490/2888/21 17.03.2025
н/п 1-кп/490/40/2025
Центральний районний суд м. Миколаєва
Справа № 490/2888/21
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2025 року м.Миколаїв

Центральний районний суд м.Миколаєва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції в залі суду м.Миколаєва кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №000056 від 20 липня 2016 року, за обвинуваченням

ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Дніпро, є громадянином України, має повну вищу освіту, одружений, на момент вчинення кримінального правопорушення працював на посаді радника голови обласної ради відділу з питань забезпечення діяльності керівництва обласної ради, раніше не судимий, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28 ч.2 ст.369-2 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 та його захисника адвоката ОСОБА_5 ,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Центрального районного суду м.Миколаєва знаходиться кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000056 від 20 липня 2016 року, за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28 ч.2 ст.369-2 КК України.

18 листопада 2024 року до Центрального районного суду м.Миколаєва захисником обвинуваченого ОСОБА_3 адвокатом ОСОБА_5 подано письмове клопотання про закриття кримінального провадження №0000056 від 20 липня 2016 року на підставі п.10 ч.1 ст.284 КПК України.

В обґрунтування поданого клопотання захисник зазначив, що 05 червня 2016 року ОСОБА_3 було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.386 КК України у кримінальному провадженні №0000128 від 05.04.2016 року.

20.07.2016 року матеріали кримінального провадження з кп №0000128 щодо ОСОБА_3 були виділені у кримінальне провадження №0000056 та було зупинено у цей день.

З 05.06.2016 р. по 20.07.2016 р. (залишок строку складав 17 днів);

З 19.09.2017 р. по 19.09.2017 р. (залишок строку складав 16 днів);

З 10.11.2017 р. по 11.11.2017 р. (залишок строку складав 15-14 днів);

З 20.11.2017 р. по 21.11.2017 р. (залишок строку складав 13-12 днів);

З 09.02.2018 р. по 09.02.2018 р. (залишок строку складав 11 днів);

З 21.03.2018 р. по 30.03.2018 р. (строк мав закінчитись 30.03.2018 р. 60 днів).

27.03.2018 року строк досудового розслідування був продовжений на 4 місяці, тобто загальний строк склав 6 місяців.

Оскільки досудове розслідування було зупинене 30.03.2018 року, тобто в останній день двомісячного терміну, то з 10.04.2018 року пішов відлік 4 місяців досудового розслідування.

З 10.04.2018 р. по 13.04.2018 р. (3 дні);

з 19.04.2018 р. по 19.04.2018 р. (1 день);

з 24.04.2018 р. по 27.04.2018 р. (3 дні);

з 01.06.2018 р. по 01.06.2018 р. (1 день);

з 08.07.2019 р. по 08.07.2019 р. (1 день);

з 19.07.2019 р. по 19.07.2019 р. (1 день);

з 15.08.2019 р. по 15.08.2019 р. (1 день);

з 22.08.2019 р. по 22.08.2019 р. (1 день).

З 18.12.2020 року строк досудового розслідування відновився та закінчився 08.04.2021 року (3 місяці 21 день) (день коли в порядку ст.290 КПК ОСОБА_3 було повідомлено про завершення досудового розслідування).

Загальний строк, досудового розслідування після повідомлення про підозру ОСОБА_3 склав 5 місяців 33 дні (5 місяців 21 день+12 днів).

14.04.2021 року ОСОБА_3 закінчив ознайомлення та йому був вручений обвинувальний акт.

16.04.2021 року обвинувальний акт надійшов згідно штампу супровідного до суду (3 дні).

Отож, загальний строк досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000056 після повідомлення про підозру було перевищено на 6 днів.

Посилаючись на вказані обставини та практику Верховного Суду, захисник просив закрити кримінальне провадження №0000056 від 20 липня 2016 року за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28 ч.2 ст.369-2 КК України, на підставі п.10 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування, визначеного в ст.219 КПК України.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 та його захисник адвокат ОСОБА_5 подане клопотання підтримали та просили задовольнити.

Прокурор в судовому засіданні проти задоволення клопотання захисника заперечував та зазначив, що строки досудового розслідування на момент звернення до суду з обвинувальним актом не закінчились. Крім цього, зазначив, що відповідно приписів до п.10 ч.1 ст.284 КПК України, зміни не мають зворотної дії в часі та застосовуються до справ, по яким відомості про кримінальне правопорушення, внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань після введення в дію цих змін.

