Номер провадження: 11-кп/813/1298/25
Справа № 509/3519/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.03.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 на ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської обл. від 08.01.2025, якою під час судового розгляду к/п №0000128 від 08.02.2024 стосовно:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Харків, громадянина України, освіта вища, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України, продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваною ухвалою суду 1-ої інстанції від 08.01.2025 в процесі судового розгляду к/п №0000128 від 08.02.2024 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України було відмовлено в задоволенні клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу, задоволено клопотання прокурора та продовжено строк застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів до 08.03.2025 включно, із утриманням в ДУ «Одеська виправна колонія №14», без визначення розміру застави.

Мотивуючи своє рішення, суд зауважив, що в зазначеному кримінальному провадженні продовжують існувати заявлені стороною обвинувачення ризики переховування обвинуваченого ОСОБА_7 від суду, здійснення незаконного впливу на свідків в даному кримінальному провадженні, а також продовження вчинення кримінального правопорушення, в якому він обвинувачується.

Окрім того, керуючись вимогами ч. 4 ст. 183 КПК України, з огляду на те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України, суд дійшов висновку про можливість не визначати обвинуваченому ОСОБА_7 розміру застави в якості альтернативного запобіжного заходу.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 не погодився із оскаржуваною ухвалою, посилаючись на наступні обставини:

- судом 1-ої інстанції було проігноровано та не було надано належної оцінки доводам, викладеним в запереченні на клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою та в клопотанні захисника про зміну запобіжного заходу, а також не наведено аргументів на їх спростування;

- поза увагою суду 1-ої інстанції залишилось те, що досудове розслідування даного кримінального провадження стосовно нього -співробітника СБУ, здійснювалось органом досудового розслідування ГСУ СБУ, керівник якого ОСОБА_9 особисто знайомий із ним, та має із ним особисті неприязні стосунки, безпосередньо фігурує в даному провадженні, внаслідок чого досудове розслідування стосовно нього здійснено в умовах реального та явного конфлікту інтересів;

- досудове розслідування кримінального провадження здійснено з явними порушеннями правил підслідності слідчим органом СБУ, яке не наділено процесуальними повноваженнями здійснювати досудове розслідування кримінальних правопорушень, вчинених працівником правоохоронного органу, натомість, слідчими органів ДБР, всупереч приписам ч. 4 ст. 216 КПК України, досудове розслідування стосовно нього не здійснювалось;

- обґрунтовуючи наявність в даному кримінальному провадженні ризику переховування, суд 1-ої інстанції, порушуючи принцип рівності перед законом та недопущення дискримінації, а також презумпції невинуватості, врахував те, що він є оперативним працівником органів СБУ.

Посилаючись на викладені обставини, обвинувачений ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати та відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження строку застосування стосовно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 не погодилась із оскаржуваною ухвалою, вважаючи її необґрунтованою з огляду на наступні обставини:

- судом не було враховано того, що обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину є безпідставним, необґрунтованим та висунуто з грубим порушенням вимог процесуального права;

- поза увагою суду 1-ої інстанції залишився факт наявності у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків, зокрема, ОСОБА_7 одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, двох непрацездатних батьків пенсійного віку; факт наявності під час проходження служби в СБУ в період після 24.02.2022 по 24.01.2024 подяк, заохочень та відзнак; відсутність судимостей та сприяння у встановленні обставин на стадії досудового розслідування кримінального провадження.

Посилаючись на викладені обставини, захисник ОСОБА_8 просить змінити ухвалу суду, застосувавши стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 заставу в якості альтернативного запобіжного заходу.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали вимоги апеляційних скарг та просили їх задовольнити, думку прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти їх задоволення, дослідивши доводи апеляційних скарг та перевіривши матеріали судового провадження, апеляційний суд доходить висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання апеляційного суду, суд 1-ої інстанції зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався з огляду на наступне.

Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

На підставі аналізу матеріалів судового провадження вбачається, що на розгляді в Овідіопольському райсуді Одеської обл. знаходиться к/п №0000128 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України.

Відповідно до положень ч.ч. 1-3 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

За приписами п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України, судове провадження - це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дали можливість суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому (-им) запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом 1-ої інстанції під час судового провадження та за результатами дослідження доказів, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Статтею 422-1 КПК України визначений порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Разом з тим, аналіз зазначеної норми кримінального процесуального закону свідчить про те, що апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки має право витребувати із суду 1-ої інстанції лише оскаржувану ухвалу та відповідне клопотання сторони обвинувачення.

В цьому контексті, надаючи оцінку посиланням сторони захисту на безпідставність та необґрунтованість висунутого ОСОБА_7 обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України, апеляційний суд вважає такі доводи передчасними, натомість, відповідно до приписів ст. 89, 94 КПК України, оцінка доказів з точки зору належності та допустимості, а загалом сукупності доказів - з точки зору вагомості, достатності та взаємозв`язку буде здійснена судом 1-ої інстанції за результатами судового розгляду зазначеного кримінального провадження, після дослідження та відповідної правової оцінки всіх наданих сторонами кримінального провадження доказів, при цьому, на теперішній час предметом апеляційного оскарження є ухвала суду 1-ої інстанції про продовження строку застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та, як наслідок, наявності або відсутності визначених кримінальним процесуальним законом підстав для такого продовження.

Відтак, встановлення наявності в діях обвинуваченого ознак інкримінованого йому злочину є предметом судового розгляду кримінального провадження по суті, за результатами дослідження та оцінки відповідного комплексу доказів, наданих як стороною обвинувачення, так і стороною захисту, внаслідок чого наразі суд апеляційної інстанції, з урахуванням наявних у його розпорядженні матеріалів провадження та встановлених кримінальним процесуальним законом обмежень, не вправі надавати оцінку обґрунтованості та доведеності висунутого ОСОБА_7 обвинувачення, з огляду також на факт того, що в розпорядженні апеляційного суду відсутні будь-які докази для надання їм відповідної оцінки.

Що стосується посилань обвинуваченого ОСОБА_7 на здійснення досудового розслідування стосовно нього в умовах реального та явного конфлікту інтересів, а також з явними порушеннями правил підслідності, колегія суддів наголошує на тому, що зазначене питання також підлягає оцінці за результатами дослідження зібраних у кримінальному провадженні доказів, а також шляхом аналізу процесуальних документів, якими вирішувались процедурні питання організації досудового розслідування кримінального провадження, при цьому, надання оцінки таким доказам та документам здійснюється судом 1-ої інстанції, за загальним правилом, в нарадчій кімнаті, за результатами проведення судового розгляду кримінального провадження.

Натомість, суд апеляційної інстанції під час розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду 1-ої інстанції про продовження строку застосування стосовно обвинуваченої особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не є судом, уповноваженим законом на розгляд та надання оцінки доводам стосовно порушення органом досудового розслідування правил підслідності та допущення грубих порушень вимог кримінального процесуального закону під час досудового розслідування.

Апеляційний суд зауважує на наявності в зазначеному кримінальному провадженні ризиків, передбачених ст. 177 КПК України з огляду на наступні обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Колегія суддів, зважаючи на обставини вчинення інкримінованого ОСОБА_7 особливо тяжкого злочину, пов`язаного із державною зрадою, вчиненого в умовах воєнного стану, його тяжкості та можливої міри покарання, яка може бути йому призначена у разі визнання винуватим (позбавлення волі строком від 12 до 15 років, з конфіскацією майна або без такої), враховуючи характеристику особи обвинуваченого ОСОБА_7 , який, з урахуванням займаної ним посади - ст. о/у в ОВС відділу УСБУ в Одеській обл., обізнаний у формах та методах роботи правоохоронних органів, внаслідок чого може використати отримані ним знання задля переховування від суду, а також те, що наразі судовий розгляд зазначеного кримінального провадження не завершений, колегія суддів вважає, що рішення суду 1-ої інстанції є законним, обґрунтованим та прийнятим з урахуванням положень ст.ст. 177, 178, 183 КПК України, оскільки виходячи з цього є об`єктивні підстави вважати, що до теперішнього часу продовжує існувати ризик переховування обвинуваченого від суду.

В цьому контексті, надаючи оцінку посиланням обвинуваченого ОСОБА_7 на допущення судом 1-ої інстанції порушення принципу рівності перед законом та презумпції невинуватості в частині врахування в якості обґрунтування наявності ризику його переховування від суду того, що він є оперативним працівником органів СБУ, суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що врахування зазначеної обставини в даному випадку є виправданим, оскільки наявність у обвинуваченого ОСОБА_7 певного досвіду роботи в правоохоронних органах збільшує ймовірність успішного переховування останнього від суду, з урахуванням обізнаності із методами та способами роботи органу досудового розслідування.

Врахування судом 1-ої інстанції попереднього професійного досвіду обвинуваченого ОСОБА_7 в якості однієї із обставин, які обґрунтовують наявність в даному кримінальному провадженні ризику переховування обвинуваченого від суду, не свідчить про допущення судом будь-яких порушень права ОСОБА_7 на рівність перед законом, а також презумпції невинуватості, натомість, в оскаржуваній ухвалі суду 1-ої інстанції немає жодних застережень стосовно доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Окрім того, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

При цьому, наразі судовий розгляд зазначеного кримінального провадження не завершено, свідки підлягають допиту в судовому засіданні, внаслідок чого продовжує існувати ризик здійснення незаконного впливу обвинуваченим ОСОБА_7 на свідків у провадженні з метою зміни наданих ними показань.

