Номер провадження 11-кп/816/292/25 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Справи в порядку виконання судових рішень у кримінальних провадженнях
УХВАЛА

Іменем України

22 січня 2025 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 592/19760/23 за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 01.03.2024 щодо відмови у звільненні від покарання,

установила:

У поданій апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду, оскільки не дослідивши вирок і матеріали справи відносно нього судом першої інстанції було відмовлено в задоволенні його клопотання про звільнення від відбування покарання на підставі ч. 2 ст. 74 КК як такого, що засуджений за діяння, караність якого усунена законом, а саме ст. 43-1 КК, згідно ч. 1 якої, не є кримінальним правопорушенням діяння, вчинене в умовах воєнного стану або в період збройного конфлікту та спрямоване на відсіч та стримування збройної агресії російської федерації, якщо це заподіяло шкоду життю або здоров`ю особи, яка здійснює таку агресію, або заподіяло шкоду правоохоронюваним інтересам, за відсутності ознак катування чи застосування засобів ведення війни, заборонених міжнародним правом, інших порушень законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

26.12.2023 до Ковпаківського районного суду м. Суми надійшло клопотання засудженого ОСОБА_8 про звільнення від покарання та його відбування, яке останній обґрунтував тим, що караність закону за діяння може бути усунена не тільки санкцією статті, але й законом ст. 43-1 КК, яка набрала законної сили після його засудження і зазначає, що закон діє в умовах збройного конфлікту при відсутності ознак застосування засобів ведення війни, у захист Вітчизни та правоохоронюваним інтересам. Вважає, що дії, за які він засуджений за ч. 3 ст. 332 КК за незаконне переправлення осіб через державний кордон України підпадають під дію ст. 43-1 КК, оскільки він депортував незаконно перебуваючого іноземця на території України з метою захисту суверенітету України.

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 01.03.2024 відмовлено засудженому ОСОБА_8 у задоволенні його клопотання. Своє рішення суд першої інстанції обґрунтував тим, що караність діяння, за які ОСОБА_8 засуджений не усунута, а призначене йому покарання не перевищує санкцію закону.

Будучи належним чином повідомленими про час і місце апеляційного розгляду, учасники кримінального провадження в судове засідання не з`явились, від прокурора ОСОБА_9 та засудженого ОСОБА_10 надійшли заяви про розгляд апеляційної скарги у їх відсутність, тому колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги у відсутності сторін провадження, що не суперечить вимогам кримінального процесуального закону.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вказана вище апеляційна скарга засудженого задоволенню не підлягає з таких підстав.

Зокрема, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19 Конституції України).

Порядок кримінального провадження визначений законодавцем у ст. 1 КПК, згідно якої на території України цей порядок визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України, а завданнями кримінального провадження, крім іншого, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК).

Відповідно до загальних засад кримінального провадження, викладених у ч. 1 ст. 7 КПК, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати, крім іншого, такій засаді судочинства як законність (п. 2 ч. 1 ст. 7 і ст. 9 КПК), згідно якої під час кримінального провадження суддя/суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства; закони та інші нормативно-правові акти України, положення яких стосуються кримінального провадження, повинні відповідати КПК; при здійсненні кримінального провадження не може застосовуватися закон, який суперечить КПК.

Кримінальний кодекс України має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від кримінально-протиправних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання кримінальним правопорушенням. Для здійснення цього завдання КК визначає, які суспільно небезпечні діяння є кримінальними правопорушеннями та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили (ст. 1 КК), а підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого КК (ч. 1 ст. 2 КК). При цьому законодавство України про кримінальну відповідальність становить КК, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. Кримінальна протиправність діяння, а також його караність та інші кримінально-правові наслідки визначаються тільки КК. Зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення (ч. 1, 3, 6 ст. 3 КК).

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 29.06.2010 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини зазначив, що «одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями» (абз. 3 пп. 3.1 п. 3), а у рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005 той же Високий Суд вказав, що із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (абз. 2 пп. 5.4 п. 5).

У справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» (рішення від 23.09.1998, п. 54) ЄСПЛ наголосив, що «Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба з належною порадою, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити певна дія; вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом», зумовлюють повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права».

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні клопотання, суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку, що підстави для застосування до засудженого ОСОБА_8 положень ч. 2 ст. 74 КК відсутні, оскільки зміни до Кримінального кодексу України, що прийняті ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» № 2617-VIII від 22.11.2018, не пом`якшують кримінальну відповідальність засудженого та жодним чином не поліпшують його становище. Тобто караність за діяння, за яке ОСОБА_8 засуджений не усунута, а призначене йому покарання не перевищує санкцію закону, тому будь-яких підстав для вирішення питання про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадку, передбаченому ч. 2 КК немає.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, є обґрунтованими та відповідають вимогам закону.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що ОСОБА_8 відбуває покарання за вироком Дергачівського районного суду м. Харкова від 28.10.2020 за ч. 3 ст.332 КК та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років, який ухвалою Харківського апеляційного суду від 14.01.2021 та постановою Верховного суду від 09.06.2021 був залишений без змін.

01.07.2020 набрав законної сили Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» № 2617-VIII від 22.11.2018, яким були внесені зміни до КК, однак після набрання чинності цим законом диспозиція та санкція ч. 3 ст. 332 КК не змінилася, у зв`язку з чим, як обґрунтовано вважав і суд першої інстанції, відсутні підстави для задоволення клопотання ОСОБА_8 про звільнення від відбування покарання на підставі ч. 2 ст. 74 КК, як такого, що засуджений за діяння, караність якого усунена законом.

Не є кримінальним правопорушенням діяння (дія або бездіяльність), вчинене в умовах воєнного стану або в період збройного конфлікту та спрямоване на відсіч та стримування збройної агресії російської федерації або агресії іншої країни, якщо це заподіяло шкоду життю або здоров`ю особи, яка здійснює таку агресію, або заподіяло шкоду правоохоронюваним інтересам, за відсутності ознак катування чи застосування засобів ведення війни, заборонених міжнародним правом, інших порушень законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 1 ст. 43-1 КК), але ОСОБА_8 не вчиняв діяння, передбачене диспозицією цієї норми закону, тому приписи цієї статті на нього не розповсюджуються.

Крім того, з наявного у матеріалах справи повідомлення ДУ «Сумська виправна колонія (№ 116)» вбачається, що засуджений ОСОБА_8 04.06.2024 був звільнений з колонії на підставі ухвали Ковпаківського районного суду м. Суми від 27.05.2024 умовно-достроково на строк 3 роки 9 місяців 7 днів, а згідно листа ОСОБА_10 від 15.07.2024 вбачається, що ним було укладено контракт з Міністерством оборони України і на даний час він перебуває в лавах ЗСУ.

На підставі викладеного, колегія суддів не вбачає будь-яких законних підстав для скасування ухвали суду, як про це поставлене питання в апеляційній скарзі засудженим, оскаржене судове рішення є належним чином обґрунтованим та вмотивованим, внаслідок чого воно підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 01.03.2024 відносно ОСОБА_11 залишити без змін, а його апеляційну скаргу на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4