Номер провадження: 11-кп/813/1200/25
Справа № 519/1268/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.03.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Южного міського суду Одеської області від 02.12.2024 року в кримінальному провадженні №0000417 від 20.08.2024 року, яким:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Одеси, громадянка України, із середньою освітою, офіційно не працююча, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судима 30.03.2023 року Южним міським судом Одеської області за ч.4 ст.185 КК України до 5 (п`яти) років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнена від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 3 (три) роки,

засуджена за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України,

встановив:

оскарженим вироком місцевого суду ОСОБА_8 визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, та їй призначене покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі. На підставі ст.ст. 71, 72 КК України, за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі за вироком Южного міського суду Одеської області від 30.03.2023 року, обвинуваченій визначено остаточне покарання у виді 7 (семи) років 1 (одного) місяця позбавлення волі.

Запобіжний захід обвинуваченій ОСОБА_8 вироком суду не застосовувався.

Вироком суду вирішено долю речових доказів та судових витрат у кримінальному провадженні.

Оскарженим вироком ОСОБА_8 засуджена за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, за наступних обставин.

На підставі Указу Президента України від 24.02.2022 №64/22 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб.

На підставі Указів Президента України від 14.03.2022 № 133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022, від 17.05.2022 № 341/2022, від 12.08.2022 № 573/2022, від 16.11.2022 № 757/2022, від 06.02.2023 № 58/2023, від 01.05.2023 № 254/2023, від 26.07.2023 № 451/2023, від 06.11.2023 № 734/2023, від 14.02.2024 №49/2024, від 10.05.2024 №271/2024, які затверджені Законами України, які набрали чинності, строк дії воєнного стану в Україні безперервно продовжувався і продовжував діяти станом на 28.07.2024.

Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_8 , 28.07.2024 року, приблизно о 21 годині 00 хвилин, більш точний час досудовим розслідуванням не встановлений, прийшла до квартири свого знайомого ОСОБА_9 , за адресою: АДРЕСА_2 , де у останньої виник злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення майна, яке належить ОСОБА_9 .

Реалізуючи злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, приблизно о 21 год 00 хв 28.07.2024 року, ОСОБА_8 , прийшла до квартири свого знайомого ОСОБА_9 , за адресою: АДРЕСА_2 , після чого, зайшла до спальної кімнати, достовірно знаючи про дію в Україні військового стану, діючи умисно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи, що посягає на чужу власність, передбачаючи спричинення матеріальної шкоди та бажаючи завдати таку шкоду, в присутності ОСОБА_9 , забрала зі стільця мобільний телефон марки «IPhone XR», вартістю 7700 гривень 00 копійок.

Після цього ОСОБА_8 із місця вчинення кримінального правопорушення зникла та розпорядилася викраденим майном на власний розсуд, спричинивши таким чином потерпілому ОСОБА_9 матеріальний збиток на загальну суму 7700 гривень 00 копійок.

Суд першої інстанції визнав ОСОБА_8 винуватою у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, за кваліфікуючими ознаками:відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений в умовах воєнного стану.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просить змінити вирок в частині призначеного покарання, призначити ОСОБА_8 покарання із застосуванням ч.1 ст.69 КК України у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі, на підставі ст.71, 72 КК України частково приєднати невідбуте покарання за вироком Южненського міського суду від 30.03.2023 року та остаточно визначити покарання у виді 4 (чотирьох) років 1 (одного) місяця позбавлення волі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник зазначає, що місцевим судом належним чином не враховано повне визнання ОСОБА_8 своєї вини та щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину. Захисник звертає увагу на наявність у ОСОБА_8 малолітньої доньки 2015 року народження, а також відсутність обтяжуючих обставин, що істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та дає підстави для застосування при призначенні покарання положень ст. 69 КК України.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

Апеляційний розгляд проведено за відсутності обвинуваченої ОСОБА_8 та потерпілого ОСОБА_9 , які будучи повідомленими про дату, час та місце розгляду до суду не з`явилися, клопотань про відкладення розгляду справи не подавали.

Захисник ОСОБА_7 вважала можливим здійснювати розгляд за відсутності обвинуваченої.

Враховуючи, що апеляційний розгляд не пов`язаний з розглядом питання про погіршення становища обвинуваченої, судовий розгляд проведено без участі обвинуваченої ОСОБА_8 , оскільки її захист забезпечено захисником ОСОБА_7 , яка не наполягала на участі обвинуваченої.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що на стадії апеляційного перегляду оскарженого рішення, судом були створені всі умови для реалізації права учасників судового процесу на доступ до правосуддя.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

У своїх рішеннях Європейський Суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Заслухавши суддю-доповідача; захисника, яка підтримала апеляційну скаргу; прокурора, який частково підтримав апеляційну скаргу, просив вирок суду скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції з підстав відсутності в оскарженому вироку формулювання обвинувачення та кваліфікації дії обвинуваченої; вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до вимог ч.1, 2 ст.404 КПК України (далі КПК) суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

За результатами апеляційного перегляду оскарженого вироку колегією суддів встановлені істотні порушення вимог КПК, які відповідно до положень ст.412 КПК, тягнуть за собою скасування вироку та призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, з огляду на таке.