Водночас, апеляційний суд, погоджуючись із висновком суду 1-ої інстанції, з огляду на характер інкримінованого обвинуваченому злочину проти основ національної безпеки України в умовах воєнного стану, зауважує також на продовженні існування в зазначеному провадженні ризику продовження вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, у якому він обвинувачується, зокрема, ризику того, що, опинившись на волі, обвинувачений продовжить вчиняти діяння на шкоду суверенітету, територіальній цілісності, недоторканості та обороноздатності України.

Окрім того, відповідно до практики ЄСПЛ, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

В даному випадку апеляційний суд зауважує на тому, що злочин, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 та передбачений ч. 1 ст. 111 КК України прямо посягає на основи національної безпеки України, при цьому, відповідно до ст. 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Відтак, посягання на суверенітет, територіальну цілісність та недоторканність, обороноздатність, державну, економічну чи інформаційну безпеку України шляхом допомоги представникам іноземної держави в проведенні підривної діяльності проти України завдає безпрецедентної шкоди державі Україні та її обороноздатності в умовах введення на її території воєнного стану у зв`язку з відкритою повномасштабною збройною агресією російської федерації, підриває авторитет ЗСУ та інших військових формувань, утворених відповідно до закону, сприяє створенню хибного та негативного ставлення суспільства до праці працівників органів державної влади та створює сумніви у патріотичності та служінню народові України.

З огляду на вищевказане, зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 60 рішення ЄСПЛ «Боротюк проти України», апеляційний суд вважає необхідним та виправданим продовження на даній стадії судового розгляду обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки застосування більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім для запобігання існуючим ризикам та забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, що узгоджується з вимогами вказаних вище норм закону та правовими позиціями ЄСПЛ.

Апеляційний суд вважає слушними твердження сторони захисту стосовно того, що обвинувачений ОСОБА_7 має міцні соціальні зв`язки, зокрема, одружений та має на утриманні двох неповнолітніх дітей (а.с. 228-230), має батьків пенсійного віку (а.с. 218-225), раніше не судимий, має відомчі відзнаки за період роботи в СБУ (а.с. 175), проте зазначені обставини, хоча й характеризують особу обвинуваченого з позитивного боку, проте суттєво не зменшують встановлені апеляційним судом вище ризики та не можуть бути підставою для застосування стосовно ОСОБА_7 більш м`якого, ніж тримання під вартою, запобіжного заходу, з огляду також на обставини злочину, у вчиненні якого він підозрюється.

Що стосується посилань захисника на сприяння обвинуваченим ОСОБА_7 у встановленні обставин на стадії досудового розслідування кримінального провадження, суд апеляційної інстанції наголошує на голослівності таких тверджень та відсутності будь-яких доказів на підтвердження зазначених обставин, натомість, із аналізу змісту обвинувального акту в даному к/п №0000128 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України, вбачається, що органом досудового розслідування та стороною обвинувачення обставин, які б відповідно до ст. 66 КК України пом`якшували покарання ОСОБА_7 (до яких відноситься також активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення), встановлено не було (а.с. 13).

Окремо суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зауважити на тому, що положеннями ч. 6 ст. 176 КПК України передбачено, що під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 КК України, за наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений п. 5 ч. 1 цієї статті, тобто запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Відтак, з урахуванням того, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України, єдиним запобіжним заходом, який може бути застосовано стосовно нього, з огляду на зазначені вище імперативні приписи кримінального процесуального закону України, є тримання під вартою.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що на підставі наданих апеляційному суду матеріалів, а також обставин та характеру інкримінованого обвинуваченому злочину, його тяжкості та характеристики особи обвинуваченого, судом 1-ої інстанції прийняте законне та обґрунтоване рішення, а стосовно ОСОБА_7 на теперішній час неможливо застосувати більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою, оскільки він не зможе запобігти наявним ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України, які об`єктивно продовжують існувати з огляду на зазначені апеляційним судом обставини.

Окрім того, зважаючи на вказані обставини, колегія суддів вважає, що продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 не суперечить ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», оскільки, незважаючи на презумпцію невинуватості, тримання під вартою завжди є законним, якщо є достатні підстави вважати, що існує необхідність у запобіганні вчиненню особою правопорушення чи ухиленню від правосуддя після скоєння злочину, з тією метою, щоб особа, яка обґрунтовано обвинувачується у вчиненні злочину постала перед компетентними органами.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, в тому числі, залишити вирок або ухвалу без змін.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого та захисника підлягають залишенню без задоволення, а ухвала суду 1-ої інстанції про продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 підлягає залишенню без змін, як законна, обґрунтована та вмотивована.

Керуючись ст.ст. 24, 177, 178, 183, 194, 199, 331, 370, 392, 404, 405, 407, 419, 422-1, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської обл. від 08.01.2025, якою стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України на стадії підготовчого провадження кримінального провадження продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 08.03.2025 включно, без визначення розміру застави - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4