Справа № 461/2729/25
Провадження № 1-в/461/62/25
УХВАЛА

11.04.2025 року місто Львів

Галицький районний суд міста Львова у складі:

головуючого-судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

представника Львівської багатопрофільної лікарні №19

філії ДУ «Центр охорони здоров`я ДКВС України»

у Львівській області ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові заяву засудженого ОСОБА_5 про звільнення від подальшого відбування покарання, у зв`язку з хворобою,

встановив:

засуджений ОСОБА_5 звернувся до суду із заявою про звільнення від подальшого відбування покарання, у зв`язку із захворюванням на тяжку хворобу. В обґрунтування заяви покликається на те, що йому встановлено медичні діагнози які є підставою для подання в суд матеріалів про звільнення засудженого від подальшого відбування покарання. На підставі викладеного просить заяву задовольнити.

Засуджений ОСОБА_5 подав до суду клопотання про слухання справи за його та захисника відсутності, також не може приймати участь у розгляді справи у режимі відеоконференції.

Прокурор у судовому засіданні заперечив проти задоволення заяви, посилаючись на суспільну небезпеку злочинів за які засуджено ОСОБА_5 , а також наявність негативної характеристики щодо його особи за місцем відбування покарання.

Представник Львівської багатопрофільної лікарні № 19 філії Державної установи «Центр охорони здоров`я ДКВС України у Львівській області» у судовому засіданні заяву підтримала, зазначивши, що діагноз наведений у висновку лікарсько-консультативної комісії наданий суду відповідає дійсності та на даний час засуджений отримує медичну допомогу на належному рівні.

Згідно статті 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Згідно положень статті 28 КПК України, під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень.

Проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя (в частині строків розгляду питань, віднесених до його компетенції), а судового провадження - суд.

Згідно положень ст. 539 КПК України, неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про місце та час розгляду клопотання (подання), не перешкоджає проведенню судового розгляду, крім випадків, коли їх участь визнана судом обов`язковою або особа повідомила про поважні причини неприбуття.

З урахуванням наведених вище положень вважаю за можливе провести розгляд подання за відсутності осіб які не прибули в судове засідання.

Заслухавши доводи учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

З особової справи засудженого ОСОБА_5 та долученого до матеріалів справи висновку лікарсько-консультативної комісії про медичний огляд засудженого щодо наявності захворювання, визначеного Переліком захворювань, які є підставою для подання в суди матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання щодо ОСОБА_5 встановлено наступне.

ОСОБА_5 засуджений вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20.05.2022 за ч. 2 ст. 110, ч. 2 ст. 260, ч. 2 ст. 263, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 3 місяці. Початок строку відбування покарання 25.03.2022, кінець вказаного терміну 25.06.2027.

ОСОБА_5 встановлено клінічний діагноз: пухлина головного мозку з локалізацією в ділянці мозочка, лівобічний геміпарез, виражений вестибуло-атактичний синдром. Вторинний епісиндром. ІХС. Атеросклеротичний кардіосклероз: Гіпертонична хвороба ІІ ст., 2 ст., ризик. СНО-І. Киста правої нирки. Дане захворювання перешкоджає подальшому відбуванню покарання.

На даний час засуджений ОСОБА_5 переведений для проходження лікування у Львівську багатопрофільну лікарню № 19 філії Державної установи «Центр охорони здоров`я ДКВС України у Львівській області».

Згідно ч. 1 ст. 539 КПК України, питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

У відповідності до ст.ст 537, 539 КПК України, під час виконання вироків суд, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання, має право вирішувати питання про звільнення від покарання за хворобою.

Згідно ч. 2 ст. 84 КК України, особа, яка після вчинення кримінального правопорушення або постановлення вироку захворіла на іншу тяжку хворобу, що перешкоджає відбуванню покарання, може бути звільнена від покарання або від подальшого його відбування. При вирішенні цього питання суд враховує тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, характер захворювання, особу засудженого та інші обставини справи.

Перелік хвороб, які є підставою для подання до суду матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання визначений спільним наказом Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України №1348/5/572 від 15.08.2014 року.

За правилом ч. 5 ст. 154 КВК України, подання про звільнення від відбування покарання внаслідок іншої тяжкої хвороби подається до суду начальником органу або установи виконання покарань. Одночасно з поданням до суду надсилаються висновок лікарської комісії й особова справа засудженого. У поданні вказуються дані, які характеризують поведінку засудженого під час відбування покарання.

Згідно п. 1 та п. 2 Розділу VI Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі, затвердженому спільним наказом Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України №1348/5/572 від 15.08.2014 року, медичному обстеженню з метою підготовки та подання до суду матеріалів для вирішення питання про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання підлягають засуджені, які захворіли в установах виконання покарань, а також особи, які захворіли до засудження, але їх хвороби внаслідок прогресування набули характеру, зазначеного в переліку хвороб, які є підставою для подання до суду матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання, згідно з додатком 13 до цього Порядку.

Медичний огляд засуджених осіб проводиться лікарсько-консультативними комісіями закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України (ДКВС), у разі неможливості перенаправлення хворого засудженого до закладу охорони здоров`я ДКВС медичний огляд засуджених осіб проводиться лікарсько-консультативними комісіями закладів охорони здоров`я державної або комунальної форм власності після обов`язкового лікування і обстеження хворого в стаціонарних умовах закладів охорони здоров`я ДКВС або закладів охорони здоров`я державної або комунальної форм власності з урахуванням результатів його медичного обстеження, проведеного лікування та заключного діагнозу.

З особової справи засудженого ОСОБА_5 не встановлено даних про те, що останній, за час перебування в місцях позбавлення волі, характеризується позитивно, тобто особова справа не містить належних даних про те, що засуджений перестав бути суспільно-небезпечною особою та виправився. Більше того, прокурор в ході розгляду справи вказав на наявність стягнень у засудженого за час відбування покарання.

Крім того, слід відзначити, що аналіз положень чинного законодавства вказує на те, що сам факт захворювання засудженого на тяжку хворобу не тягне обов`язкового звільнення від відбуття покарання.

Вирішуючи питання про звільнення від дальшого відбуття покарання осіб, які захворіли на тяжку хворобу, крім осіб, які захворіли на хронічну душевну хворобу, суд має виходити не тільки з висновку лікарської комісії, а й враховувати тяжкість вчиненого злочину, поведінку засудженого під час відбуття покарання, ставлення до праці, ступінь його виправлення, чи не ухилявся він від призначеного лікування, а також інші обставини.

Таким чином, звільнення від покарання у зв`язку з хворобою є правом, а не обов`язком суду, і сама по собі наявність того чи іншого захворювання у засудженого ще не свідчить про можливість його звільнення від відбування покарання, згідно ст. 84 КК України, оскільки має бути доведено, що таке захворювання перешкоджає відбуванню покарання.

Також, під час розгляду справи не встановлено об`єктивних даних про те, що лікарня у якій перебуває ОСОБА_5 не здатна надати необхідну медичну допомогу останньому, оскільки має необхідні ресурси та спеціалістів, а також може забезпечити участь у лікуванні фахівців з інших медичних закладів або провести відповідні обстеження у таких.

Очевидним для суду є те, що статус засудженого, його перебування під вартою об`єктивно ускладнює допуск до нього сторонніх осіб, зокрема лікарів, а також ускладнює можливість забезпечити його обстеження у інших лікувальних закладах. Водночас, наведені обставини не виключають такої можливості, в тому числі за умови належного виконання відповідних обов`язків представниками установи виконання покарань, пенітенціарної служби, а також самого медичного закладу.

Засуджений ОСОБА_5 отримує у лікарні установи симптоматичне лікування, яке здійснюється за рахунок держави.

Згідно наявних у особовій справі даних, а також пояснень представника лікарні, персонал лікарні постійно оглядає засудженого та оперативно реагує на скарги засудженого на стан здоров`я.

Слід також відзначити, що в ході судового розгляду не встановлено доказів безпідставної відмови засудженому у наданні медичної допомоги або упередженого ставлення до нього з боку представників медичного закладу.

Таким чином, встановлено, що засуджений отримує постійну професійну медичну допомогу, стан здоров`я ОСОБА_5 підтримується лікарями на відповідному рівні та не перешкоджає утриманню в установі виконання покарань.

Категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин має бути домірним злочинові, зокрема передбачений законом склад злочину та рамки покарання мають відповідати один одному (абз.5 пп.4.1 п.4 мотивувальної частини рішення КС від 2.11.2004 №15-рп/2004).

Згідно ч.1 ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною в учиненні кримінального правопорушення, і полягає в установленому законом обмеженні прав і свобод засудженого. У кодексі також чітко визначено мету покарання винної особи: «2. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. 3. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність» (ч.ч.2, 3 ст.50 КК).

Із змісту ст. 50 КК України випливає, що мета застосування покарання містить такі складники: каральний, ізолювальний, виховний, стримувальний. Отже, покарання особи, чию винуватість встановив суд, має не лише захистити суспільство, але й бути потрібним і достатнім для її виправлення.

Приписи кримінально-виконавчого законодавства, регламентуючи порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань, вказують на те, що його метою є захист інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими (стст.1, 2 Кримінально-виконавчого кодексу).

Чинне українське національне законодавство визначає «виправлення засудженого» як «процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки», а «ресоціалізацію» «свідоме відновлення засудженого в соціальному статусі повноправного члена суспільства; повернення його до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя в суспільстві»; при цьому доконечною умовою ресоціалізації засудженого є його «виправлення» (ст.6 КВК).

В ході судового розгляду не встановлено те, що засуджений ОСОБА_5 виправився та готовий до самокерованої правослухняної поведінки, а також, що останній перестав бути суспільно-небезпечною особою. Відтак, не спростовано в ході судового розгляду те, що звільнення засудженого від відбування покарання становитиме загрозу для його оточення та суспільства в цілому.

За таких обставин, враховуючи викладені доводи та мотиви, а також тяжкість вчинених злочинів, за які відбуває покарання ОСОБА_5 , мету кримінального покарання, дані про особу засудженого, відомості про можливість забезпечення засудженому реалізації права на належну медичну допомогу за рахунок держави, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_5 про звільнення від подальшого відбування покарання, у зв`язку з хворобою.

Керуючись ст.84 КК України, ст.ст.537, 539 КПК України,

постановив:

у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_5 про звільнення від подальшого відбування покарання, у зв`язку з хворобою відмовити.

На ухвалу може бути подано апеляційну скаргу протягом семи днів з дня її оголошення до апеляційного суду Львівської області, а засудженим в той самий строк з моменту отримання копії ухвали.

Головуючий суддя ОСОБА_1