Справа № 711/1977/25
Номер провадження 1-кп/711/340/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2025 року м.Черкаси

Придніпровський районний суд м.Черкаси в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченої ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Придніпровського районного суду м.Черкаси кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000254 від 17.01.2025 стосовно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м.Черкаси, українки, громадянки України, учасником бойових дій, учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, депутатом, не являється, яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.296 КК України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 17.01.2025 близько 16 години 40 хвилин, перебуваючи в громадському місці, а саме в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що розташований за адресою: м. Черкаси, вул. Митницька, буд. 10, у присутності інших осіб, які перебували в приміщенні даного магазину, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, діючи умисно, із хуліганських мотивів, грубо порушуючи громадський порядок та виражаючи явну неповагу до суспільства та існуючих правил поведінки у суспільстві, проявляючи особливу зухвалість, яка виразилася зневажливому ставленні до громадського порядку, не реагуючи на заклики оточуючих припинити хуліганські дії, безпричинно тримаючи в руках предмет спеціально пристосований для нанесення тілесних ушкоджень, що згідно висновку експерта №СЕ-19/124-25/1925-БЛ від 25.02.2025 являється револьвером «STALKER R1-F3» калібру 4 мм Флобер, що призначений для проведення тренувальних стрільб поза спеціальних приміщень та майданчиків, здійснила три постріли в бік прилавку, чим створила реальну загрозу для життя та здоров`я громадян, які перебували в даному магазині, а саме ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .

Дії ОСОБА_5 кваліфіковані за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст.296 КК України, а саме грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, вчиненому із застосуванням предмета, спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень.

В судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_5 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.296 КК України визнала повністю, у вчиненому щиро покаялася, підтвердивши обставини, а саме: час, місце та спосіб вчинення нею інкримінованого їй органом досудового розслідування кримінального правопорушення, викладених в обвинувальному акті, які відповідають дійсності і вона їх у повному обсязі підтверджує. Пояснила, що дійсно вона вчинила викладенні в обвинувальному акті кримінальне правопорушення, а саме хуліганські дії, все викладено вірно, їй соромно за свій вчинок. У скоєному щиро розкаялася, вину усвідомила та повністю визнала, просила суворо не карати, надавши шанс на виправлення. Також просила врахувати, що вона засуджує свою поведінку. Готова нести відповідальність за свій злочин, але просить не позбавляти її свободи, надати шанс для виправлення.

Від потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , до суду надійшли заяви про проведення судового розгляду без їх участі. Призначити покарання обвинуваченій на розсуд суду.

Врахувавши наведене, запитавши думку присутніх учасників кримінального провадження, які не заперечили щодо проведення судового засідання за даної явки, суд, відповідно до положень ст.325 КПК України визнав за можливе з`ясувати всі обставини кримінального провадження за відсутності належно повідомленого потерпілої.

Враховуючи те, що обвинувачена в повному обсязі визнала свою вину у вчиненні інкримінованого їй органом досудового слідства злочину при обставинах, викладених у обвинувальному акті, та беручи до уваги, що прокурор, не оспорював фактичні обставини провадження, і судом встановлено, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачена правильно розуміє зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності її позиції, роз`яснивши йому положення ч.3 ст.349 КПК України про те, що у такому випадку вона буде позбавлена права оспорювати фактичні обставини провадження у апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового провадження, вислухавши думку прокурора, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються

Суд також пересвідчився в добровільності позиції обвинуваченої та не знайшов підстав вважати, що обвинувачена себе оговорює або в інший спосіб викривлює визнані нею у судовому засіданні обставини, чи визнає під примусом.

Заперечень з приводу оголошених фактичних обставин, встановлених в ході досудового розслідування в кримінальному проваджені, від сторін не надійшло, учасники погодилися із кваліфікацією вчинених діянь, будь-які заперечення відсутні.

Вина обвинуваченої ОСОБА_5 підтверджується доказами, які були зібрані органами досудового розслідування і які вона визнала в судовому засіданні, відповідно до ч.3 ст.349 КПК України.

Це узгоджується з вимогами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яким суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Враховуючи викладене, суд, допитавши обвинувачену, покази якої є послідовними, логічними і не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченою змісту обставин злочину, добровільності та істинності її позиції, дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченої, прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що дії обвинуваченої ОСОБА_5 вірно кваліфіковані за ч.4 ст.296 КК України, які виразилися у грубому порушенні громадського порядку (хуліганство) з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю, вчинене із застосуванням предмета, спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень.

Суд, призначаючи обвинуваченій покарання, ураховує, що покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. Застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК України, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила. Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винуватою у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства.

За змістом статей 50, 65 КК України та п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 р. зі змінами від 06.11.2009 р., особі, яка скоїла злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження скоєння нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час обрання покарання. Суд повинен ураховувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його скоєння, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші особливості справи, які мають значення для забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості злочину. Індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду. Оптимальним орієнтиром якої є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого.

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченій ОСОБА_5 суд відповідно до ст.65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.296 КК України, яке відповідно ст.12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченої, яка раніше не судима, має постійне місце проживання та реєстрації, офіційно не працевлаштована, не має на утриманні малолітніх, неповнолітніх дітей, не є особою з інвалідністю, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, вину визнала, щиро розкаялася, висловивши щирий жаль з приводу свого вчинку та засудила свою поведінку.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченої, згідно зі ст.66 КК України, суд визнає щире каяття. Про цю обставину, на думку суду, свідчать показання ОСОБА_5 , які не спростовані стороною обвинувачення, зокрема, що вона визнала вину, щиро покаялася у вчиненому кримінальному правопорушенні.

При цьому, суд враховує, що щире каяття характерне тим, що воно засновано на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки через визнання вини і готовність нести кримінальну відповідальність, тобто характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого кримінального правопорушення, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

У судовому засіданні обвинувачена свою вину визнала у повному обсязі, у вчиненому щиро розкаялася, неодноразово вибачався за вчинене та висловлював жаль з приводу вчиненого, критично оцінювала свої дії та готова нести відповідальність за вчинене, дійсно бажає виправити ситуацію, що склалася з її вини.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченої ОСОБА_5 , згідно ст.67 КК України, судом не встановлено.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням загальних засад призначення покарання: законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, враховуючи вимоги ст. 65 КК України про те, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень і що більш суворий вид покарання з числа передбачених за скоєне кримінальне правопорушення призначається лише у випадку, якщо менш суворий вид покарання буде недостатнім для виправлення особи і попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, а також враховуючи ступень тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його наслідків, особи обвинуваченої, обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченої, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі, наближеного до мінімальної межі, передбачених санкцією ч.4 ст.296 КК України.

Підстав для застосування ст.69 КК України чи приписів ст.69-1 КК України, до обвинуваченої, суд не вбачає, у зв`язку з відсутністю передумов, за яких дані правові норми можуть бути застосовані.

Виходячи з принципу гуманізму, суд вважає, що при зазначених вище обставинах призначення ОСОБА_5 навіть мінімального покарання у виді позбавлення волі в межах санкції вказаної норми було б явно несправедливим.

Згідно ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Крім того, відповідно до cт.20 КК України особа, визнана судом обмежено осудною, тобто та, яка під час вчинення злочину через наявний у неї психічний розлад не була здатна повною мірою усвідомлювати свої дії (бездіяльність) та (або) керувати ними, підлягає кримінальній відповідальності; визнання особи обмежено осудною враховується судом при призначенні покарання і може бути підставою для застосування примусових заходів медичного характеру.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 03.06.2005 року № 7 «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» неосудність та обмежена осудність є юридичними категоріями, а тому визнання особи неосудною (ч. 2 ст. 19 КК України) чи обмежено осудною (ч. 1 ст. 20 КК України) належить виключно до компетенції суду.

