ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 761/26204/19

провадження № 51-3881 км 24

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника (в режимі віденоконференції) ОСОБА_6 ,

засудженого (в режимі віденоконференції) ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0001814 за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України,

за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 , на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 25 квітня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 21 травня 2024 року.

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 25 квітня 2023 року ОСОБА_7 було засуджено:

- за ч. 4 ст. 358 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки, від якого на підставі ч. 5 ст. 74 КК України звільнено у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності;

- ч. 4 ст. 190 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років із конфіскацією всього особистого майна.

Крім того, цим же вироком стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілих:

- ОСОБА_8 30 000 грн на відшкодування моральної шкоди;

- ОСОБА_9 та ОСОБА_10 по 365 165,91 і 20 000 грн кожному на відшкодування матеріальної та моральної шкоди відповідно.

За обставин, детально наведених у вироку, ОСОБА_7 було визнано винуватим у тому, що він не пізніше серпня 2017 року отримав від невстановленої особи завідомо підроблені документи, а саме: рішення Петровського районного суду м. Донецька від 16 серпня 2007 року № 2-1977/2007, за яким право власності на квартиру АДРЕСА_2 визнано за ОСОБА_7 та технічний паспорт на вказану квартиру, виданий ФОП ОСОБА_11 .

Крім того, ОСОБА_7 , керуючись корисливим мотивом, у невстановлений час та в невстановленому місці вступив у попередню злочинну змову з невстановленою особою з метою заволодіння майном шляхом обману в особливо великих розмірах, а саме у спосіб набуття права власності на нерухоме майно внаслідок вчинення кримінального правопорушення, тобто підробки документа, що наділяє правом власності на майно.

Так, усвідомлюючи протиправність своїх дій і передбачаючи їх наслідки, ОСОБА_7 04 серпня 2017 року приблизно о 15:50 прибув до КП «Благоустрій Шевченківського району», що на вул. Данила Щербаківського, 47-В у м. Києві, де надав державному реєстратору ОСОБА_12 зазначені завідомо підроблені офіційні документи.

Того ж дня приблизно о 16:32 державний реєстратор ОСОБА_12 , не будучи обізнаним про злочинний намір обвинуваченого, відповідно до вимог закону вніс до Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про реєстрацію права власності на ім`я ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_3 , розташовану за вказаною вище адресою, вартістю 935 000 грн, яка фактично належить ОСОБА_8 .

Отже, ОСОБА_7 шляхом обману, за попередньою змовою групою осіб, заволодів правом на нерухоме майно, що належить ОСОБА_13 , тим самим заподіявши останньому матеріальної шкоди в розмірі 935 000 грн.

Крім того, ОСОБА_7 , реалізуючи свій протиправний умисел, спрямований на повторне заволодіння чужим майном шляхом обману, за попередньою змовою з невстановленою особою, приблизно в жовтні 2017 року в невстановленому місці підшукали покупця зазначеної вище квартири АДРЕСА_3 , яким виступила ОСОБА_14 , та повідомили їй завідомо неправдиву інформацію, видавши ОСОБА_7 за власника цієї квартири, увівши її таким чином в оману.

Далі 02 листопада 2017 року приблизно о 12:50 ОСОБА_7 разом із невстановленою особою, перебуваючи в приміщенні приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу м. Києва ОСОБА_15 за адресою: АДРЕСА_4 , діючи за попередньою змовою між собою, з корисливих мотивів, повідомили завідомо неправдиві відомості ОСОБА_14 та її сину ОСОБА_16 щодо законності набуття ОСОБА_7 права власності на квартиру АДРЕСА_3 , після чого ОСОБА_7 та ОСОБА_14 уклали договір купівлі-продажу цієї квартири, за що ОСОБА_7 і невстановлена особа отримали від ОСОБА_14 та ОСОБА_17 грошові кошти в розмірі 669 250 грн.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 травня 2024 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без зміни.

Вимоги, викладені в касаційних скаргах, та узагальнені доводи осіб, які їх подали

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого через суворість, просить змінити рішення судів попередніх інстанцій, призначити ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 190 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років та на підставі ст. 75 КК України звільнити засудженого від відбування цього покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки.

На обґрунтування своїх вимог захисник зауважує, що суди попередніх інстанцій, призначаючи ОСОБА_7 покарання, не надали належної оцінки ступеню тяжкості вчиненого злочину, його суспільній небезпечності й обставинам скоєння, даним про особу засудженого, зокрема тому, що він визнав свою вину, сприяв розкриттю злочину, зрозумів неприйнятність своїх дій, на обліку в лікарів нарколога і психіатра не перебуває, не має ознак психічних та поведінкових розладів.

Крім того, сторона захисту зазначає, що суди попередніх інстанцій помилково не визнали обставинами, які пом`якшують обвинуваченому покарання, щире каяття, наявність постійного місця проживання, відсутність скарг за місцем проживання, наявність рідних та близьких, які піклуються про нього.

Таким чином, з огляду на вказане вище захисник стверджує, що виправлення і перевиховання засудженого можливе без ізоляції від суспільства в умовах звільнення його від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України.

Від учасників касаційного провадження заперечень на касаційну скаргу захисника не надходило.

Позиції інших учасників судового провадження

У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 і засуджений ОСОБА_7 підтримали подану касаційну скаргу та просили її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_5 заперечував щодо доводів касаційної скарги захисника. Просив оскаржувані судові рішення залишити без зміни, а касаційну скаргу сторони захисту - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позицію учасників касаційного провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та наведені в касаційній скарзі захисника ОСОБА_6 доводи, колегія суддів дійшла висновку, що ця скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.

Мотиви Суду

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПКУкраїни підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 КПК України.

Висновки судів попередніх інстанцій у частині кваліфікації дій ОСОБА_7 та доведеності його вини за ч. 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України в касаційній скарзі захисника не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.

Стосовно доводів касаційної скарги захисника ОСОБА_6 щодо невідповідності призначеного ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, та особі засудженого через суворість Верховний Суд зауважує таке.

Положеннями частин 1, 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 65 КК України передбачено, що суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено з урахуванням обставин, які підлягають доказуванню, зокрема тих, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Як видно з вироку, місцевий суд, призначаючи ОСОБА_7 вид та строк покарання, урахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, зокрема те, що він раніше не судимий, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, неодружений, непрацевлаштований, не відшкодував збитків потерпілим.

Обставин, які б пом`якшували та обтяжували обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, місцевий суд не встановив.

Таким чином, з огляду на обставини скоєного ОСОБА_7 злочину, наведені вище дані про його особу, ставлення обвинуваченого до вчиненого, зокрема відсутність факту розкаяння, небажання протягом 5 років відшкодувати потерпілим заподіяну шкоду, вчинення обвинуваченим дій, спрямованих на ухилення від явки до суду, місцевий суд дійшов переконання про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна, зауваживши при цьому, що таке покарання буде законним, справедливим і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Водночас суд першої інстанції вказав на відсутність підстав для застосування до обвинуваченого положень, передбачені статями 69, 75 КК України.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок в апеляційному порядку за апеляційною скаргою захисника, який указував на суворість призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, урахувавши:

- ступінь тяжкості скоєного злочину;

- дані про особу обвинуваченого, наведені у вироку та в апеляційній скарзі сторони захисту;

- поведінку ОСОБА_7 , а саме те, що він протягом тривалого часу не виявив бажання відшкодувати потерпілим шкоду та вживав дії, спрямовані на ухилення від явки до суду першої інстанції, що, на думку суду апеляційної інстанції, свідчить про підвищений рівень суспільної небезпечності особи обвинуваченого;

- відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують обвинуваченому покарання,

дійшов переконання, що призначене місцевим судом покарання за ч. 4 ст. 190 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією майна відповідає положенням, передбаченим статтями 50, 65 КК України. При цьому суд апеляційної інстанції послався на відсутність підстав для пом`якшення ОСОБА_7 покарання та звільнення від його відбування на підставі ст. 75 КК України.

Щодо доводів касаційної скарги захисника про те, що суди попередніх інстанцій помилково не установили обставин, які пом`якшують ОСОБА_7 покарання, то колегія суддів уважає за необхідне зазначити таке.

Положеннями ч. 1 ст. 66 КК України визначено, що при призначенні покарання обставинами, які його пом`якшують, з-поміж іншого, визнаються, щире каяття або активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Частиною 2 ст. 66 КК України передбачено, що при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в ч. 1 цієї статті.

