КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/3889/2024
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2 вересня 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 ОСОБА_4

за участю

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисників ОСОБА_7

ОСОБА_8

ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 25 квітня 2024 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 квітня 2024 року задоволено клопотання прокурора ОСОБА_6 та обвинуваченому ОСОБА_10 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по 23 червня 2024 року включно.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 подала апеляційну скаргу з доповненнями, в якій просить скасувати ухвалу та постановити нову ухвалу, якою обрати до обвинувачуваного ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту з носінням електронного засобу контролю за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_1 , та/або визначити розмір застави в розмірі, передбаченому п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України, - від 80 до 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Захисник обґрунтовує вимоги апеляційної скарги тим, що прокурором в черговий раз подано до суду клопотання про продовження строку тримання під вартою, яке з самого початку обрання запобіжного заходу не змінюється, окрім дати його створення, вихідного номеру та в черговий раз без жодних доказів існування ризиків, передбачених ст. 177, 178 КПК України, а судом безпідставно та необґрунтовано його задоволено. Клопотання прокурора, яке є необґрунтованим, формальним, таким, що містить лише одні припущення та судом не взято до уваги аргументи сторони захисту, про відсутність підстав подальшого утримання під вартою, які підтверджуються матеріалами кримінального провадження, з порушенням принципу пропорційності, права на справедливий суд у розумний строк, права на свободу та особисту недоторканність, без встановлення обставин, які є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти доведеним під час розгляду ризикам, без належного доведення існування ризиків взагалі, з абстрактною оцінкою ризиків та самого автоматичного продовження строку тримання під вартою.

Так, в клопотанні прокурор зазначає, що ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень за ч. 1 ст. 111, ч. 3 ст. 255, ч. 5 ст. 407, ч. 4 ст. 410, ч. 1 ст. 263 КК України та зазначає, що його причетність на даний час повністю доведена та підтверджується зібраними доказами, які також перераховує разом з переліком свідків (але судом не допитувались, тому в супереч ст. 95 КПК України суд не може їх брати до уваги), чим, на думку захисника, порушується презумпція не винуватості з боку прокурора відносно обвинувачуваного.

Судом на даний час досліджуються письмові докази сторони обвинувачення, які фактично і спростовують висунуте ОСОБА_10 обвинувачення та підтверджують штучне створення доказової бази у даному кримінальному провадженні для притягнення його до відповідальності, з метою перешкоджання його професійній діяльності. В усіх без виключення процесуальних документах (матеріалах досудового розслідування), орган досудового розслідування вчиняв порушення норм чинного законодавства України, КПК України, що вбачається під час дослідження матеріалів кримінального провадження.

Захисник зазначає, що після відкриття кримінального провадження № 20000039 від 3 березня 2022 року ДБР ініціювало проведення службового розслідування відносно ОСОБА_10 , під час проведення службового розслідування, перевірялись обставини, які фактично були зазначені в повідомленні про підозру ОСОБА_10 та викладені в обвинувальному акті і є предметом пред`явленого обвинувачення останньому та даного судового розгляду. Слідчий ДБР перед інспекторами, які проводили службову перевірку, поставив ряд питань, за якими проведено службове розслідування, за результатами якого не встановлено жодних порушень з боку ОСОБА_10 . Висновок за результатами службового розслідування, проведеного згідно з Наказом Голови СБУ № 89 у 2022 році на виконання запиту слідчих ДБР № 11-02-132/22 від 21 березня 2022 року та наданий органу досудового розслідування 8 квітня 2022 року за № 3/3-43, наявний в матеріалах кримінального провадження. Слідчий після його отримання відповідно до чинного законодавства мав би закрити кримінальне провадження, але він не був зацікавлений у повному та об`єктивному досудовому розслідуванні, що підтверджують, на думку захисника, сфальшовані та штучно створені докази, які є очевидно недопустимими у даному провадженні. Захисник наголошує, що за результатами цілодобової роботи ОСОБА_10 його інформування керівництво СБУ щодо розвитку оперативної і бойової обстановки на території Криму та інформація системно надавалася до РНБО, яка здійснювала узагальнений аналіз і доповідь вищому державному керівництву отриманих розвідувальних даних. ОСОБА_10 постійно був на зв`язку з керівником СБУ, виконував всі його вказівки, у тому числі завдяки його злагодженій роботі вдалось звільнити Київську область та не допустити захоплення м. Києва, тобто, у діях ОСОБА_10 не має ознак злочинів, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 3 ст. 255, ч. 5 ст. 407, ч. 4 ст. 410, ч. 1 ст. 263 КК України.

