Справа № 447/658/15-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/505/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2024 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження № 0000203 за апеляційною скаргою представника потерпілих адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 23.04.2024 стосовно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с.Сторона, Дрогобицького району Львівської області, із середньою спеціальною освітою, одруженого, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.286 КК України,

за участю:

прокурора - ОСОБА_8 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисників - адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

потерпілого - ОСОБА_11 ,

представника потерпілих - адвоката ОСОБА_6 ,

встановила:

Представник потерпілих подав апеляційну скаргу на ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 23.04.2024, якою задоволено клопотання захисника обвинуваченого та звільнено ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Кримінальне провадження за №0000203, яке внесене до ЄРДР 04.04.2014 про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави витрати за проведення судової дорожньо-технічної експертизи №17650/9579 від 15.05.2020 у розмірі 7 354 грн. 80 коп.

Представник потерпілого в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу на новий судовий розгляд в суді першої інстанції.

Свої вимоги представник мотивує тим, що в результаті порушення правил безпеки дорожнього руху ОСОБА_7 спричинено смерть ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які є батьками потерпілих.

У даному кримінальному провадженні суд не зміг забезпечити дотримання розумних строків розгляду судової справи впродовж десяти років та в кінцевому результаті закрив кримінальне провадження без застосування належної правової процедури, а саме не завершив встановлення всіх обставин справи (складу злочину) та не встановив вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України.

Встановлення наведених обставин, справедливості та вини обвинуваченого має для потерпілих першочергове значення та саме у вчиненні наведених дій судом першої інстанції і мала бути реалізоване основне право потерпілих право на справедливий суд та право на ефективний засіб правового захисту, які гарантовані ст.6 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі Конвенція).

Зазначеного суд першої інстанції не забезпечив.

Апелянт покликається на те, що згідно ч.8 ст.238 КПК України закриття кримінального провадження або ухвалення вироку з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої цієї статті, не допускається, якщо підозрюваний, обвинувачений проти цього заперечує. У цьому разі кримінальне провадження продовжується в загальному порядку, передбаченому цим Кодексом.

Оскільки обвинувачений 23.04.2024 р. в судовому засіданні заперечував свою вину і такої не визнавав, то це свідчить про неможливість застосування такої підстави для звільнення його від кримінальної відповідальності, як сплив строків, оскільки відповідно до ч.1 ст.44 КК України (яка врегульовує правові підстави та порядок звільнення від кримінальної відповідальності) саме особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом.

Тобто, наведене доводить, що спочатку суд має визначитись з тим чи був вчинений злочин, якщо був, то ким він вчинений, та чи є вина особи у вчиненні такого злочину і лише тоді суд може застосовувати положення ст.49 КК України та звільняти особу від кримінальної відповідальності. Суд першої інстанції не дотримався та не виконав вимоги чинного законодавства.

Апелянт вважає, що якщо суд при попередньому чи судовому розгляді справи не може усунути допущену ними неповноту або неправильність, справу необхідно направити на додаткове розслідування з дотриманням вимог ст. 246 або ст. 281 КПК. Саме з наведених вище міркувань потерпілі вважають, що така ухвала Миколаївського районного суду Львівської області від 23.04.2024 р. підлягає апеляційному оскарженню та підлягає скасуванню, оскільки порушує їх права на справедливий суд та на ефективний засіб правового захисту, що є результатом неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.

На дану апеляційну скаргу було подано заперечення захисником обвинуваченого - адвокатом ОСОБА_10 , який зазначив, що виходячи з положень закону визнання винуватості є правом, а не обов`язком підозрюваного, обвинуваченого, а отже невизнання вказаними особами своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності не може бути перешкодою в реалізації ними свого права на таке звільнення та правовою підставою для відмови судом у задоволенні заявленого клопотання. Передбачений законом інститут звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує такого звільнення з визнанням ними своєї вини у вчиненні злочину.

Отже, невизнання підозрюваним, обвинуваченим вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності у передбачених законом випадках, за умови роз`яснення їм судом суті підозри чи обвинувачення, підстав звільнення від кримінальної відповідальності та права заперечувати проти закриття кримінального провадження не є правовою підставою для відмови в задоволенні клопотання сторони кримінального провадження про таке звільнення.

Крім цього, слід звернути увагу на практику Верховного Суду в частині, що звільнення від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК (сплив строків давності) є безумовним і здійснюється судом незалежно від факту примирення з потерпілим, відшкодування обвинуваченим шкоди потерпілому, щирого каяття тощо. Закриття кримінального провадження на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК, тобто з нереабілітуючих підстав, не виключає можливості цивільно-правової відповідальності особи за шкоду, заподіяну нею, і не позбавляє потерпілих права звернутися до суду у порядку цивільного судочинства.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 4 квітня 2014 року близько 13.00 год., керуючи рейсовим автобусом «БАЗ А.079» реєстраційний номер НОМЕР_1 , сполученням Львів-Дрогобич, та рухаючись ним автодорогою Східниця-Пісочна у напрямку до смт. Східниця, при проїзді ділянки в районі 57 км + 300 м у с. Рудники Миколаївського району Львівської області, порушив вимоги Р 1 п.п. 1.2, 1.5, 1.10 (в частині значення терміну «небезпека для руху»); Р 2 п.п. 2.3 б), д); Р 12 п. 2.4 та лінії горизонтальної дорожньої розмітки 1.1 (вузька суцільна лінія) Р 34 «Дорожня розмітка» Правил дорожнього руху України, які виразилися в тому, що він проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, рухаючись із швидкістю не меншою як 73 км/год (згідно з висновком експерта № 4257 комісійної судової авто технічної експертизи від 20 січня 2015 року), яка є перевищенням встановленої на даній ділянці дороги швидкості 60 км/год, не вів керований ним транспортний засіб смугою, призначеною для руху до смт. Східниця, а, пересікши вузьку суцільну лінію горизонтальної дорожньої розмітки та виїхавши у ліву смугу, у якій в цей час знаходився автомобіль «Chrysier Grand Voyager» реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_12 , створив аварійну обстановку, яка призвела до зіткнення із ним.