Вислухавши думку учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали судової справи та письмові документи, надані прокурором та долучені стороною захисту до свого клопотання, суд приходить до наступного.

Згідно зі статтею 113 КПК України, процесуальні строки це встановлені законом або відповідно до нього прокурором, слідчим суддею або судом проміжки часу, у межах яких учасники кримінального провадження зобов`язані (мають право) приймати процесуальні рішення чи вчиняти процесуальні дії.

Будь-яка процесуальна дія або сукупність дій під час кримінального провадження мають бути виконані без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідним положенням цього Кодексу (частина 2 статті 113 КПК України).

Відповідно до положень п.5 ч.1 ст.3 КПК України, досудове розслідування стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності.

Досудове розслідування злочинів здійснюється у формі досудового слідства, а кримінальних проступків у формі дізнання в порядку, передбаченому цим Кодексом (ст.215 КПК України).

У відповідності до п.4 ч.3 ст.219 КПК України, досудове розслідування повинно бути закінчене протягом двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину.

Строк досудового розслідування обчислюється з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня звернення до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності або до дня ухвалення рішення про закриття кримінального провадження (ч.1 ст.219 КПК України).

Строк досудового розслідування може бути продовжений у порядку, визначеному параграфом 4 глави 24 цього Кодексу.

Згідно з ч.5 ст.294 КПК України, строк досудового розслідування, що закінчився, поновленню не підлягає.

Як неодноразово зазначав Верховний Суд, кінцевим моментом строку досудового розслідування є його закінчення, яке, як етап кримінального провадження, законодавець пов`язує у часі зі зверненням з обвинувальним актом до суду (його фактичним направленням). А тому в рамках строку досудового розслідування обвинувальний акт має бути не лише складено, затверджено та вручено, а й безпосередньо направлено на адресу суду (постанови Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №556/1381/18, від 01 липня 2021 року у справі №752/3218/20, ухвали Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №712/6375/18, від 15 березня 2021 року у справі №676/6116/18, від 05 квітня 2021 року у справі № 676/804/20, від 21 квітня 2021 року у справі №991/6516/20, від 15 вересня 2021 року у справі №711/3111/19).

Відповідно до п.10 ч.1 ст.284 КПК України, кримінальне провадження закривається в разі, якщо після повідомлення особі про підозру закінчився строк досудового розслідування, визначений статтею 219 цього Кодексу, крім випадку повідомлення особі про підозру у вчиненні тяжкого чи особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи.

Велика палата ЄСПЛ у п.68 рішення у справі Карт проти Туреччини (Кагt v. Тurкеу, заява №8917/05) зазначила, що право на розгляд справи протягом розумного строку базується на необхідності гарантувати, що обвинуваченим доведеться залишатись занадто довго у стані невизначеності щодо результатів кримінальних звинувачень проти них. Так само ЄСПЛ у п.18 рішення в справі Вемхофф проти Німеччини (Wemhoff V. Germanу, заява №2122/64) вказував, що чітка мета відповідного положення п.1 ст.6 Конвенції у кримінальних справах полягає у забезпеченні того, щоби обвинувачені особи не перебували занадто довго під обвинуваченням та обвинувачення було визначене. Строк досудового розслідування не є простою формальністю. Передбачення процесуальним законом обов`язку прокурора якнайшвидше, але не пізніше визначеного законом процесуального строку після повідомлення особі про підозру звернутись до суду з обвинувальним актом або закрити кримінальне провадження є гарантією фундаментального права людини на розгляд її справи упродовж розумного строку, закріпленого в п.1 ст.6 Конвенції, передбаченого ст.7, ч.1 ст.21 КПК, що підтверджується усталеною практикою ЄСПЛ.

Отже, особа не може необмежений час перебувати в стані підозрюваного якщо публічне обвинувачення з будь-яких причин не має можливості визначити обвинувачення, склавши обвинувальний акт, та спрямувати справу до суду протягом визначеного законом строку особа має бути звільнена від підозри.

