ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1186/25 Справа № 192/3281/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2025 року м. Дніпро

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з секретарем ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

засудженого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2024 року про часткове задоволення клопотання ОСОБА_7 про звільнення від покарання або пом`якшення покарання, -

встановила:

Ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2024 року частково задоволено клопотання засудженого ОСОБА_7 про приведення вироку у відповідність до вимог Кримінального кодексу України та змін, внесених Законом України від 18 липня 2024 року № 3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів».

Звільнено ОСОБА_7 від покарання передбаченого вироком Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 22 квітня 2020 року за ч.2 ст.185 КК України. В іншій частині клопотання ОСОБА_7 відмовлено.

Мотивуючи постановлене рішення суд виходив з того, що ОСОБА_7 підлягає звільненню від покарання за вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22 квітня 2020 року за ч.2 ст.185 року за епізодами 02.07.2018 року, 07.07.2018 року, 10.07.2018 року, 14 липня 2018 року, 18 липня 2018 року, оскільки завдав матеріальну шкоду потерпілим на суму, меншу двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян станом на день скоєння крадіжки майна, тобто вчинені ним діяння відповідно до вимог Закону України №3886-ІХ не є кримінально-караними на теперішній час.

Також, суд дійшов висновку, що застосування до ОСОБА_7 положень ст. 74 КК України в частині засудження вироком Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 22 квітня 2020 року за ч.2 ст.15 ч.3 ст.185 КК України, не підлягає задоволенню, оскільки вартість викраденого майна на час вчинення діяння перевищувала два неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за епізодом від 26.07.2017 року.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 посилаючись на незаконність судового рішення суду першої інстанції, через неправильне з`ясування всіх обставин та вироку, за яким його було засуджено, просить ухвалу суду першої інстанції змінити та визнати остаточне покарання за вироком Хортицького районного суду ОСОБА_8 від 22 квітня 2020 року за ч.2 ст.15 ч.3 ст.185 КК України у вигляді 3(трьох) років 1(одного) місяця позбавлення волі.

Під час апеляційного розгляду матеріалів кримінального провадження:

- в судовому засіданні засуджений ОСОБА_7 підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити;

- прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Апеляційний суд вважає, що вказаних вимог закону суд першої інстанції дотримався у повному обсязі, а доводи апеляційної скарги засудженого є неспроможними, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти мають зворотну дію в часі, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

За частиною 1 ст. 5 КК закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Такий же принцип неявно гарантований і ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Цей принцип втілюється в правилі про те, що, якщо існують відмінності між кримінальним законодавством, чинним на момент вчинення злочину, та наступними кримінальними законами, прийнятими до винесення остаточного рішення, суди повинні застосовувати закон, положення якого є найбільш сприятливими для обвинуваченого.

За приписами ч. 6 ст. 3 КК зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення.

09 серпня 2024 року набув чинності Закон України "Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів" від 18 липня 2024 року №3886-IX (далі - Закон №3886-IX).

Вказаним Законом №3886-IX внесені зміни у ст. 51 КУпАП, якою передбачена відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якими підвищена верхня межа вартості майна, викрадення якого охоплюється цим положенням, з 0,2 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином статті 185, 190, 191 КК фактично містять відсилку до ст. 51 КУпАП, яка, встановлюючи верхню межу вартості викраденого майна для кваліфікації його як дрібного викрадення, тим самим визначає нижню межу цього параметра для кримінальної відповідальності за крадіжку, шахрайство, привласнення чи розтрату чужого майна.

Отже, із часу набуття 09 серпня 2024 року чинності Законом № 3886-IX кримінальна відповідальність за статтями 185, 190, 191 КК може настати, лише якщо розмір викраденого майна перевищує 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Унаслідок цієї зміни частина діянь, які на час їх вчинення передбачали кримінальну відповідальність, після цього охоплюється диспозицією ст. 51 КУпАП.

При цьому, апеляційний суд враховує висновок Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладений у постанові від 07 жовтня 2024 року у справі №278/1566/21, провадження №51-2555кмо24, відповідно до якого Закон № 3886-IX, яким унесені зміни до ст. 51 КУпАП, є законом про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність у значенні ст. 5 КК для тих діянь, які до набрання цим Законом чинності вважалися кримінальним правопорушенням, однак після набрання ним чинності підпадають під ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 51 КУпАП. Зміни, внесені Законом № 3886-IX, мають зворотну дію в часі.

