і є явно несправедливим через м`якість.

На переконання прокурора, суд залишив без належної оцінки те, що ОСОБА_7 , будучи судимим, знову вчинив тяжкий злочин, що свідчить про те, що він не бажає ставати на шлях виправлення і становить підвищену суспільну небезпеку. Також, врахувавши обставини, які пом`якшують покарання, - щире каяття та добровільне відшкодування завданого збитку, суд не навів у вироку мотиви, яким чином вони сприятимуть виправленню обвинуваченого без відбування покарання. З огляду на тяжкість вчиненого злочину та дані про особу ОСОБА_7 вказує, що навіть за умови визнання обвинуваченим вини лише покарання, яке належить відбувати реально, сприятиме досягненню його мети, тобто виправленню особи та попередженню вчинення нових кримінальних правопорушень.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу і просила її задовольнити; доводи захисника, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду першої інстанції законним, обґрунтованим і вмотивованим; доводи обвинуваченого, який просив не позбавляти його волі; провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що її належить задовольнити частково, з таких підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що 28 січня 2023 року близько 00 годин 30 хвилин ОСОБА_7 , перебуваючи разом з ОСОБА_10 на платформі першої колії залізничного вокзалу "Київ-Пасажирський", що на пл. Вокзальній, 1 в м. Києві, діючи в умовах воєнного стану, переконався, що за його діями ніхто не спостерігає, і повторно таємно викрав з кишені одягу ОСОБА_10 мобільний телефон "Samsung Galaxy"вартістю 7 412 грн. 67 коп. з sim-картками операторів "Vodafone" і "Київстар", які матеріальної цінності для потерпілого не становлять. Після цього ОСОБА_7 залишив місце вчинення кримінального правопорушення, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим завдав ОСОБА_10 матеріальної шкоди на вказану суму.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які досліджувалися в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, і ніким з учасників судового провадження не оспорюються. Тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України.

За встановлених судом фактичних обставин кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.4 ст.185 КК України - таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, в умовах воєнного стану, - є вірною.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути підставою для зміни або скасування вироку, колегія суддів не вбачає.

Разом з тим, суд першої інстанції всупереч вимогам ст.ст.50, 75 КК України, без достатніх підстав, призначивши обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, звільнив від його відбування з випробуванням, на що обґрунтовано послався в апеляційній скарзі прокурор.

Так, згідно зі ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене ст.ст.403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспортного засобу особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч.3 ст.127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Цих вимог закону суд першої інстанції не дотримав і, звільняючи ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, не навів переконливих доводів на підтвердження прийнятого рішення про можливість його виправлення без відбування покарання.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 двічі судимий за злочини проти власності, вчинив новий тяжкий злочин менше ніж через рік після відбуття покарання, призначеного попереднім вироком, притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, що посягають на громадський порядок, що свідчить про відсутність критичної оцінки ним своїх дій та небажання вести законослухняний спосіб життя і дотримуватись загальноприйнятих у суспільстві правил поведінки. Що стосується повернення потерпілому викраденого мобільного телефону слідчим під розписку, то це не є добровільним відшкодуванням завданого збитку, як помилково розцінив суд першої інстанції.

А тому колегія суддів приходить до висновку про відсутність законних підстав для звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України.

Згідно з ст.409 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Тому відповідно до вимог ст.ст.413, 420 КПК України неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, тобто застосування закону, який не підлягає застосуванню, що, як правильно вказує прокурор, потягло за собою неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, є підставою для скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_7 покарання і ухвалення нового вироку судом апеляційної інстанції.

При ухваленні вироку в цій частині колегія суддів відповідно до вимог ст.65 КК України враховує, що ОСОБА_7 вчинив тяжкий злочин через нетривалий проміжок часу після відбуття покарання, призначеного попереднім вироком, особу винного, який не працює, не має сім`ї, постійного місця проживання, двічі судимий за вчинення тяжких злочинів проти власності, а також обставину, яка пом`якшує покарання, - щире каяття.

Обставин, які обтяжують покарання, не встановлено.

Колегія суддів приходить до висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на мінімальний строк, установлений в санкції відповідного закону України про кримінальну відповідальність, яке належить відбувати реально.

Саме таке покарання, яке полягає в ізоляції та поміщенні до кримінально-виконавчої установи закритого типу, буде відповідати вимогам ст.65 КК України, а також буде необхідним для досягнення його мети, тобто необхідним й достатнім для виправлення ОСОБА_7 та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами.

Підстав для скасування вироку і ухвалення нового з визнанням ОСОБА_7 винуватим колегія суддів не вбачає, оскільки зміст апеляційної скарги свідчить про згоду прокурора з вироком у цій частині, і апеляційні вимоги стосуються виключно призначеного покарання. А тому апеляційна скарга задовольняється частково.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 404, 407, 420 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 30 липня 2024 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання із звільненням від його відбування з випробуванням на підставі ст.75 КК України скасувати.

Призначити ОСОБА_7 за ч.4 ст.185 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 5 /п`ять/ років.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 обчислювати з дня його затримання в порядку виконання вироку.

Зарахувати ОСОБА_7 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 19 березня 2024 року по 25 червня 2024 року.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.

В умовах дії воєнного стану після проголошення резолютивної частини вироку його повний текст обов`язково вручається учасникам судового провадження в день його проголошення.

На вирок може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3