Такий процесуальний строк досудового розслідування є одним із найважливіших проявів правового принципу верховенства права, який вимагає належної правової визначеності у такому особливо вразливому статусі людини як підозрюваний.

Таким чином, застосування передбачених законом наслідків пропуску такого строку як строк досудового розслідування навіть на один або кілька днів не є зайвим формалізмом або "правовим пуризмом", оскільки:

1) строки досудового розслідування є граничними;

2) положення ч.5 ст.294 КПК виключають можливість суду поновити строк досудового розслідування, що завершився.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 26.05.2020 року у справі №556/1381/18, залишив без змін ухвали суду першої інстанції про закриття кримінального провадження за п.10 ч.1 ст.284 КПК України, та відповідну ухвалу суду апеляційної інстанції у кримінальному провадженні, в якому з моменту оголошення особі про підозру до направлення обвинувального акту до суду минуло більше двох місяців, строк досудового розслідування щодо цього підозрюваного не був продовжений у встановленому законом порядку і не зупинявся, злочин, у вчиненні якого підозрюється особа, не відноситься до категорії тяжких чи особливо тяжких злочинів проти життя та здоров`я особи.

Як вбачається з матеріалів справи, 05 червня 2016 року ОСОБА_3 було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.386 КК України (в подальшому перекваліфіковано на ч.2 ст.28 ч.2 ст.369-2 КК України) в кримінальному провадженні №0000128.

Постановою прокурора від 20 липня 2016 року з кримінального провадження №0000128 від 05 квітня 2016 року виділені матеріали за підозрою ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.368 КК України.

Виділеним матеріалам присвоєно №0000056, що підтверджується витягом від 21 липня 2016 року з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

27 березня 2018 року першим заступником військового прокурора Південного регіону України ОСОБА_6 винесено постанову про продовження строку досудового розслідування кримінального провадження №0000056 від 20 липня 2016 року до шести місяців.

Отже, саме з 05 червня 2016 року необхідно рахувати початок шестимісячного строку досудового розслідування у даному кримінальному провадженні.

Будь-яких інших даних про продовження строку досудового розслідування матеріали справи не містять, що не заперечувалося сторонами кримінального провадження в судовому засіданні.

Таким чином, граничний строк досудового розслідування визначено до 05 грудня 2016 року.

В той же час, з матеріалів справи вбачається, що строк досудового розслідування даного кримінального провадження неодноразово зупинявся та відновлювався.

Так, досудове розслідування кримінального провадження №0000056 зупинялось з 20.07.2016 р. по 19.09.2017 р., з 19.09.2017 р. по 10.11.2017 р., з 11.11.2017 р. по 20.11.2017 р., з 21.11.2017 р. по 09.02.2018 р., з 09.02.2018 р. по 21.03.2018 р., з 30.03.2018 р. по 10.04.2018 р., з 13.04.2018 р. по 19.04.2018 р., з 19.04.2018 р. по 24.04.2018 р., з 27.04.2018 р. по 01.06.2018 р., з 01.06.2018 р. по 08.07.2019 р., з 08.07.2019 р. по 19.07.2019 р., з 19.07.2019 р. по 15.08.2019 р., з 15.08.2019 р. по 22.08.2019 р., з 22.08.2019 р. по 18.12.2020 р..

З врахуванням періоду часу, на який досудове розслідування даного кримінального провадження неодноразово зупинялося та відновлювалось, шестимісячний строк досудового розслідування закінчувався 05.04.2021 року.

Згідно з ч.5 ст.219 КПК України, строк ознайомлення з матеріалами досудового розслідування сторонами кримінального провадження в порядку, передбаченому статтею 290 цього Кодексу, не включається у строки, передбачені цією статтею.

Отже, необхідно з`ясувати день початку та завершення строку ознайомлення з матеріалами досудового розслідування.

Відповідно до ч.1 ст.290 КПК України, визнавши зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний повідомити підозрюваному, його захиснику, законному представнику та захиснику особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування.

У ч.1 ст.111 КПК України визначено, що повідомлення у кримінальному провадженні є процесуальною дією, за допомогою якої слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд повідомляє певного учасника кримінального провадження про дату, час та місце проведення відповідної процесуальної дії або про прийняте процесуальне рішення чи здійснену процесуальну дію.