Внаслідок допущення порушень вимог правил безпеки дорожнього руху водієм ОСОБА_7 , водій автомобіля «Chrysler Grand Voyager» реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_12 , згідно з висновком експерта №292/2014 судово-медичної експертизи від 30.04.2014, отримав тупу травму тіла у вигляді перелому кісток черепа, ребер, хребта та кінцівок з крововиливами та пошкодженнями м`яких тканин та внутрішніх органів, що призвело до гострої крововтрати і настання смерті; пасажир його транспортного засобу ОСОБА_13 , згідно з висновком експерта № 293/2014 судово-медичної експертизи від 30.04.2014, отримала тупу травму тіла у вигляді перелому кісток черепа, ребер, хребта та кінцівок з крововиливами та пошкодженнями м`яких тканин та внутрішніх органів, що призвело до гострої крововтрати і настання смерті.

Заслухавши доповідача, думка представника потерпілих адвоката ОСОБА_6 , підтриману потерпілим ОСОБА_11 , які просили задовольнити апеляційну скаргу, думку захисників обвинуваченого - адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , підтриману обвинуваченим ОСОБА_7 , які просили відмовити в задоволення апеляційних вимог представника потерпілих, міркування прокурора ОСОБА_8 , який просив відмовити в задоволені апеляційної скарги представника потерпілих, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Статтею 55 Конституції України гарантовано кожному право на оскарження до суду будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб.

Відповідно до ч.5 ст.9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Згідно матеріалів справи ОСОБА_7 порушив правила безпеки дорожнього руху, будучи особою, яка керує транспортним засобом, що призвело до смерті потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 286 КК України.

Санкцією ч.3 ст. 286 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до 3 років.

При з`ясуванні обставин кримінального провадження стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 колегіє суддів встановлено, що на час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції закінчились строки давності притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України.

Відповідно до положень п.4 ч.1 ст.49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення кримінальний правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло 10 років у разі вчинення тяжкого злочину.

Апеляційні вимоги представника потерпілих ОСОБА_14 , та ОСОБА_15 - адвоката ОСОБА_6 не знайшли підтвердження в суді апеляційної інстанції, оскільки такі твердження є безпідставними та не обґрунтованими, суперечать вимогам чинного законодавства.

Тривалий час суди виконували вказівки Пленуму Верховного Суду України, зокрема викладені в Постанові від 23.12.2005 р. № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», який вказав, що «при вирішенні питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності суд (суддя) ... повинен переконатися ..., що діяння, яке поставлено особі за провину, дійсно мало місце, що воно містить склад злочину і особа винна в його вчиненні...».

Однак Верховний Суд сформував іншу практику в цьому питанні.

Так, у Постанові від 26.03.2020 р. у справі № 730/67/16-к Верховний Суд зазначив, що «визнання винуватості є правом, а не обов`язком підозрюваного, обвинуваченого, а отже невизнання вказаними особами своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності не може бути перешкодою в реалізації ними свого права на таке звільнення та правовою підставою для відмови судом у задоволенні заявленого клопотання. Передбачений законом (ст.49 КК) інститут звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує таке звільнення із визнанням ними своєї винуватості у вчиненні злочину».

Більше того, у Постанові у справі № 455/229/17 від 11.11.2020 р. Верховний Суд навіть зазначив, що дотримання умов, передбачених ст. 49 ККУ, є безумовною й обов`язковою для суду підставою звільнення особи від кримінальної відповідальності, навіть якщо особа свою вину не визнає.

Дотримання умов, передбачених частинами 1 - 3 ст. 49 КК України є безумовною й обов`язковою підставою звільнення особи від кримінальної відповідальності. Вимоги цієї статті не передбачають обов`язкове визнання вини особою, котра подала клопотання про звільнення її від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України.

Аналогічна позиція Верховного Суду висловлена в Постанові від 29.07.2021 в справі № 552/5595/18, де суд зазначив, що відповідно до положень ст. 49 КК особа, яка вчинила злочин звільняється від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

Так, приписами ст. 285 КПК України встановлено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність. При цьому особі, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення та щодо якої передбачено можливість звільнення від кримінальної відповідальності у разі здійснення передбачених законом України про кримінальну відповідальність дій, роз`яснюється право на таке звільнення.

Згідно з п.1 ч.2 ст.284 КПК у разі звільнення особи від кримінальної відповідальності суд закриває кримінальне провадження.

Дані вимоги чинного законодавства були в повному обсязі виконані судом першої інстанції. При цьому було з`ясовано позицію обвинуваченого та впевнившись у його добровільності, відповідності обставинам справи і усвідомленні наслідків закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що клопотання обвинуваченого про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження відповідає вимогам закону, є обґрунтованим і підлягає до задоволення.

Колегією суддів не було виявлено допущення істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства, при розгляді даного кримінального провадження в суді першої інстанції, які б вплинули на правильність прийнятого судового рішення.

Ураховуючи зазначене вище, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала є законною, обґрунтованою, , а відтак підстав для скасування чи зміни судового рішення не вбачається, а тому відмовляє у задоволенні апеляційних вимог заявлених представником потерпілих та залишає ухвалу суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407,419, 424 КПК України, колегія суддів

постановила :

Апеляційну скаргу представника потерпілих адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 23.04.2024 стосовно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.286 КК України залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: