Дата документу 07.04.2025 Справа № 317/3903/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 317/3903/24 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/425/25 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст.152, ч.1 ст.125 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 квітня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у закритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 10.12.2024 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця села Смирнове Куйбишевського району Запорізької області, офіційно не працевлаштованого, який має базову середню освіту, неодруженого, який не має на утриманні малолітніх та неповнолітніх дітей, який не має місця реєстрації, фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

1) 05.07.2005 за постановою Запорізького районного суду Запорізької області на підставі ст. 44 КК України, ст. 1-А, 6 ЗУ «Про амністію» від 31.06.2005, провадження за справою відносно ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 152 КК України, припинено зі звільненням від кримінальної відповідальності;

2) 17.06.2008 Чернігівським районним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 152, ст. 69 КК України до позбавлення волі на строк 1 рік;

3) 28.04.2010 Куйбишевським районним судом Запорізької області за ч. 3 ст. 185 КК України до позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців. На підставі ст.ст. 75, 67 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік 6 місяців;

4) 14.11.2011 Куйбишевським районним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 152 КК України до позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 71 КК України приєднано покарання за вироком Куйбишевського районного суду Запорізької області від 28.04.2010 і призначено покарання у вигляді 5 років 6 місяців позбавлення волі;

5) 08.06.2018 Вільнянським районним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 152 КК України до позбавлення волі на строк 8 років. Звільнений 24.01.2024 у зв`язку з відбуття строку покарання,

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.125, ч.2 ст.152 КК України та призначено покарання:

- за ч. 1 ст. 125 КК України у вигляді громадських робіт на строк 200 годин;

- за ч. 2 ст. 152 КК України у вигляді позбавлення волі на строк 10 років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинання більш суворим покаранням менш суворого, остаточно призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 10 років.

В порядку ст.100 КПК України вирішено долю речових доказів, -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 2 ст. 152 КК України за наступних обставин.

ОСОБА_7 , будучи особою, раніше судимою за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості особи, судимість за які у встановленому законом порядку не знята та не погашена, на шлях виправлення і перевиховання не став, та знову вчинив кримінальне правопорушення за наступних обставин:

30 квітня 2024 року, близько 17 години 00 хвилин, ОСОБА_7 , пересуваючись по дорозі біля села Дніпрельстан Запорізького району Запорізької області, в точці за координатами 47°55'52.1"N 35°02'10.1"E побачив раніше невідому йому потерпілу ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Достовірно розуміючи, що за його діями ніхто не спостерігає і не буде спостерігати, у ОСОБА_7 раптово виник злочинний умисел, спрямований вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним проникненням у тіло потерпілої з використанням геніталій.

З метою реалізації злочинного умислу, ОСОБА_7 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, посягнувши на охоронювані законом суспільні відносини, що забезпечують статеву недоторканість ОСОБА_9 та її здоров`я, з метою задоволення своєї статевої пристрасті почав вимагати у потерпілої вступити з ним у статевий зв`язок, але, отримавши відмову, та з метою подолання її опору, завдав тілесні ушкодження потерпілій ОСОБА_9 після цього, реалізуючи свій злочинний умисел на задоволення статевої пристрасті, ОСОБА_7 повалив на землю потерпілу та продовжив нанесення тілесних ушкоджень, від яких остання короткочасно втратила свідомість.

Після чого, ОСОБА_7 подолавши супротив потерпілої, знаходячись у вищевказаному місці та в той самий час, продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу на задоволення своєї статевої пристрасті, діючи умисно, повторно, зняв з потерпілої нижню білизну та використовуючи її безпорадний стан, користуючись фізичною перевагою над нею та висловлюючи погрози останній фізичною розправою у разі продовження вчинення нею активного опору, без добровільної згоди останньої, вчинив відносно ОСОБА_9 дії сексуального характеру, пов`язані з вагінальним проникненням, із використанням власних геніталій в тіло потерпілої, які тривали близько години, чим завдав їй ушкодження слизової оболонки в області задньої стінки присінка піхви.