Таким чином, повідомлення за своєю суттю є інформуванням учасника кримінального провадження про процесуальну дію чи рішення, якою є завершення досудового розслідування. Повідомлення здійснюється шляхом направлення письмового листа, який має відповідати змісту ст.112 КПК України.

Системний аналіз ст.ст.103, 104, 110, 111, 112 КПК України свідчить, що, використовуючи правову конструкцію ст.290 КПК України "зобов`язаний повідомити підозрюваному, його захиснику про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування", законодавець початок таких дій пов`язує саме із повідомленням.

Вручення підозрюваному та його захиснику повідомлення про завершення досудового розслідування має на меті офіційне затвердження права підозрюваного та його захисника на практичний доступ до матеріалів кримінального провадження.

Отже, саме повідомлення має значення для визначення початкової точки відліку та завершення обрахунку строку ознайомлення з матеріалами досудового розслідування сторонами кримінального провадження в порядку, передбаченому ст.290 цього Кодексу, що впливає на перебіг строку досудового розслідування, визначеного у ст.219 КПК України.

За змістом ч.9 ст.290 КПК України, сторони кримінального провадження зобов`язані письмово підтвердити протилежній стороні, а потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження прокурору факт надання їм доступу до матеріалів із зазначенням найменування таких матеріалів.

Оскільки закон вимагає зазначити перелік матеріалів, до яких надано доступ, а це можливо лише після ознайомлення з ними, то цілком логічним вбачається висновок про те, що стадія ознайомлення закінчується тоді, коли сторона обвинувачення отримує письмове підтвердження факту надання стороні захисту доступу до всіх матеріалів досудового розслідування.

У цьому контексті є послідовною та системною правова конструкція, що міститься в ч.5 ст.219 КПК України, відповідно до якої строк ознайомлення з матеріалами досудового розслідування сторонами кримінального провадження в порядку, передбаченому ст.290 цього Кодексу, не включається у строки досудового розслідування.

За такого, перебіг цього строку починається з дня фактичного повідомлення сторони захисту про завершення досудового розслідування та відкриття їй матеріалів для ознайомлення, а закінчується в той день, коли сторона захисту письмово підтверджує факт надання їй доступу до всіх матеріалів із зазначенням найменування таких матеріалів. Весь цей проміжок часу не включається в строк досудового розслідування.

При цьому, у постанові від 24.10.2022 року по справі №216/4805/20, об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду зробила висновок, відповідно до якого, з урахуванням положень ч.5 ст.219 КПК, у строк досудового розслідування не включається період часу, починаючи з наступного дня після направлення або безпосереднього вручення підозрюваному, його захиснику, законному представнику та захиснику особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, повідомлення про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування до моменту закінчення ознайомлення вказаних осіб з матеріалами досудового розслідування.

Згідно з постановою Верховного Суду справа (№758/12538/20, провадження №51-3811км21), період з моменту повідомлення стороні захисту про завершення досудового розслідування у порядку, визначеному ст.290 КПК, та відкриття матеріалів провадження для ознайомлення у строки досудового розслідування не включається. Проте факт завершення досудового розслідування має бути належно підтверджений, як і факт повідомлення цієї інформації стороні захисту. Тобто у строк досудового розслідування не включається весь період часу з моменту направлення або безпосереднього вручення такого повідомлення стороні захисту про завершення досудового розслідування до моменту закінчення ознайомлення цієї сторони з матеріалами досудового розслідування.

З матеріалів справи вбачається, що ст. слідчий СУ ГУ НП в Миколаївській області ОСОБА_7 письмово повідомив ОСОБА_3 про завершення досудового розслідування та відкриття сторонами матеріалів кримінального провадження №0000056 08 квітня 2021 року, що підтверджується копією повідомлення від 22.03.2021 року (вихідний №2152/24-2021 від 23.03.2021 року) та не заперечувалось сторонами.

14 квітня 2021 року ОСОБА_3 закінчив ознайомлення з відкритими матеріалами досудового розслідування, що підтверджується його підписом в протоколі надання доступу до матеріалів досудового розслідування.

Таким чином, строк з 08.04.2021 року по 14.04.2021 не входить до строків досудового розслідування.