Згідно з позицією Великої Палати Верховного Суду, яка міститься в постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 629/847/15-к, щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодування завданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Каяття передбачає, крім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, відверту негативну оцінку своєї злочинної поведінки, визнання тих обставин, які ставляться в провину, щирий жаль стосовно цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого і готовність відбувати покарання. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Як убачається з вироку суду першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 не визнав своєї вини у вчиненні інкримінованих йому злочинів, не розкаявся і надав показання, які суд першої інстанції визнав неспроможними й такими, що суперечать наявним у справі доказам.

Крім того, зі змісту оскаржуваних судових рішень видно, що ОСОБА_7 протягом тривалого часу, а саме п`яти років, не вживав жодних дій, спрямованих на відшкодування потерпілим заподіяної шкоди.

Указані обставини, на переконання колегії суддів, сукупно свідчать про відсутність дієвого щирого каяття у засудженого, дії якого б підтверджували бажання виправити наслідки вчиненого злочину та намагання відшкодувати завдані ним збитки, а тому касаційна скарга в цій частині задоволенню не підлягає.

Що стосується посилань захисника на наявність у засудженого постійного місця проживання, відсутність скарг за місцем проживання та наявність рідних і близьких, які піклуються про нього, як на обставини, що, на думку сторони захисту, пом`якшують ОСОБА_7 покарання, то колегія суддів уважає їх необґрунтованими, оскільки такі доводи, з огляду на матеріали провадження, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи та зміст касаційної скарги (у якій захисник не наводить переконливих мотивів на підтвердження цієї позиції), у цілому лише характеризують особу засудженого, проте не спростовують висновків оскаржуваних судових рішень у частині відсутності обставин, передбачених ст. 66 КК України.

Таким чином, Верховний Суд не убачає належних аргументів захисника щодо наявності обставин, які пом`якшують засудженому покарання, а тому касаційна скарга в цій частині задоволенню не підлягає.

Отже, ураховуючи тяжкість учиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК України належить до категорії тяжких злочинів, дані про особу ОСОБА_7 , наведені в оскаржуваних судових рішеннях та касаційній скарзі захисника, відсутність обставин, що пом`якшують й обтяжують покарання, а також беручи до уваги суспільну небезпечність скоєного злочину та поведінку засудженого, який не відшкодував завданих своїми протиправними діями збитків потерпілим і вживав дії, спрямовані на ухилення від явки до суду (чого не спростовує в касаційній скарзі сторона захисту), колегія суддів уважає, що призначене ОСОБА_7 покарання за ч. 4 ст. 190 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років із конфіскацією майна, з огляду на вимоги статей 50, 65 КК України, узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу та є достатнім для виправлення засудженого і попередження вчинення ним інших злочинів.

За таких обставин доводи захисника ОСОБА_6 про невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та його особі через суворість, а також посилання сторони захисту на наявність підстав для призначення засудженому покарання за ч. 4 ст. 190 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років, на думку Суду, є необґрунтованими, а тому касаційна скарга в цій частині задоволенню не підлягає.

Разом з тим стосовно вимог у касаційній скарзі сторони захисту про застосування до засудженого ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України колегія суддів уважає за необхідне зауважити таке.

Згідно з ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч. 3 ст. 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Ураховуючи зміст ст. 75 КК України (якою передбачено можливість застосування її положень лише внаслідок призначення винній особі покарання, яке не перевищує 5 років позбавлення волі) та зазначені вище висновки Верховного Суду щодо законності й обґрунтованості призначеного ОСОБА_7 покарання за ч. 4 ст. 190 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років із конфіскацією майна, колегія суддів зауважує, що в цьому випадку застосування до засудженого інституту звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням буде неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а тому відсутні підстави для задоволення вимог касаційної скарги захисника ОСОБА_6 в цій частині.

Отже, оскільки кримінальний закон застосовано правильно, тих істотних порушень вимог КПК України, які перешкодили або могли перешкодити судам попередніх інстанцій ухвалити законні й обґрунтовані рішення, не встановлено, а призначене покарання відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, касаційну скаргу захисника необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без зміни.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 , залишити без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 25 квітня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 21 травня 2024 року стосовно ОСОБА_7 - без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3