Разом з тим, слід враховувати, що примусові заходи медичного характеру мають застосовуватися лише за наявності у справі обґрунтованого висновку експертів-психіатрів про те, що особа страждає на психічну хворобу чи має інший психічний розлад, які зумовлюють її неосудність або обмежену осудність і викликають потребу в застосуванні щодо неї таких заходів.

При цьому, зазначені заходи, перелік яких визначений ст.94 КК України, можуть застосовуватися до осіб, які вчинили суспільно небезпечні діяння у стані неосудності (обмеженої осудності) або вчинили злочини в стані осудності чи обмеженої осудності, але до постановлення вироку або під час відбування покарання захворіли на психічну хворобу, що позбавляє їх можливості усвідомлювати свої дії (бездіяльність) чи керувати ними.

Так, згідно висновку судово-психіатричного експерта №114 від 05.03.2025, ОСОБА_5 на той час, до якого відноситься скоєння інкримінованих їй діянь, виявляла ознаки шизотипового розладу, психопатогюдібного варіанту, в стані субкомпенсації - що обмежувало її здатність у повній мірі усвідомлювати свої дії та свідомо керувати ними на вказаний період часу. ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на теперішній час виявляє ознаки шизотипового розладу, гісихопатоподібного варіанту, в стані субкомпенсації - що на даний час обмежує її здатність у повній мірі усвідомлювати свої дії та свідомо керувати ними. З огляду на особливості психічного стану підекспертної, можна прийти до висновку, що вона потребує надання їй амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку з метою її обов`язкового лікування.

Отже, наявні у ОСОБА_5 на час вчинення кримінального правопорушення психічні розлади були не настільки виражені, обмежували, але не позбавляли її здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними. Тобто, дії ОСОБА_5 підпадають під дію ст.20 КК України «обмежена осудність».

Згідно рекомендацій постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 3 червня 2005 року «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування», надання в примусовому порядку амбулаторної психіатричної допомоги застосовується щодо осіб, які мають психічні розлади, наявність яких сама і є критерієм обмеженої осудності (ч. 1 ст.20, ч. 2 ст.94 КК України). Своєрідність зазначеної психіатричної допомоги полягає в тому, що вона надається обмежено осудним у примусовому порядку одночасно з відбуванням покарання, призначеного за вироком суду.

Відповідно до пункту 8 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду, така допомога може надаватися таким особам незалежно від виду призначеного їм покарання, якщо воно пов`язане з позбавленням волі, та здійснення зазначеного примусового заходу медичного характеру покладається на медичну службу кримінально-виконавчих установ, а якщо не пов`язане - на психіатричні заклади охорони здоров`я за місцем проживання засуджених.

Враховуючи викладене суд вважає, що обвинувачена дійсно є обмежено осудною та потребує застосування до неї примусових заходів медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку у психіатричному закладі охорони здоров`я.

З урахуванням вищевикладених обставин по справі, враховуючи відомості про особу обвинуваченої ОСОБА_5 , суд вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченої можливо без ізоляції від суспільства, шляхом звільнення від відбування покарання з іспитовим строком на підставі ст. 75 КК України, а також вважає необхідним покласти на обвинувачену ОСОБА_5 обов`язки у відповідності з п.п. 1,2 ч.1 ст. 76 КК України, з застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку.

Призначення ОСОБА_5 саме такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченої, випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року, не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини та нормам кримінального законодавства України, адже ефективність покарання залежить не лише і не в першу чергу від суворості санкції кримінально-правової норми, а і від спроможності не допустити безкарності злочинних діянь.

Суд наголошує, що призначення покарання є дискрецією лише суду, та здійснюється лише на підставі внутрішнього переконання судді, і оцінки особистості обвинуваченого, з метою досягнення саме мети визначеної ст.50 КК України, тобто не лише покарати за вчинення правопорушення, а здійснити виправлення особистості, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При цьому, покарання у виді позбавлення чи обмеження волі є винятковими покараннями, які застосовуються щодо осіб, виправлення яких є неможливим в іншій, передбачений законом спосіб.