Внаслідок своїх злочинних дій ОСОБА_7 порушив статеву недоторканість ОСОБА_9 .

Крім цього, 30 квітня 2024 року, близько 17 години 00 хвилин, ОСОБА_7 , пересуваючись по дорозі біля села Дніпрельстан Запорізького району Запорізької області, в точці за координатами 47°55'52.1"N 35°02'10.1"E, побачив раніше невідому йому потерпілу ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою задоволення своєї статевої пристрасті почав вимагати у потерпілої вступити з ним у статевий зв`язок, але, отримавши відмову, та з метою подолання її опору, завдав не менш одного удару в область грудної клітини ОСОБА_9 після цього реалізуючи свій злочинний умисел на задоволення статевої пристрасті, ОСОБА_7 поваливши на землю потерпілу наніс їй не менше двох ударів долонею руки в область щелепи та голови, від яких остання короткочасно втрачала свідомість, завдавши таким чином потерпілій тілесні ушкодження у вигляді синця на нижній щелепі справа з переходом на бокову поверхню шиї справа у верхній третині, синця на передній поверхні грудної клітини по серединній лінії на рівні 2-го ребра справа з розповсюдженням на середньо-ключичну лінію на рівні 2-го ребра справа та на ліву молочну залозу, садна над червоною каймою верхньої губи зліва та синця з садном на нижній щелепі зліва з переходом на передню поверхню шиї у верхній третині, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Суд першої інстанції, дослідивши всі наявні докази, визнав ОСОБА_7 винним у пред`явленому йому обвинуваченні, встановивши, що він вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 125, ч. 2 ст.152 КК України.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 , не оспорюючи доведеність вини обвинуваченого та кваліфікацію його дій, не погоджується з призначеним кримінальним покаранням.

Так, захисник вказує, що судом першої інстанції не було встановлено і не враховано обставину, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, а саме часткове визнання вини і відповідно активне сприяння розкрию злочину, шире каяття.

Призначене покарання, на думку захисника, є надмірним та таким, що не відповідає вимогам ч. 2 ст. 50 КК України.

Просить апеляційний суд пом`якшити призначене обвинуваченому покарання та призначити йому покарання у вигляді 8 років позбавлення волі.

У судовому засіданні апеляційного суду захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 підтримав подану ним апеляційну скаргу без доповнень та просив її задовольнити. На переконання захисника, суд першої інстанції не врахував того, що обвинувачений визнав вину ще на досудовому розслідуванні. Потерпіла в судовому засіданні просила суворо не карати обвинуваченого.

Обвинувачений ОСОБА_7 у судовому засіданні апеляційного суду підтримав позицію свого захисника та просив суворо його не карати, оскільки вину у скоєному він визнає повністю.

Прокурор заперечив проти доводів захисника, вказавши, що обвинувачений у короткий проміжок часу після звільнення з місць позбавлення волі повторно скоїв аналогічний злочин проти статевої свободи людини.

Заслухавши доповідь судді про зміст судового рішення та доводи апеляційної скарги, вислухавши в судових дебатах обвинуваченого та його захисника, які просили про пом`якшення призначеного покарання, а також прокурора, який наполягав на залишенні вироку суду першої інстанції без змін, надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів апеляційного суду, перевіривши матеріали кримінального провадження в межах апеляційної скарги, дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Відповідно до статті 404 Кримінального процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення у межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК України вимагає, щоб судове рішення було законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Колегія суддів дійшла переконання, що вирок суду першої інстанції відповідає цим вимогам у повному обсязі. Вид і розмір покарання, призначені обвинуваченому за вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень, відповідають меті покарання, передбаченій статтею 50 КК України.

При цьому висновки суду в частині доведеності вини ОСОБА_7 та кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 152, ч. 1 ст. 125 КК України не оспорюються учасниками провадження.