При цьому захисник акцентує увагу, що обвинувачений відбуває покарання без вироку суду протягом 1 року і 10 місяців, що є грубим порушенням його прав, так як матеріали кримінального провадження містять штучну доказову базу, отриману з грубими порушеннями КПК України та прав і свобод ОСОБА_10 .

Захисник вважає, що аналіз поведінки ОСОБА_10 в аспекті наведених обставин також свідчить про відсутність потреби застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Так, ОСОБА_10 має міцні соціальні зв`язки на території України, батьки, сестра обвинувачуваного проживають на території України. Під час перебування на державних посадах він не притягувався до дисциплінарної, адміністративної відповідальності, стягнення не застосовувались, навпаки, має державні нагороди, грамоти, тощо. Раніше до кримінальної відповідальності не притягався, що є підставою вважати, що у разі обрання менш суворого запобіжного заходу він не буде вчиняти інших кримінальних правопорушень.

Щодо ризику переховування від суду захисник зазначає, що ОСОБА_10 не переховувався від органів досудового розслідування та/або суду; не знищував будь-яких доказів, не знаходився у розшуку, проживав за місцем проживання, перебував на службі та виконував накази та завдання щодо оборони країни у час повномасштабного вторгнення рф, на допити прибував за першим викликом до слідчого, про існування відносно нього кримінального провадження знав з кінця березня 2022 року; 8 липня 2022 року був допитаний в якості свідка та 16 липня 2022 року за результатами створення штучних обставин працівниками ДБР ними ж і затриманий безпідставно в порядку ст. 208 КПК України. Також він не спотворював будь-яку з речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; не впливав незаконно на інших учасників справи; не перешкоджав кримінальному провадженню іншим чином; не вчиняв інших кримінальних правопорушень. На переконання захисника, наявність досвіду роботи в СБУ, у правоохоронних органах не дає підстав вважати, що особа має на меті переховуватись, чи може вчинити втечу, це є припущеннями. Також захисник наголошує, що перекладання на обвинувачуваного такого фактору та наявність ще одного ризику, як відсутність контролю за частиною державного кордону в окремих областях України, є знущанням, тому що від обвинувачуваного даний факт не залежить, він на нього не впливає жодним чином, а, навпаки, наявність таких обставин знижує ризик втечі, так як чоловіки його віку не можуть вільно перетнути кордон України, а твердження прокурора про те, що ОСОБА_10 може за допомогою фсб рф покинути територію України, є абсурдним і таким, що не відповідає реальним обставинам, так як 9 вересня 2022 року ОСОБА_10 відмовився від написання заяви щодо передачі до рф з метою обміну на військовополоненого громадянина України, що перебуває в полоні рф, про що працівниками СІЗО складено відповідний акт.

Щодо ризику незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні, то захисник вказує, що наявність такого ризику є припущенням сторони обвинувачення, так як ОСОБА_10 знав про надані на нього показання, коли перебував на свободі, займав посаду в СБУ і жодних дій на те, щоб свідки змінили свої показання, не вчиняв, тобто процесуальна поведінка обвинувачуваного до його затримання спростовує зазначений ризик прокурором та доводить, що це є лише припущенням. Також за результатами цих показань його підлеглих було проведено службове розслідування, яке не встановило у діях ОСОБА_10 жодних порушень.

Щодо ризику перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, то захисник зазначає, що прокурор не може належним чином пояснити наявність такого ризику, тому що твердження «зможе координувати свої дії з іншими особами, у т.ч. невстановленими на даний час співучасниками злочинів, що мають можливість впливати на викривлення значимих доказів і даних для кримінального провадження» є абстрактним і конкретно не зрозумілим, що ж саме та з ким ОСОБА_10 зможе або буде координувати для перешкоджанню розгляду даного кримінального провадження. Прокурор не надав жодних доказів цього, хоча б наявної оперативної інформації, що ОСОБА_10 має на меті вчиняти зазначені дії у разі свого звільнення з-під варти. При затриманні ОСОБА_10 за результатами обшуків та проведення інших слідчих дій не встановлено, що останній мав наміри перешкоджати певним чином даному кримінальному провадженню, хоча вже достеменно знав про нього та був обізнаний про коло свідків, що свідчать проти нього, але жодних протиправних дій не вчинив. Також, на думку захисника, сторона обвинувачення всі позитивні характеристики, професійні навики трактує в мінус обвинуваченому. У даному випадку прокурор намагається ці обставини презентувати, як ризики, що говорить про упередженість прокурора та відсутність бажання реально, об`єктивно оцінювати особу обвинувачуваного.