У даному кримінальному провадженні ухвалою слідчого судді щодо обвинуваченої ОСОБА_5 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою. Однак враховуючи те, що судом прийнято рішення про призначення обвинуваченій покарання з випробуванням, тобто звільнення її від відбуття покарання на підставі статті 75 КК України, тому, відповідно до ч. 1 ст. 377 КПК України, це є підставою для звільнення ОСОБА_5 з - під варти в залі суду. При цьому, суд не вбачає підстав для обрання стосовно ОСОБА_5 іншого більш м`якого запобіжного заходу до набуття вироком законної сили, оскільки прокурором не доведено наявності достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 КПК України.

Цивільний позов не заявлений.

Питання речових доказів у кримінальному провадженні підлягає вирішенню в порядку ст.100 КПК України.

Питання процесуальних витрат підлягає вирішенню в порядку статей 118-124 КПК України, а саме вони підлягають стягненню з обвинуваченої ОСОБА_5 на користь держави, оскільки витрачені на доведення її винуватості.

Керуючись ст.ст.7, 100, 368-371, 373, 376, 392, 395 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.296 КК України та призначити їй покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбуття призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 1 (один) рік.

Відповідно до п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України, на період іспитового строку, покласти на ОСОБА_5 наступні обов`язки: - періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; - повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

На підставі ч.2 ст.20, п.1 ч.1 ст. 94 КК України застосувати до ОСОБА_5 , примусові заходи медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Виконання вироку в частині застосування до ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м.Черкаси, українки, громадянки України, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , примусових заходів медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку - здійснювати за місцем її фактичного проживання.

Запобіжний захід обвинуваченій ОСОБА_5 у виді тримання під вартою, скасувати, звільнивши ОСОБА_5 з-під варти в залі суду негайно.

Речові докази по кримінальному провадженню:

предмет зовні схожий на перцовий балон чорного кольору, який поміщено до сейф-пакету №CRI 1190522; 6 патронів калібру 4 мм, які упаковано до сейф-пакету № CRI 1190520;пістолет «Флобер-револьвер», який поміщено до картонної коробки, три гільзи, два металеві патрони; ніж, який поміщений до сейф-пакету №CRI 1190519; 114 патронів, що поміщені до пластикові та запаковані до сейф-пакету №CRI 1190523; два змиви з рук ОСОБА_5 , які поміщено до паперових конвертів, передано на зберігання до камери схову для речових доказів Черкаського РУП знищити;

DVD-R диск з відеозаписами подій, що мали місце 17.01.2025 за адресою: м.Черкаси, вул.Митницька, 10, який зберігається в матеріалах кримінального провадження, залишити в матеріалах провадження протягом всього часу їх зберігання.

Процесуальні витрати по кримінальному провадженню за проведення експертиз, а саме: № СЕ-19/124-25/1920-БЛ від 21.02.2025 становлять 1 591 гривня 80 копійок; № СЕ-19/124-25/1921-ХЗ від 21.02.2025 становлять 1 591 гривня 80 копійок; № СЕ-19/124-25/1923-БЛ від 17.02.2025 становлять 1 591 гривня 80 копійок; № СЕ-19/124-25/1925-БЛ від 25.02.2025 становлять 4 775 гривень 40 копійок, стягнути з ОСОБА_5 в дохід держави.

На вирок суду протягом 30 днів з дня його проголошення може бути подана апеляційна скарга до Черкаського апеляційного суду через Придніпровський районний суд м. Черкаси.

Відповідно до ч. 2 ст. 394 КПК України цей вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку, з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після спливу закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ч. 2 ст.395 КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку суду негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору в порядку, визначеному ст. 376 КПК України.

Суддя: ОСОБА_1