УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 452/1477/24

провадження № 51-1187 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора на вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 24 липня 2025 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 25 лютого 2025 року щодо засудженого ОСОБА_4 ,

Короткий зміст оскаржених судових рішень та встановлені обставини

За вироком Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 24 липня 2025 року, залишеним без зміни ухвалою Львівського апеляційного суду від 25 лютого 2025 року, ОСОБА_4 засуджено за ч. 3 ст. 286-1 Кримінального кодексу України (далі - КК) із застосуванням ч. 1 ст. 69 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 років.

Суд визнав ОСОБА_4 винуватим у порушенні правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило ОСОБА_5 і ОСОБА_6 середньої тяжкості тілесне ушкодження та смерть неповнолітнього ОСОБА_7 .

Як установив суд, ОСОБА_4 05 березня 2024 року о 13:40 год, в м. Рудки по вул. Самбірська Самбірського району Львівської області, керуючи автомобілем марки «TOYOTA-COROLLA» із реєстраційним номером НОМЕР_1 із незареєстрованим причепом без номерного знаку, що був завантажений порізаною деревиною, на якому водночас перевозив пасажирів неповнолітнього ОСОБА_7 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 поза пасажирською кабіною автомобіля, грубо порушив вимоги Р. 1 «Загальні положення» п. п. 1.5., п. 1.10; Р. 2 «Обов`язки і права водіїв механічних транспортних засобів» п. 2.3 Б) п. 2.3. Д) п. 2.9. А); Р. 12 «Швидкість руху» п. 12.1; Р. 21 «Перевезення пасажирів» п. 21.1, п. 21.11 А) - Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року, які виразились в тому, що він перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння 2,89%, не вибрав безпечної швидкості, своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, в результаті чого, виконуючи маневр повороту праворуч на вул. Степана Бандери, допустив перекидання причепу на лівий борт, що призвело до випадіння та травмування пасажирів, які перебували під час руху на ньому, зокрема неповнолітній ОСОБА_7 отримав тяжкі тілесні ушкодження за критерієм небезпеки для життя в момент його спричинення та помер на місці дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП), потерпілі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 отримали тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості за однакою тривалого розладу здоров`я.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості засудженого ОСОБА_4 та правильності кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 286-1 КК, просить скасувати на підставах, передбачених пунктами 2 та 3 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_4 і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Прокурор вказує, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували закон України про кримінальну відповідальність, а саме необґрунтовано призначили покарання із застосуванням ст. 69 КК, внаслідок чого йому було призначено покарання, що не відповідає ступеню тяжкості та особі винного внаслідок м`якості.

Прокурор також наголошує, що судами обох інстанцій не враховано, що ОСОБА_4 на момент вчинення злочину перебував під санкцією адміністративного стягнення щодо заборони керувати транспортними засобами, вчинив тяжке кримінальне правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, внаслідок чого загинула неповнолітня особа, також прокурор звертає увагу на відсутність в ОСОБА_4 щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину.

Мотиви Суду

За змістом ст. 50 КК значення заходу примусу для досягнення його мети визначається не лише його суворістю, а й домірністю, яка є проявом справедливості.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

Відповідно до ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

У цьому кримінальному провадженні, як убачається зі змісту наданих копій судових рішень, не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що судові рішення ухвалено з порушенням указаних норм права.

Призначаючи ОСОБА_4 покарання місцевий суд урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, який щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, визнав винуватість, відшкодував заподіяну потерпілим шкоду, його позитивну характеристику, сімейне становище, обставини вчинення кримінального правопорушення. Разом із тим, підстав для переходу до іншого більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини КК за вчинене, суд не встановив, як і підстав для звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності.

Місцевий суд також встановив, що ОСОБА_4 раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання. Обставинами, які пом`якшують покарання суд визнав щире каяття, сприяння слідству та суду при встановленні істини у справі, те, що ОСОБА_4 вперше притягається до кримінальної відповідальності, добровільне відшкодування завданого збитку потерпілим. Також суд визнав пом`якшуючою обставиною вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу інших обставин, опис яких детально наведено у вироку.