Щодо ризику вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується, захисник вказує, що твердження прокурора є абсолютно не підтвердженим жодними доказами чи наявною оперативною інформацією, чи отриманою інформацію під час документування працівниками ДБР протиправної діяльності ОСОБА_10 Нічим не підтверджується припущення прокурора, що обвинувачуваний має на меті чи бажання продовжувати протиправну діяльність проти України, а прокурору ще треба довести належними та допустимими доказами, що така діяльність мала місце. Окрім того, як наголошує захисник, те, що буде мати місце нове кримінальне правопорушення за ст. 111 КК України, є припущенням сторони обвинувачення, проте, судом не враховано, що ОСОБА_10 не притягувався до кримінальної відповідальності, не є обвинувачуваним чи підозрюваним в інших кримінальних провадженнях за ст. 111 КК України або інших, не має дисциплінарних стягнень при виконанні своїх обов`язків на посадах в СБУ, навпаки має ряд нагород за участь під час відбиття вторгнення рф на територію України, за час несення служби на посадах СБУ.

На переконання апелянта, прокурор формально у клопотанні зазначає про вік ОСОБА_10 , його соціальні зв`язки, які, нібито, можуть дозволити йому переховуватися від суду, що унеможливлять проведення за його участю досудового та судового розслідування, що свідчить про те, що не було проведено жодного аналізу процесуальної поведінки обвинувачуваного, а клопотання є скопійованим ще з того часу, коли подавалось на досудовому розслідуванні, так як є не зрозумілим на даний час, якому досудовому розслідуванні ОСОБА_10 на даний час може перешкодити, перебуваючи на свободі.

Окрім того, захисник звертає увагу, що у своєму клопотанні прокурор зазначає, що відносно обвинувачуваного неможливо застосувати такий альтернативний запобіжний захід, як застава, так як він обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ст. 407 КК України, тобто, застосовується запобіжний захід виключно тримання під вартою, але прокурор навмисно пропускає той факт, що відповідні зміни до КПК України були внесені вже після затримання ОСОБА_10 , тобто, не мають зворотної сили у часі та не можуть бути застосовані в даному випадку, так як погіршують становище особи. Щодо інших правових кваліфікацій інкримінованих йому кримінальних правопорушень, то не визначення розміру застави є не обов`язком суду, а правом.

Захисник зазначає, що прокурор дублює своє клопотання і навіть не бере до уваги попередні висновки суду, що були зроблені судом за результатами розгляду 21 березня 2024 року клопотання про продовження строку тримання під вартою, про відсутність інших ризиків, на які посилається прокурор, так як докази у кримінальному провадженні вже всі зібрані, та на його хід обвинувачуваний не може вплинути, спотворити докази чи знищити також не зможе.

Захисник вважає, що факти, які повідомляє прокурор суду, не повинні сприйматися автоматично, як доведені. У даному кримінальному провадженні вбачаються ознаки політичного переслідування, порушення ст. 18 Конвенції, коли обмеження прав і свобод застосовується для інших цілей ніж ті, для яких вони встановлені: поспішні публічні заяви органу досудового розслідування, політичних осіб, з оцінкою (кваліфікацією) подій, які розслідуються правоохоронцями, так як після затримання ОСОБА_10 16 липня 2022 року в засобах масової інформації (у тому числі на території рф) та в інтерв`ю Голови СБУ ОСОБА_11 була надана оцінка подій з грубим порушенням презумпції невинуватості ОСОБА_10 , навішування на нього ярлика зрадника без відповідного вироку суду.

На думку захисника, окрім поспішності висновків, є ознаки порушення презумпції невинуватості, так як такі судження створюють хибне враження про винуватість (причетність) ОСОБА_10 до вчинення злочинів. Більш того, слугують командою «до виконання» своїм підлеглим. Дискредитація, інформація про затримання, повідомлення про підозру висвітлюється на сторінках ДБР, прокуратури, згодом шириться на «чорних» телеграм каналах. Розповсюджувалась інформація та відео матеріали, на яких, начебто, ґрунтується підозра та обвинувачення, яке фактично нарізано та позбавляє можливості об`єктивного спостерігача сприймати реальні події справи, оскільки з нього взагалі не зрозуміло про обставини справи, і розповсюджене з порушенням таємниці слідства. Під час досудового розслідування ДБР відмовлялось визнавати докази та обставини, що спростовують висунуту підозру ОСОБА_10 , а саме результати проведеного службового розслідування, яке спростовує висунуте обвинувачення повністю, на даний час цей письмовий доказ не досліджується, а відкладений на самий кінець дослідження письмових доказів. Тобто, має місце типовість всіх клопотань та рішень про продовження строку тримання під вартою, нехтуванням правом на захист.