Що стосується протоколу про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 23.03.2021 року, який розпочато з 09:00 год. 23.03.2021 року, закінчено о 16:30 год. 14.04.2021 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

З огляду на те, що з 23.03.2021 року по 07.04.2021 року (включно) обвинувачений ОСОБА_8 фактично не був повідомлений відповідно до вимог КПК України про закінчення досудового розслідування в кримінальному провадженні №0000056 і не міг у вказаний період ознайомлюватись з матеріалами досудового розслідування, суд дійшов переконання, що вказаний період, відповідно до вказаних вище приписів нормативно-правових актів включається в строк досудового розслідування.

Зазначені обставини додатково підтверджують твердження сторони захисту в частині часу, коли вони дізнались про закінчення досудового розслідування та можливості ознайомитись з матеріалами досудового розслідування.

В судовому засіданні, такі дані стороною обвинувачення спростовані не були.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що з моменту складання повідомлення про завершення досудового розслідування від 23 березня 2021 року до моменту закінчення строку досудового розслідування 05 квітня 2021 року, стороною обвинувачення не було вжито достатніх, обачних, своєчасних процесуальних заходів з метою подальшого продовження строку досудового розслідування в порядку ст.294 КПК України.

Таким чином, загальний строк досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні складає 6 місяців 4 дні.

За таких обставин, на переконання суду, сторона захисту була повідомлена про завершення досудового розслідування та ознайомлювалася з матеріалами досудового розслідування поза межами строку досудового розслідування.

Згідно постанови ВС від 1 липня 2021 року справа №752/3218/20 «Саме звернення до суду з обвинувальним актом, а не лише його складання, затвердження чи вручення стороні захисту, повинно бути вчинено в рамках строку досудового розслідування».

Обвинувальний акт у вказаному кримінальному провадженні складено і погоджено 14 квітня 2021 року та направлено до Центрального районного суду м.Миколаєва 16.04.2021 року (вхідний штамп Центрального районного суду м.Миколаєва №10810 від 16 квітня 2021 року). Тобто, вказані дії були здійснені прокурором вже поза межами строку досудового розслідування.

Що стосується посилання прокурора на те, що в приписі до п.10 ч.1 ст.284 КПК України зазначено, що зміни не мають зворотної дії в часі та застосовуються до справ, по яким відомості про кримінальне правопорушення, внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань після введення в дію цих змін, суд зазначає наступне.

Статтею 8 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.

Такий закріплений принцип саме «прямої дії норм Конституції» є фундаментом доктрини прямої (безпосередньої) дії конституційних норм в українському конституційному та інших галузях права. Суди мають втілювати в судову практику норми Конституції.

Статтею 58 Конституції України встановлено, що Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Пунктом 1 частини 1 статті 7 КПК України встановлено, що зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться верховенство права.

Статтею 8 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У разі недотримання принципу верховенства права (відсутність дискримінації і рівність перед законом), невідповідності приписів закону нормам Конституції України, суд в силу приписів ст.ст.7, 8 КПК України, при виборі норм права, які застосовуються до спірних відносин при вирішенні спору, має застосувати принцип верховенства права.

Така позиція суду узгоджується з висновками Верховний Суд у складі Судової палати Касаційного адміністративного суду викладеними у постанові від 10 грудня 2024 року у справі №240/19209/21, який зазначив, що: «Суд має застосувати правовий акт, який має вищу юридичну силу, а саме, норми Конституції України, а не норми закону, оскільки пряме (безпосереднє) застосування Конституції у поєднанні з принципом її верховенства над іншими правовими актами неминуче передбачає повноваження судів відмовитись від застосування будь-якого правового акту, який вони визначають таким, що суперечить Конституції України у цілому або частково. Суди не мають застосовувати положення законів, які не відповідають Конституції, незалежно від того, чи визнавалися вони Конституційним Судом України неконституційними, тобто закони, що суперечать Конституції України не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними».

Крім цього, така позиція була висловлена ще Пленумом Верховного Суду України у постанові №9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя»: «Оскільки Конституція України, як зазначено в її ст.8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акту з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію, як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй».

Так, Законом України від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" ч.1 ст.284 КПК було доповнено п.10, згідно з яким кримінальне провадження закривається в разі, якщо після повідомлення особі про підозру закінчився строк досудового розслідування визначений ст.219 цього Кодексу, крім випадку повідомлення особі про підозру у вчиненні тяжкого чи особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи.

За правилами пункту 4 параграфа 2 Розділу 4 Прикінцевих положень цього Закону підпункти 11-27, 45 пункту 7 параграфа 1 цього розділу вводяться в дію через три місяці після набрання чинності цим Законом, не мають зворотної дії в часі та застосовуються до справ, по яких відомості про кримінальне правопорушення, внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань після введення в дію цих змін.

Відповідно до статті 2 КПК України, до кожного учасника кримінального провадження повинна бути застосована належна правова процедура.

А тому, порушення прокурором вимог закону щодо направлення обвинувального акту після закінчення досудового розслідування до суду поза межами строків досудового розслідування у кримінальних провадженнях щодо злочинів, які не є тяжкими або особливо тяжкими проти життя та здоров`я, виключає набуття особою процесуального статусу обвинуваченого, а отже унеможливлює розгляд у суді кримінального провадження по суті та має наслідки закриття кримінального провадження на підставі п.10 ч.1 ст.284 КПК України (постанова Верховного Суду від 15 вересня 2021 року справа № 711/3111/19, провадження №51-2890км19).

Вирішуючи питання щодо можливості застосування у даному кримінальному провадженні положень п.10 ч.1 ст.284 КПК України, суд враховує, що Законом України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, який набрав чинності 15 березня 2018 року, частину першу статті 284 КПК України доповнено пунктом 10, згідно з яким кримінальне провадження закривається в разі, якщо після повідомлення особі про підозру закінчився строк досудового розслідування, визначений статтею 219 цього Кодексу, крім випадку повідомлення особі про підозру у вчиненні тяжкого чи особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи.

Відповідно до пункту 4 § 2 розділу 4 Закону зміни не мають зворотної дії в часі та застосовуються до справ, по яким відомості про кримінальне правопорушення, внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань після введення в дію цих змін.

Однак, обставини даної справи є релевантними обставинам справи, яка була предметом розгляду Верховного Суду, за результатами якого Суд дійшов висновку, що: «посилання прокурора про те, що судами не було надано належної оцінки тій обставині, що законодавчі зміни, якими доповнено ч.1 ст.284 КПК України пунктом «10» введені в дію з 15 березня 2018 року, а тому вказані положення закону не можуть застосовуватись до кримінального провадження №0000076, відомості про яке були внесені до ЄРДР 14 лютого 2018 року, тобто до введення в дію цих змін, не є обґрунтованими, оскільки ч.1 ст.5 КПК України передбачає, що процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент прийняття такого рішення» (постанова Верховного Суду від 16 лютого 2022 року, справа № 725/5513/19).

Таким чином, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що положення п.10 ч.1 ст.284 КПК України, з урахуванням вимог ст.5 КПК України, підлягають до застосування і у випадку внесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР до 15 березня 2018 року.

Крім цього, кримінальне процесуальне законодавство України визначає порядок провадження в кримінальних справах, тобто порядок вчинення процесуальних дій і прийняття кримінальних процесуальних рішень, встановлює кримінальну процесуальну форму, зокрема підстави, умови і порядок здійснення процесуальних дій, види, зміст і форму процесуальних рішень, які можуть бути прийняті під час кримінального провадження.

Вимоги щодо будь-якого кримінального процесуального закону не повинні суперечити вимогам, які ставляться до КПК, як нормативно-правового акту, зокрема, приписам статей 4-9 КПК.

За своєю юридичною силою норми, визначені положеннями вказаних статей, є фундаментальними для кримінального процесу, вони уособлюють і визначають своїм змістом юридичну природу інших його норм, які регламентують окремі інститути (субінститути) кримінального процесуального права, що регулюють специфічні прояви окремих кримінальних процесуальних відносин (зокрема, щодо закінчення строків досудового розслідування), які є складовими системної множинності відносно самостійних процесуальних правовідносин його суб`єктів.

Приписи закону, яким до КПК внесені зміни, із набранням чинності є нормами кримінального процесуального закону, а отже мають віддзеркалювати своїм змістом загальні положення і засади цього закону і застосовуватись у тій частині, яка узгоджується із ними, оскільки вони є невід`ємною складовою системи кримінальних процесуальних гарантій (способів і засобів забезпечення здійснення правосуддя), що по суті включає в себе можливість реалізації прав та обов`язків усіма суб`єктами кримінального процесу для досягнення його мети та ефективного вирішення завдань кримінального провадження.

КПК, як кримінальне процесуальне законодавство є систематизованим зведенням кримінальних процесуальних норм, які регулюють порядок досудового розслідування та судового провадження. У випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади такого провадження, визначені положеннями ч.1 ст.7 КПК (ч.6 ст.9 КПК).

За приписами ст.5 КПК процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. Повернення процесу (процесуальних дій) неможливе, що безпосередньо виходить зі змісту ч.1 ст.5 КПК. Допустимість доказів визначається положеннями цього Кодексу, які були чинними на момент їх отримання.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України (рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/201), за висновками якого:

закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності;

дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце;

дія закону та іншого нормативно-правового акту не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Отже, зворотна дія нової норми полягає в застосуванні нової норми при наданні правової оцінки юридичним фактам, правовідносинам, що мали місце (відбулися, закінчилися) під час дії старої норми.

Натомість, якщо нова норма поширюється лише на ті юридичні факти, права та обов`язки, які мають місце (залишаються існувати, виникають) після введення закону в дію, то ця норма матиме пряму дію (діятиме негайно).

Закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акту у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акту (рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року №1-зп).

Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акту , якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше, тобто діє правило «lexposteriorderogatpriori» «наступний закон скасовує попередній» (рішення Конституційного Суду України від 3 жовтня 1997 року № 4-зп).

Повноважний орган конституційної юрисдикції визначив порядок подолання правових колізій шляхом застосування принципу, відповідно до якого новий закон скасовує положення закону, прийнятого раніше, якщо обидва ці закони регулюють аналогічні види правовідносин та містять суперечливі між собою положення.

Отже, під час здійснення кримінального провадження має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності та залишається чинним на момент виникнення та припинення правовідносин.

Таким чином, з введенням в дію Закону №2147-VIII, скасовано дію однопредметного кримінального процесуального закону, який діяв до 16 березня 2018 року (в частині застосування приписів п.10 ч.1 ст.284 КПК).

Закінчення досудового розслідування є самостійним етапом кримінальних процесуальних відносин. Обвинувальний акт має бути направлений до суду або доставлений до нього в межах строків, визначених в ст.219 КПК, з урахуванням особливостей, встановлених в п.10 ч.1 ст.284 КПК.

З урахуванням вищенаведених положень Конституції України, КПК та юридичних позицій Конституційного Суду України можна стверджувати, що Закон №2147-VIII застосовується до тих правовідносин, які продовжили існувати (не було закінчено досудове розслідування) або виникли після набрання ним чинності. Іншими словами, розповсюджує свою дію на кримінальні провадження, відомості про які внесені до ЄРДР як до 16 березня 2018 року, так і після.

Інший підхід, на переконання суду буде помилковим та таким, що не заснований на приписах КПК та суперечить вимогам Конституції України.

КПК не містить підґрунть до встановлення всупереч приписам ст.5 КПК окремих правових режимів здійснення кримінальних проваджень, відомості про які внесені до ЄРДР як до, так і після 16 березня 2018 року.

З огляду на вказане вище, суд дійшов переконання, що приписи пункту 4 §2 «Прикінцеві положення» Закону №2147-VIII підлягають застосуванню з урахуванням загальних положень кримінального процесуального закону та Конституції України.

Єдина комплексна система процесуальних норм, принципів, правових засобів і правових гарантій, що дозволяють забезпечити максимально сприятливу реалізацію інтересів суб`єктів кримінального провадження та, як результат реалізацію завдань самого кримінального провадження, не містить обґрунтованих підстав до незастосування положень п.10 ч.1 ст.284 КПК (Закон №2147-VIII) якщо відповідні кримінально процесуальні відносини щодо виконання приписів закону про порядок закінчення досудового розслідування продовжили існувати або виникли після введення в дію цього Закону.

Окремо слід зазначити про те, що Закон №2147-VIII (його «Прикінцеві положення») не визначає окремого автономного поняття «дії закону в часі» («зворотної дії закону в часі»), відмінного від приписів ст.5 КПК чи Конституції України.

