ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/224/25 Справа № 932/4061/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах ОСОБА_7 , на вирок Солонянського районного суду м.Дніпропетровська від 11 грудня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000235, щодо

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 309 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Солонянського районного суду м.Дніпропетровська від 11 грудня 2023 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 263 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.

Засуджено ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 309 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

Строк покарання вирішено рахувати з моменту фактичного виконання, зарахувавши таким чином ОСОБА_7 в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 16 лютого 2021 року по 19 лютого 2021 року включно з розрахунку, що один день тримання під вартою дорівнює одному дню позбавлення волі.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у незаконному зберіганні наркотичних засобів в особливо великих розмірах без мети збуту та зберіганні вогнепальної зброї без передбаченого законом дозволу, вчинених за наступних обставин.

Так, ОСОБА_7 під час проведення санкціонованого обшуку 16 лютого 2021 року з 13 год. 45 хв. до 14 год. 35 хв., маючи умисел на незаконне зберігання, умисно, незаконно зберігав за адресою свого проживання: АДРЕСА_2 , а також під час проведення санкціонованого обшуку 16 лютого 2021 року з 17 год. 00 хв. до 18 год. 45 хв. на території домоволодіння, яке знаходиться у його користуванні, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , наркотичний засіб канабіс, який відноситься до особливо небезпечних наркотичних засобів, обіг яких заборонений, з метою особистого вживання, без мети подальшого збуту. Загальна маса канабісу, який ОСОБА_7 умисно незаконно зберігав без мети збуту, вилученого 16 лютого 2021 року за адресами: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , в перерахунку на висушену речовину становить 7735,9526 г, що відповідно до наказу МОЗ України «Про затвердження таблиць невеликих, великих та особливо великих розмірів наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, які знаходяться у незаконному обігу» відноситься до особливо великих розмірів.

Також, під час проведеного 16 лютого 2021 року обшуку з 17 год. 00 хв. до 18 год. 45 хв. за адресою: АДРЕСА_3 , яке перебуває у володінні та користуванні ОСОБА_7 , було виявлено та вилучено ручну короткоствольну вогнепальну зброю, яка є самозарядним гладкоствольним пістолетом калібру 9 мм Р.А., виготовлений шляхом переробки саморобним способом сигнального (шумового) пістолета «EKOL Gediz-A», калібру 9 mm P.A.K. № НОМЕР_1 (виробництва Туреччини), який ОСОБА_7 , маючи умисел на незаконне зберігання, діючи всупереч п.п. 21, 22 ст.23 Закону України «Про Національну поліцію» та «Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної зброї, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів», затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 622 від 21 серпня 1998 року, не маючи дозволу, передбаченого положенням «Про дозвільну систему», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1992 року № 576, умисно зберігав без передбаченого законом дозволу на території домоволодіння, яке перебувало в його користуванні за адресою: АДРЕСА_3 .

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить змінити вирок Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2023 року в частині призначення покарання обвинуваченому, призначивши йому покарання із застосуванням до нього ст. 75 КК України, звільнивши від відбування, призначивши йому покарання за умови, що він протягом 3 (трьох) років іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Обгрунтовуючи свої вимоги зазначає, що покарання, призначене вироком суду першої інстанції за своєю суворістю не відповідає особі обвинуваченого. Вказав, що ОСОБА_7 , після зміни йому обвинувачення, визнавав себе винним, щиро каявся, між стороною обвинувачення та стороною захисту, під час судового розгляду була укладена угода про визнання винуватості, однак судом затверджена не була, що свідчить про повне визнання своєї вини та каяття у скоєному. Окрім того, на думку сторони захисту під час призначення покарання судом не в повній мірі врахована особа засудженого. Також зазначив, що суд першої інстанції належним чином не обґрунтував свою позицію стосовно неможливості застосування ст. 75 КК України щодо обвинуваченого.

Позиції учасників судового провадження.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Прокурор не заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив змінити вирок в частині призначення покарання та застосувати ст.75 КК України.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга захисника підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено, правильність кваліфікації його дій відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, проти яких не заперечували учасники провадження, і вказані обставини не оскаржуються в апеляційній скарзі, тому перегляду не підлягають.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про невідповідність призначеного обвинуваченому покарання ступеню тяжкості вчинених правопорушень та особі обвинуваченого, слід зазначити наступне.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети, а також принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчиненого діяння, його небезпечності та особі винного. Пропорційність покарання вищезазначеним складовим є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

Із вироку слідує, що суд при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, обставини їх вчинення та наслідки, дані про особи обвинуваченого, зокрема те, що ОСОБА_7 раніше не судимий, в реєстрі наркологічних та психіатричних хворих не перебуває, відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченого.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов висновку, що з метою виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень обвинуваченому ОСОБА_7 слід призначити покарання у виді позбавлення волі за відсутності підстав для застосування ст.ст. 69, 75 КК України, та з урахуванням особи обвинуваченого й обставин кримінальних правопорушень, покарання може бути призначено за сукупністю кримінальних правопорушень у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Доводи захисника щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_7 покарання, а саме не застосування судом першої інстанції ст. 75 КК України, що потягло призначення занадто суворого покарання, на переконання апеляційного суду, є обґрунтованими, з огляду на таке.

Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: 1) незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; 2) застосування закону, який не підлягає застосуванню; 3) неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; 4) призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Положення ст. 65 КК України визначають загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин провадження, ступеня тяжкості вчиненого суспільно-небезпечного діяння, особи винного та обставин, що впливають на покарання.

Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. За змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини провадження, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, призначеного за певні види кримінальних правопорушень.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання. Разом з цим, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при обранні заходу примусу, що застосовується від імені держави, у тому числі, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, винну особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком. Це може відбутися за умови, якщо винувата особа вчинила кримінальне правопорушення, до якого може бути застосована вказана стаття закону України про кримінальну відповідальність, а суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, що вбачатиметься не тільки з тяжкості вчиненого суспільно небезпечного діяння, особи винного, але й інших обставин провадження.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції при призначенні покарання, з урахуванням сукупності фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак обвинуваченого, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, поведінки обвинуваченого після вчинення злочинів, тобто обставин, які існували на момент прийняття такого рішення та мали важливе значення для вибору покарання та рішення щодо його реального відбування, належним чином всіх обставин кримінального провадження не врахував.

Вирішуючи питання щодо міри покарання, апеляційний суд враховує обставини даного кримінального провадження, ставлення обвинуваченого до скоєного, а також, позицію прокурора, який як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції не заперечував щодо призначення обвинуваченому покарання без ізоляції від суспільства.

Під час апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції дослідив матеріали кримінального провадження в частині характеристики особи обвинуваченого, зокрема, обставини, що характеризують поведінку винної особи до вчинення кримінально-караних діянь, індивідуальні властивості особи, а також докази, що були надані суду апеляційної інстанції, враховуючи його вік, дані про те, що ОСОБА_7 раніше не судимий, на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває, має постійне місце проживання.

Крім того, відповідно до наданих стороною захисту документів ОСОБА_7 має на утриманні доньку ОСОБА_9 , 2024 року народження.

Відповідно до характеристики, наданої об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Козака Мамая 10» ОСОБА_7 проживає з цивільною дружиною ОСОБА_10 більше 7 років, подружжя має дитину ОСОБА_9 , а також довідки старости виконавчого комітету Солонянської селищної ради Військового старостинського округу, де ОСОБА_7 проживає без реєстрації, останій характеризується з позитивної сторони.

Стороною захисту суду апеляційної інстанції було надано характеризуючи дані ОСОБА_7 щодо місць його роботи, зокрема згідно з характеристики, наданої ТОВ «Дніпрокомплексбуд» ОСОБА_7 з 01 грудня 2021 року працює на підприємстві ТОВ «Дніпрокомплексбуд» на посаді слюсаря, згідно з довідки ТОВ «ТЕК «ВП ЛОГІСТІК» ОСОБА_7 проходив стажування з 25 вересня 2023 року у ТОВ «ТЕК «ВП ЛОГІСТІК» на посаду менеджер по роботі з клієнтами, на даний час відповідно до характеристики, наданої ФОП « ОСОБА_11 », ОСОБА_7 з 01 лютого 2025 року працює кур`єром у ФОП « ОСОБА_11 ». При цьому згідно з вказаних характеристик ОСОБА_7 зарекомендовував себе виключно з позитивної сторони, жодних претензій до нього не має.

Тобто, ОСОБА_7 сплачує податки, що безумовно є зміцненням обороноздатності держави.

Окрім викладеного, апеляційний суд враховує й обставини, що характеризують поведінку ОСОБА_7 після вчинення кримінально-протиправних діянь, який повністю визнав свою вину, виражав щирий жаль з цього приводу та осуд своєї поведінки, цілком усвідомив протиправність вчинених ним діянь, запевнив, що став на шлях виправлення.

Так, основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Апеляційним судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 повністю визнав свою провину, свідомо та неухильно притримувався загальноприйнятих норм і правил поведінки, встановлених у суспільстві, а тому апеляційний суд визнає щире каяття, як і зазначено в зміненому обвинувальному акті, обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_7 .

Апеляційний суд також враховує, що зважаючи на те, що до обвинуваченого ОСОБА_7 не був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з 2021 року, останній не став переховуватись від суду, усвідомлюючи суть вироку суду першої інстанції, яким він засуджений до реального позбавлення волі. Відомостей про вчинення обвинуваченим нових кримінальних правопорушень суду не надано.

При цьому апеляційний суд зазначає, що випробування, як складова форма кримінальної відповідальності формулюють в особі можливості самокерованої відповідальної поведінки. Така форма спрацьовує на користь гуманізації кримінального правосуддя та економії карної репресії стосовно осіб, які можуть виправитись без ізоляції від суспільства.

Апеляційний суд вважає, що такий підхід має місце у цьому кримінальному провадженні, з урахуванням даних щодо обвинуваченого, який є особою середнього віку, має міцні соціальні зв`язки, пов`язаний сімейними зобов`язаннями щодо утримання своїх близьких, а реальне позбавлення волі негативно вплине на його соціальний статус, матеріальне становище та можливість утримувати членів сім`ї.

Конституційний Суд України у Рішенні № 15-рп/2004 від 02.11.2004 року зазначив, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Апеляційний суд в даному випадку не може не зауважити, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення обвинувачених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченими, так і іншими особами. Значення покарання в боротьбі зі злочинністю визначається не його жорстокістю, а неминучістю, своєчасністю, справедливістю і невідворотністю його застосування за кожний вчинений злочин. Роль і значення покарання багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. У кожному конкретному випадку суд повинен призначити покарання з дотриманням вимог і положень ст. 65 КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справах «Ювченко та інші проти України» (рішення від 09 квітня 2020 року), та в справі «Скачкова та Рижа проти України» (рішення від 16 липня 2020 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».

У справі «Белане Надь проти Угорщини» (рішення від 13 грудня 2016 року) та у справі «Садоха проти України» (рішення від 11 липня 2019 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

У справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року Європейський Суд вказав, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

На думку суду апеляційної інстанції, враховуючи тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, які відносяться відповідно до ст. 12 КК України до тяжких злочинів, особи обвинуваченого, який винуватість у вчиненні кримінальних правопорушень визнав, щиро розкаявся, працевлаштований, сплачує податки, має сім`ю, постійне місце проживання, з часу вчинення вказаних кримінальних правопорушень, датованих 2021 роком, не притягувався до відповідальності, усвідомив неправомірний характер своїх дій, зобов`язався в подальшому не порушувати закон, апеляційний суд вважає, що його виправлення можливе без ізоляції від суспільства та наявність підстави для застосування ст. 75 КК України.

Апеляційний суд вважає, що покарання у виді позбавлення волі із випробуванням та покладанням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, у даному провадженні буде достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та запобігання вчинення ним кримінальних правопорушень і водночас буде справедливим балансом між дотриманням його прав та загальнодержавними інтересами. На переконання апеляційного суду, саме такий захід примусу внесе корективи в соціально-психологічні властивості обвинуваченого, нейтралізує негативні настанови та змусить додержуватись положень закону про кримінальну відповідальність і позбавить можливості вчиняти нові злочини.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає за необхідне вирок суду першої інстанції в частині призначення ОСОБА_7 покарання змінити у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень й особі обвинуваченого внаслідок суворості.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Солонянського районного суду м.Дніпропетровська від 11 грудня 2024 року щодо ОСОБА_7 змінити в частині призначення покарання.

Вважати ОСОБА_7 засудженим до покарання:

за ч. 1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки;

за ч.3 ст. 309 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбуття призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 ріки.

На підставі п.п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4