Таким чином, розглянувши провадження у межах пред`явленого обвинувачення, врахувавши наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, його критичне ставлення до вчиненого, поведінку під час та після вчиненого, відсутність претензій потерпілих та їх позицію щодо застосування до обвинуваченого покарання із застосуванням ст. 69 КК України, вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу інших обставин, а також урахувавши подяки керівників військових частин за вчинену ОСОБА_4 у свій час допомогу Збройним силам України, зважаючи на відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також сплив значного часу після вчинення кримінального правопорушення, взаємовідносини обвинуваченого з потерпілими, оцінивши вказані обставини у своїй сукупності як такі, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, місцевий суд, належним чином умотивувавши своє рішення дійшов переконання, що у даному конкретному випадку обвинуваченому ОСОБА_4 доцільно призначити покарання у виді позбавлення волі застосувавши ч. 1 ст. 69 КК України, - нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 3 ст. 286-1 КК України, з позбавленням права керувати транспортними засобами, - що мало б бути достатнім з метою виправлення, виховання та соціальної реабілітації обвинуваченого.

Згідно з наданою копією оспорюваної ухвали апеляційний суд, переглядаючи вирок, належним чином перевірив усі доводи апеляційної скарги прокурора, які за своїм змістом є аналогічними доводам касаційної скарги, та дійшов обґрунтованого висновку про необхідність залишити її без задоволення, навівши мотиви прийнятого рішення.

При цьому суд апеляційної інстанції, оцінюючи доводи прокурора щодо безпідставного застосування до ОСОБА_4 положень ст. 69 КК, з посиланням на практику Верховного Суду та постанову Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року, визнав їх необґрунтованими та такими, що не спростовують висновків місцевого суду.

Так, мотивуючи наявність у діях ОСОБА_4 щирого каяття суд зазначив, що засуджений як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції, повністю визнав свою винуватість у кримінальному правопорушенні, виражав щирий жаль з цього приводу та осуд своєї поведінки, цілком усвідомлював протиправність вчиненого ним діяння, зобов`язався в подальшому дотримуватися бездоганної поведінки.

Крім того, апеляційний суд вказав, що ОСОБА_4 добровільно відшкодував заподіяну шкоду, жодних претензій матеріального чи морального характеру потерпілі до нього не мають. При цьому, потерпіла ОСОБА_8 , яка внаслідок дорожньо-транспортної пригоди втратила неповнолітнього сина ОСОБА_7 у суді першої інстанції зазначила, що сина її не повернути, але обвинувачений сплатив їй компенсацію і вона не переслідує мети суворо його покарати, оскільки він є особою молодого віку та зробив відповідні висновки, перед нею вибачився. Вказану позицію представник потерпілої підтримав і в апеляційному суді.

Суд апеляційної інстанції обґрунтовано послався на те, що ОСОБА_4 не лише відшкодував шкоду, але й зумів досягти примирення з потерпілими, що безумовно свідчить про усвідомлення ним негативних наслідків скоєного, щирий жаль та осуд своєї поведінки.

Спростовуючи доводи прокурора щодо притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності, апеляційний суд обґрунтовано вказав, що ця обставина не може бути перешкодою для застосування щодо ОСОБА_4 більш м`якого покарання, ніж передбачене санкцією статті, оскільки наявні обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_4 злочину в межах цього кримінального правопорушення.

З урахуванням наведених обставин, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, який врахувавши, ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, дані, що характеризують особу винного, наявність обставин, які пом`якшують покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання, дійшов обґрунтованого висновку про можливість призначення ОСОБА_4 покарання із застосуванням ст. 69 КК, однак такого, що належить відбувати реально.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій є обґрунтованими, відповідають вимогам статей 370, 419 КПК та не викликають сумнівів у їх правильності.

Суд звертає увагу, що питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку, з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання. Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з їх урахуванням визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

У касаційній скарзі не міститься переконливих і достатніх аргументів щодо істотного порушення норм процесуального та матеріального права під час здійснення апеляційного провадження, а тому і немає необхідності в перевірці матеріалів справи.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 24 липня 2025 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 25 лютого 2025 року щодо засудженого ОСОБА_4 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3