Питання, порушені стороною захисту, зводяться до оскарження судового розсуду першої інстанції в частині призначеного покарання.

Згідно з практикою національних судів і Європейського суду з прав людини, поняття «судової дискреції» (судового розсуду) включає повноваження суду обирати серед альтернативних рішень, які всі є законними, виходячи з принципів справедливості, пропорційності та цілей покарання. Суд першої інстанції, реалізуючи дискреційні повноваження, з урахуванням встановлених фактичних обставин справи, особи обвинуваченого, ступеня тяжкості злочину, а також даних про повторність та рецидив, обґрунтовано обрав найбільш сувору санкцію, передбачену законом, покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк.

Посилання сторони захисту на явну несправедливість призначеного покарання не знайшли підтвердження.

У контексті усталеної практики, категорія «явно несправедливе покарання» вживається лише у випадках, коли призначене покарання є явно непропорційним тяжкості злочину, не відповідає особі винного та загальним засадам справедливості. У даному випадку таких ознак немає.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні № 15-рп/2004 зазначив, що справедливість покарання проявляється, зокрема, у його домірності вчиненому злочину.

Крім того, згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості особи», при призначенні покарання особам, винним у вчиненні таких злочинів, суд має враховувати не лише ступінь тяжкості вчиненого, але й кількість епізодів, тяжкість наслідків, а також особу винного та обставини, що пом`якшують чи обтяжують покарання.

Призначення ОСОБА_7 максимального покарання у межах санкції частини 2 статті 152 КК України - 10 років позбавлення волі - є юридично обґрунтованим, соціально необхідним та повністю відповідає завданням кримінального провадження і меті покарання.

Суд, дослідивши всі докази у справі, врахував не лише тяжкість вчиненого злочину, а й особу обвинуваченого, його кримінальне минуле, поведінку після звільнення з місць позбавлення волі, відсутність будь-яких пом`якшуючих обставин, а також суспільну небезпечність його дій.

ОСОБА_7 вчинив тяжкий злочин і проступок, який порушує гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод права людини на життя і здоров`я, гідність, тілесну недоторканність та свободу.

Його дії щодо потерпілої ОСОБА_9 мали навмисний, цілеспрямований характер, були вчинені з цинізмом, з використанням фізичного насильства до особи похилого віку.

Поведінка обвинуваченого свідчить про його повне ігнорування норм права, моральних засад суспільства та відсутність у нього найменших ознак каяття.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 , будучи раніше неодноразово судимим, у тому числі за злочини проти статевої свободи, не став на шлях виправлення.

Незважаючи на тривале перебування у місцях позбавлення волі, останнє з яких закінчилося лише у січні 2024 року, він уже через кілька місяців вчинив новий, аналогічний за своєю суттю злочин.

Така рецидивна злочинна поведінка переконливо свідчить про повну соціальну дезадаптацію обвинуваченого, нездатність жити в умовах дотримання правових норм, відсутність критичної оцінки власної поведінки.

Об`єктивна сторона вчиненого ОСОБА_7 злочину зафіксована у численних належних та допустимих доказах, зокрема: показах потерпілої, яка докладно і послідовно виклала обставини злочину; показань свідків, які характеризують його з вкрай негативного боку; протоколах огляду місця події, слідчого експерименту, результатах судово-медичних та судово-психіатричних експертиз.

Особливо вагомим доказом є відеозапис слідчого експерименту, під час якого ОСОБА_7 власноруч, добровільно та в присутності захисника, без ознак зовнішнього впливу, детально відтворює свої дії в момент вчинення злочину.

Пізніше він спробував заперечити достовірність цього запису, посилаючись на тиск з боку правоохоронців, однак суд обґрунтовано відкинув ці твердження як безпідставні.

У процесі судового розгляду ОСОБА_7 не визнав своєї вини, проте просив призначити йому мінімальне покарання, застосувавши до нього ст. 75 КК України.