У ході з`ясування, чи перевищує вартість викраденого розмір, визначений ст. 51 КУпАП, має братися до уваги розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, установлений на час вчинення правопорушення, з урахуванням положень п. 5 підрозд. 1 розд. ХХ та пп. 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 розд. IV Податкового кодексу України.

Питання, що виникають у кримінальних провадженнях у зв`язку з набуттям чинності Законом № 3886-IX, вирішуються судами за правилами, передбаченими для випадків, коли втратив чинність закон, яким установлювалася кримінальна протиправність діяння.

Пунктом 5 підрозділу 1 розділу ХХ Податкового кодексу України встановлено, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року, яка дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), установленого законом станом на 01 січня звітного податкового року.

З матеріалів провадження видно, що ОСОБА_7 засуджений вироком Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 22 квітня 2020 року за ч.2 ст.15 ч.3 ст.185 до 3 років позбавлення волі. На підставі ч.4 ст.70 КК України призначено покарання у вигляді п`яти років позбавлення волі. Та за ч.2 ст.185 КК України призначено позбавлення волі на строк 3 роки і на підставі ст.71 КК України призначено остаточне покарання у вигляді п`яти років одного місяця позбавлення волі.

Цим вироком ОСОБА_7 засудженй, зокрема, за вчинення:

-26 липня 2017 року кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України, якими завдав матеріальну шкоду в розмірі 6000 грн відповідно.

- 02 липня 2018 року кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, якими завдав матеріальну шкоду в розмірі 500,61 грн відповідно.

-07 липня 2018 року кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, якими завдав матеріальну шкоду в розмірі 532,40 грн відповідно.

-10 липня 2018 року кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, якими завдав матеріальну шкоду в розмірі 1499,52 грн відповідно.

-14 липня 2018 року кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, якими завдав матеріальну шкоду в розмірі 790,00 грн відповідно.

-18 липня 2018 року кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, якими завдав матеріальну шкоду в розмірі 661,76 грн відповідно.

Станом на 1 січня 2017 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 1554 гривень, станом на 1 січня 2018 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 1700 гривень та відповідно до Податкового кодексу України та Закону № 3886-IX вартість викраденого майна, з якого настає кримінальна відповідальність за ст. 185 КК України, у 2017 році становила 1554 гривні, а у 2018 році - 1700 гривень.

З огляду на те, що вартість майна, яким заволодів ОСОБА_7 за епізодами від 02.07.2018 року, 07.07.2018 року, 10.07.2018 року, 14 липня 2018 року, 18 липня 2018 року згідно вироку Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 22 квітня 2020 року, на час вчинення діяння не перевищувала 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (1700 гривень у 2018 році), суд першої суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що до цих діянь має застосовуватися положення ст. 5 КК України, оскільки ці діяння не є кримінально караними та не підпадають під ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185 КК України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 74 КК України, особа, засуджена за діяння, караність якого законом усунена, підлягає негайному звільненню від призначеного судом покарання.

Суд першої інстанції, враховуючи вищевикладене та вимоги ст.74 КК України, обґрунтовано звільнив засудженого ОСОБА_7 від призначеного покарання за вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22 квітня 2020 року за ч.2 ст.185 КК України.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 зазначає, що за вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22 квітня 2020 року він відбуває покарання за злочин, передбачений ч. 2 ст. 185 КК України у вигляді 2 років позбавлення волі та за ч. 3 ст. 185 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі, відповідно до ст. 70 КК України було визначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі та відповідно до положень ст. 71 КК України приєднано частково не відбуте покарання у вигляді 1 місяць та остаточно призначено покарання у вигляді 5 років та 1 місяць позбавлення волі.

Однак дані доводи засудженого не відповідають дійсності, оскільки вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22 квітня 2020 року ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі та на підставі ч. 4 ст. 70 КК Укрїани за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначеним за вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 30.08.2027 року, призначено ОСОБА_7 покарання у вигляді п`яти років позбавлення волі, яке ним ще не відбуте.

Таким чином, апеляційним судом не встановлено підстав для задоволення апеляційної скарги засудженого, а відтак її слід залишити без задоволення, а ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою та вмотивованою, тому не підлягає скасуванню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 539 КПК, колегія суддів, -

ухвалила :

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2024 року про часткове задоволення клопотання ОСОБА_7 про звільнення від покарання або пом`якшення покарання - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції є остаточною та такою, що касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4