Конституція України, закріпивши в ч.1 ст.58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі лише у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

При цьому, на відміну від Закону України про кримінальну відповідальність, новий кримінальний процесуальний закон ніколи не має зворотної дії у часі, навіть у тих випадках, коли його правила є більш сприятливі для учасників кримінального провадження.

Разом із тим процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями КПК, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення, і розуміння приписів пункту 4 §2 «Прикінцеві положення» Закону № 2147-VIII в іншому контексті не тільки не спирається на фундаментальні засади, а і суперечить таким.

З огляду на що, твердження прокурора про те, що до вказаних правовідносин не застосовується положення п.10 ч.1 ст.284 КПК є помилковим та таким, що не відповідає приписам Закону, який не вказував на «спеціальні» правила, відмінні від загальних положень і засад в кримінальному процесуальному законі щодо визначення базових його інститутів і принципів, і встановив тривалий час до введення в дію приписів п.10 ч.1 ст.284 КПК після набрання чинності Законом №2147-VIII саме з метою упорядкування планів і потреб досудового розслідування новим його стандартам, введеним законодавцем з метою захисту фундаментальних прав людини і основоположних свобод вказаним Законом.

Окремо слід зазначити, що Консультативна рада європейських суддів (далі КРЄС) у висновку №20 (2017) про роль судів у забезпеченні єдності застосування права, зазначає, що за певних обставин суперечливі рішення національних судів можуть становити порушення вимоги щодо справедливого суду, яку сформульовано у п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Спираючись на висновки Європейського суду з прав людини («Альбу та інші проти Румунії» (AlbuandOthers v. Romania), КРЄС у вказаному вище висновку (п. 20) зауважує, що розв`язання суперечностей у судовій практиці є, у першу чергу, повноваженнями Верховного Суду, який має забезпечувати єдність судової практики для того, щоб виправляти непослідовності і таким чином підтримувати громадську довіру до судової системи.

Об`єднана палата в постанові від 31 жовтня 2022 року (справа №753/12578/19, провадження №51-206 кмо 22) щодо положень пункту 4 §2 «Прикінцевих положень» Закону №2147-VIII вже робила висновок, що вони підлягають застосуванню з урахуванням положень ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.58 Конституції України, статей 5, 8, 9 КПК, і висновок в цьому провадженні йому суперечить.

Зазначене вище дає підстави дійти до висновку про те, як саме має застосовуватись норма, передбачена п.10 ч.1 ст.284 КПК:

КПК не містить підстав для встановлення всупереч приписам ст.5 цього Кодексу окремих правових режимів здійснення кримінальних проваджень, відомості про які внесені до ЄРДР як до, так і після 16 березня 2018 року. Положення пункту 4 §2 «Прикінцевих положень» Закону №2147-VIII підлягають застосуванню з урахуванням положень ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.58 Конституції України, статей 5, 8, 9 КПК.

З огляду на вказане вище, суд дійшов переконання, що положення п.10 ч.1 ст.284 КПК (у ред. Закону №2147-VIII) застосовуються до кримінальних проваджень, де відомості про кримінальне правопорушення внесені до ЄРДР, як до 16 березня 2018 року, так і після цієї дати.

Враховуючи те, що з моменту оголошення про підозру ОСОБА_8 до направлення обвинувального акту до суду минуло більше шести місяців, строк досудового розслідування не був продовжений у встановленому законом порядку; злочин, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_8 , не відноситься до категорії тяжких чи особливо тяжких злочинів проти життя та здоров`я особи, суд приходить до висновку про обґрунтованість клопотання захисника ОСОБА_8 про закриття кримінального провадження з підстав, передбачених п.10 ч.1 ст.284 КПК України.

Керуючись ст.ст.3, 5, 7, 8, 9, 111, 113, 219, 283, 284, 290, 372 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_5 про закриття кримінального провадження задовольнити.

Кримінальне провадження за №0000056 від 20 липня 2016 року, за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28 ч.2 ст.369-2 КК України закрити на підставі п.10 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку з закінченням строку досудового розслідування.

Ухвалу може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду через Центральний районний суд м.Миколаєва протягом семи днів з моменту її оголошення.

Головуючий ОСОБА_1