Така суперечлива позиція, поєднана із запереченням своєї причетності, вказує не на каяття, а на спробу уникнути відповідальності, використовуючи інструменти кримінального процесу не з метою захисту, а як засіб ухилення від належного покарання.

Суд правильно інтерпретував цю позицію як виключно процесуальну тактику, яка не свідчить про внутрішнє усвідомлення вини чи готовність змінити свою поведінку.

Важливо зазначити, що потерпіла ОСОБА_9 є особою похилого віку, 1948 р.н., що суттєво посилює суспільну небезпеку дій обвинуваченого. ОСОБА_7 , який усвідомлював вік, фізичну слабкість та нездатність потерпілої чинити реальний опір і саме це стало для нього чинником вибору жертви.

Насильницький характер проникнення, побої, спроби задушити, а також зневажливі репліки, які супроводжували акт зґвалтування, свідчать про глибоко укорінену агресивну та девіантну модель поведінки обвинуваченого, що не піддається моральним виправданням.

Крім того, слід враховувати, що ОСОБА_7 є особою з вкрай негативною кримінальною історією.

Він неодноразово судимий за злочини проти статевої свободи. Загальна тривалість його перебування у місцях позбавлення волі свідчить про системну схильність до сексуально мотивованої злочинної поведінки.

Усі його попередні покарання не досягли виправної мети, а навпаки - після кожного звільнення він повертався до аналогічних злочинів.

Це беззаперечно вказує на те, що будь-яке інше, м`якше покарання буде неспроможним запобігти повторному вчиненню ним нових злочинів.

Характеристика обвинуваченого з місця фактичного проживання у с. Лукашеве також вказує на його деструктивну соціальну поведінку. Він зловживає алкоголем, не має постійного місця проживання, на нього надходили скарги від мешканців села, конфліктував з людьми. Це ще раз підтверджує, що особа обвинуваченого повністю не адаптована до нормального життя в суспільстві.

Невизнання вини та відсутність критичного осмислення вчиненого є важливими аспектами, які також обґрунтовують необхідність призначення максимального покарання.

Суд першої інстанції цілком обґрунтовано дійшов висновку, що у справі відсутні будь-які обставини, які б пом`якшували покарання обвинуваченому.

Натомість встановлено дві обтяжуючі обставини: повторність (рецидив злочинів) і вчинення злочину щодо особи похилого віку.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 67 КК України, наявність таких обставин потребує посиленого реагування суду у вигляді більш суворого покарання.

З урахуванням аналізу вищенаведених фактичних даних та правових норм, призначення ОСОБА_7 кримінального покарання у межах санкції ч. 2 ст. 152 КК України у вигляді 10 років позбавлення волі є не лише правомірним, але й необхідним для досягнення завдань кримінального законодавства - відновлення соціальної справедливості, покарання винного та попередження вчинення ним нових злочинів.

Позиція захисту щодо того, що потерпіла не наполягала на призначенні обвинуваченому суворого покарання, не може вважатися вирішальною при визначенні міри відповідальності.

Призначене покарання відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, закріпленим статтях 2, 50, 65 КК України, а також практиці Європейського суду з прав людини, який неодноразово наголошував, що держава має позитивний обов`язок захищати громадян від насильства з боку третіх осіб шляхом ефективного кримінального переслідування та призначення належного покарання (справа «MC v. Bulgaria», 2003 р.).

Таким чином, рішення суду щодо призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у вигляді 10 років позбавлення волі за скоєння кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 2 ст. 152 КК України є повністю виправданим, обґрунтованим та таким, що відповідає інтересам правосуддя, суспільної безпеки та захисту прав людини.

Істотних порушень кримінально процесуального законодавства, що тягнуть скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи також не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 10 грудня 2024 року, яким ОСОБА_7 , визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 2 ст. 152 КК України, залишити без змін.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду, а засудженим, який утримується під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4