УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 296/4107/24

провадження № 51-669ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Корольовського районного суду м. Житомира

від 23 вересня 2024 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду

від 19 листопада 2024 року у кримінальному провадженні № 0000109 щодо

ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Житомира, жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу

за вироком Богунського районного суду м. Житомира

від 10 червня 2014 року за ч. 2 ст. 125, ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 3 місяці, звільненого 20 лютого 2019 року

за відбуттям строку покарання,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4

ст. 186 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Корольовського районного суду м. Житомира від 23 вересня 2024 року, залишеним без змін ухвалою Житомирського апеляційного суду від 19 листопада 2024 року, ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за ч. 4 ст. 186 КК

до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Вирішено питання щодо долі речових доказів та процесуальних витрат

у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 11 січня 2024 приблизно о 16:05, перебуваючи на спортивному майданчику ліцею № 24, розташованого на вул. Шевченка, буд. 105 у м. Житомирі, де ОСОБА_6

зі своїм другом ОСОБА_7 грали у м`яч, помітивши на футбольних воротах барсетку, яка належить ОСОБА_6 , з якої виглядав належний

ОСОБА_8 мобільний телефон марки «Хіаоmі», з метою реалізації раптово виниклого умислу, спрямованого на таємне викрадення чужого майна, попросив пограти у м`яч разом із вказаними особами. В подальшому ОСОБА_5 , достовірно знаючи, що в Україні введено воєнний стан, діючи повторно, пересвідчившись у сприятливій обстановці, переконавшись, що за його діями ніхто зі сторонніх осіб не спостерігає та вони залишаються непоміченими, підійшов

до барсетки, яка належить ОСОБА_6 , та витягнув із неї вищевказаний мобільний телефон, вартістю 4357,75 грн, після чого поклав його до кишені своєї куртки та намагався залишити місце злочину. Однак, його дії були викриті ОСОБА_6 , який одразу виявив крадіжку мобільного телефону та, перебуваючи біля паркану на спортивному майданчику ліцею, попросив

у ОСОБА_5 повернути викрадене, таким чином повідомивши останньому,

що його дії, направлені на таємну крадіжку чужого майна, були викриті. На вказану вимогу ОСОБА_5 належним чином не відреагував та втік з місця вчинення кримінального правопорушення, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим завдав ОСОБА_9 матеріальну шкоду на суму 4357,75 грн.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Захисник у касаційній скарзі, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити оскаржені судові рішення та призначити ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Свої вимоги захисник мотивує тим, що суди не врахували належним чином під час призначення ОСОБА_5 покарання ряд пом`якшуючих покарання обставин,

а саме: те, що він обвинувачується у скоєнні лише одного епізоду злочину

без застосування насильства, вину у вчиненому визнав, щиро розкаявся, попросив вибачення у суду та потерпілої, наразі щодо нього немає жодного іншого кримінального провадження чи судової справи, має постійне місце проживання,

до затримання працював неофіційно, бажає продовжити працювати, відсутня завдана будь-яка шкода, позицію потерпілої, яка не має до винного жодних претензій, вчинив злочин під впливом тяжких сімейних обставин, має на утриманні неповнолітню дитину. Вважає, що суди безпідставно не призначили його підзахисному покарання із урахуванням положень ст. 69 КК нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 4 ст. 186 цього Кодексу.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення

у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК, і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи захисника щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого через суворість, а також

про можливість застосування до засудженого ОСОБА_5 положень ст. 69 КК колегія суддів вважає необґрунтованими.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару,

а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій,

їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно

до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і

не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Статтею 69 КК регламентовано, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє

рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429, 437-439, 442, 442-1 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти

до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин,

що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.

Як убачається зі змісту вироку, суд першої інстанції під час призначення покарання ОСОБА_5 , дотримуючись наведених вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, дані про особу винного, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності та відбував покарання в місцях позбавлення волі, за місцем проживання характеризується позитивно, на даний час працює неофіційно, має

на утриманні неповнолітню дитину, а також взяв до уваги наявність обставини,

що пом`якшує покарання, якою визнав часткове визнання винуватості, та відсутність обтяжуючих покарання обставин.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов переконання, що покарання обвинуваченому слід призначити в межах санкції ч. 4 ст. 186 КК у виді позбавлення волі, зазначивши, що саме таке покарання буде необхідне та достатнє для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_4 , доводи якої аналогічні доводам

у його касаційній скарзі, ствердив про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.

При цьому суд визнав безпідставними та такими, що враховані судом першої інстанції, доводи захисника про те, що ОСОБА_5 обвинувачувався

у скоєнні лише одного епізоду злочину без застосування насильства; повністю визнав вину у вчиненому; щиро розкаявся; попросив пробачення за вчинене у суду та потерпілої; відсутність жодного іншого кримінального провадження чи судової справи; має постійне місце проживання; до затримання працював неофіційно, бажає продовжити працювати; відсутність завданої будь-якої шкоди; позицію потерпілої яка не має до обвинувачуваного жодних претензій та при призначенні покарання покладалася на розсуд суду; вчинив злочин під впливом тяжких сімейних обставин; наявність на утриманні неповнолітньої дитини, а тому він заслуговує

на застосування до нього положень ст. 69 КК.

Як зазначив суд, з матеріалів кримінального провадження встановлено,

що обставиною, яка пом`якшує покарання є лише часткове визнання вини.

При цьому, колегія суддів вказала на те, що обставини кримінального правопорушення, а також дані про особу обвинуваченого, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності та відбував покарання в місцях позбавлення волі, за місцем проживання характеризується позитивно, на даний час працює неофіційно, має на утриманні неповнолітню дитину, в своїй сукупності та співвідношенні істотно не знижують ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та не свідчать про можливість застосування вимог ч. 1 ст. 69 КК.

Крім того, як зазначив апеляційний суд, призначене ОСОБА_5 покарання

в мінімальних межах, передбачених санкцією ч. 4 ст. 186 КК, є законним, справедливим, буде відповідати тяжкості правопорушення, сприятиме виправленню винуватого та попередженню вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374,

419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

З наведеними висновками судів погоджується і колегія суддів касаційного суду.

Таким чином, Суд не вбачає підстав для зміни оскаржених судових рішень внаслідок невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого, та не вважає призначене покарання явно несправедливим через його суворість.

В касаційній скарзі захисника не наведено переконливих доводів на обґрунтування невиправданої суворості призначеного засудженому покарання та необхідності зміни покарання шляхом застосування положень ст. 69 КК.

Доводів щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону,

які були би безумовними підставами для скасування оскаржених вироку та ухвали, касаційна скарга захисника не містить.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,

постановив:

Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Корольовського районного суду м. Житомира

від 23 вересня 2024 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду

від 19 листопада 2024 року щодо засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3