Положення ст. 2 КПК визначають завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, одним із завдань є забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно вимог ст.370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ст. 374 КПК у мотивувальній частині обвинувального вироку, у разі визнання особи винуватою зокрема, має бути чітко сформульовано обвинувачення, яке визнається судом доведеним, з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення злочину та його наслідків, форми вини і мотивів злочину тощо, а також доказів, якими суд обґрунтовує свої висновки, обставин, що визначають ступінь тяжкості вчиненого злочину, пом`якшують або обтяжують покарання.

Положеннями ч.1 ст.91 КК визначені обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Серед іншого в кримінальному провадженні підлягають доказуванню винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до вимог п.2 ч.3 ст.374 КПК у разі визнання особи винуватою в мотивувальній частині вироку зазначаються, у тому числі, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що правильне відображення фактичних обставин кримінального правопорушення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків суду про доведеність винуватості особи, але й для реалізації права на захист. Адже фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правову норму, порушення якої інкриміновано обвинуваченій. Тому наведені у вироку фактичні дані в своїй сукупності мають давати повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.

Як свідчить зміст оскарженого вироку, за результатами судового розгляду обвинувального акту за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, суд дійшов висновку про наявність в її діях складу інкримінованого злочину та визнав її винуватою за вказаною нормою кримінального закону.

Разом з цим, всупереч вимогам п.2 ч.3 ст.374 КПК, в мотивувальній частині вироку, суд не сформулював обвинувачення, яке було визнано судом доведеним за результатами судового розгляду, а лише зазначив про існування обвинувачення викладеного органом досудового розслідування в обвинувальному акті, що фактично унеможливлює розуміння того, які обставини були встановлені саме судом за результатами розгляду кримінального провадження.

У зв`язку з відсутністю в мотивувальній частині вироку формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, вирок суду не може вважатися таким, що відповідає вимогам процесуального закону.

Апеляційний суд звертає увагу, що правова позиція щодо неприпустимості спрощення формулювання обвинувачення та відсутності у вироку формулювання обвинувачення визнаного судом доведеним, неодноразово висловлювалась в рішеннях суду касаційної інстанції, зокрема: в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 січня 2016 року по справі №5-98км16; в постанові Верховного Суду від 01 березня 2018 року по справі №466/9158/14-к (провадження №51-645 км18); в постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року по справі №521/11693/16-к (провадження №51-380 км17).

Допущені судом першої інстанції порушення вимог ст.374 КПК не можуть бути усунені шляхом зміни вироку, або ухвалення нового вироку апеляційним судом, оскільки відповідно до змісту мотивувальної частини оскарженого вироку суду, не вбачається які обставини, зокрема який обсяг обвинувачення було встановлено судом першої інстанції за результатами судового розгляду.

Крім того, апеляційний суд вважає, що відсутність в оскарженому вироку формулювання обвинувачення, яке визнано судом доведеним за результатами судового розгляду, є порушенням прав обвинуваченого, які регламентовані ст.42 КПК, що в силу положень ст.412 КПК, також визнається апеляційним судом істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку про те, що оскаржений вирок суду за змістом та формою не відповідає вимогам ст.ст.370, 374 КПК та загальним засадам кримінального провадження, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Апеляційний суд вважає, що допущені судом першої інстанції порушення при ухвалені вироку, з урахуванням положень ст.ст. 2, 7, 9, 409, 412, 415 КПК, є істотними та такими, що тягнуть за собою скасування вироку, з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, в іншому складі суду.

При цьому, апеляційний суд враховує положення ч.1 ст.412 КПК, відповідно до яких істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Водночас згідно положень п.1 ч.1 ст.415 КПК суд апеляційної інстанції скасовує вирок і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо встановлено порушення, передбачені пунктами 2, 3, 4, 5, 6, 7 частини другою статті 412 цього Кодексу.

За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне застосовувати загальні засади кримінального провадження, а саме верховенство права.

Відповідно ст. 8 КПК кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями і застосовується цей принцип з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Колегія суддів також враховує положення ч.1 ст.9 КПК, відповідно до яких під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, тобто суд під час розгляду кримінального провадження повинен дотримуватися законності.

В той же час, відповідно до положень ч.6 ст.9 КПК, у випадках, коли положення КПК України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

Тобто, значення загальних засад кримінального провадження, як норм вищого ступеня нормативності, є підґрунтям для тлумачення норм кримінального процесуального права та подолання прогалин у правовому регулюванні кримінальних процесуальних правовідносин.

Таким чином, оскільки судом першої інстанції при розгляді справи були порушені загальні засади кримінального провадження, вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.

Частиною 2 та 3 ст. 415 КПК передбачено, що призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

Під час нового розгляду, суду першої інстанції, неухильно дотримуючись вимог КПК України, необхідно звернути увагу на встановлені під час апеляційного розгляду та зазначені в ухвалі суду факти порушення вимог кримінального процесуального закону, провести судове провадження у відповідності до вимог КПК та прийняти за його результатами законне і обґрунтоване рішення, яке буде відповідати вимогам закону, та забезпечить неухильне виконання положень ст.ст. 2, 7 КПК.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 413, 420, 421, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 задовольнити частково. .

Вирок Южного міського суду Одеської області від 02.12.2024 року в кримінальному провадженні №0000417 від 20.08.2024 року, яким ОСОБА_8 засуджена за ч.4 ст.186 КК України скасувати.

Призначити новий розгляд кримінального провадження №0000417 від 20.08.2024 року за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, в суді першої інстанції, зі стадії підготовчого провадження, в іншому складі суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4