Захисник зазначає, що прокурор у своєму клопотанні зазначає, що основним ризиком є наявність обґрунтованого звинувачення та тяжкості покарання, а суд кожного разу бере вказані аргументи прокурора за основу свого рішення про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_10 протягом 1 року та 10 місяців, що є порушення п. 3 ст. 5 Конвенції.

Окрім того, з урахуванням погіршення стану здоров`я обвинувачуваного ОСОБА_10 та необхідністю у лікуванні та додатковому медичному обстеженні, на думку захисника, є всі підстави вважати, що подальше його перебування у СІЗО за станом здоров`я є неможливим, так як може спричинити суттєве погіршення стану та привести до невідворотних негативних наслідків.

Захисник вважає, що достатнім для гарантування виконання обов`язків та помірним для обвинуваченого розміром застави в даному кримінальному провадженні може бути вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, вище зазначений розмір застави суду дозволяє застосувати п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України, а цілодобовий домашній арешт цілком може забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків.

Також, як зазначає захисник, у клопотанні прокурор з грубим порушенням презумпції невинуватості не вказав і не довів доказами, чому не можливо до ОСОБА_10 застосувати більш м`які запобіжні заходи, не пов`язані з триманням під вартою, при тому, що мотивувальна частина клопотання складається з тексту підозри та обвинувального акту, доказів вини сторонніх осіб, що не мають відношення до обвинуваченого, та відтворенням шаблонних законодавчих підстав для застосування до особи певного виду запобіжного заходу, не містить аналізу ризиків, які існують, з урахуванням особливостей кримінального провадження та особи обвинувачуваного, як того вимагають положення внутрішнього, міжнародного законодавства, практика Європейського суду з прав людини.

Окрім того, захисник зазначає про те, що на клопотання прокурора стороною захисту були подані заперечення, які в оскаржуваній ухвалі взагалі не зазначені, а також судом не приймаються до уваги доводи сторони захисту про виконання ОСОБА_10 наказів та вказівок керівництва СБУ, а обставини, які свідчать про виконання ОСОБА_10 . таких наказів, прокурором відображаються проти ОСОБА_10 , і такі обставини свідчать про існування політичного підтексту кримінального переслідування ОСОБА_10 та нівелює посилання прокурора на ризики, оскільки ОСОБА_10 може спростувати кожний аргумент та пункт обвинувачення.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 422-1 КПК України суддя-доповідач у разі необхідності перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для продовження строку тримання під вартою, невідкладно витребовує з суду першої інстанції: ухвалу про продовження строку тримання під вартою; клопотання про продовження строку тримання під вартою, подане під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

На виконання вимог ч. 2 ст. 422-1 КПК України з суду першої інстанції витребувані копії наведених документів.

Захисниками до апеляційної скарги та під час апеляційного розгляду на підтримку доводів апеляційної скарги долучені копії документів та письмові пояснення.

Заслухавши доповідь судді,

- позицію захисників та обвинуваченого, які підтримали доводи апеляційної скарги та додатково зазначили, що обвинувачення, висунуте ОСОБА_10 , є безпідставним, не ґрунтується на наявних у провадженні доказах, а, навпаки, спростовується ними, що свідчить про необґрунтованість висунутого обвинувачення, та відсутність ризиків, на які посилається прокурор, що залишились поза увагою суду;

- прокурора, який просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги сторони захисту, наголошуючи на законності та обґрунтованості ухвали суду;

- дослідивши наявні матеріали, а також долучені стороною захисту під час апеляційного розгляду, обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів доходить такого висновку.

За змістом оскаржуваної ухвали встановлено, що у провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 111, ч. 3 ст. 255, ч. 5 ст. 407, ч. 4 ст. 410, ч. 1 ст. 263 КК України.

Під час судового розгляду прокурором заявлено клопотання про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, в якому прокурор, виклавши обставини інкримінованого ОСОБА_10 обвинувачення за кожним епізодом з посиланням на відповідні докази, зазначив про обґрунтованість і доведеність висунутого ОСОБА_10 обвинувачення.

Окрім того, прокурор з посиланням на те, що строк тримання під вартою ОСОБА_10 закінчується, а розглянути вказане кримінальне провадження до зазначеної дати не є можливим, при тому, що ризики, вказані у клопотанні не зменшилися та продовжують існувати, зазначив про необхідність у продовженні строку тримання обвинуваченого під вартою.

У клопотання прокурор наголошує, що злочини, передбачені ч. 3 ст. 255 (в редакції Закону № 671-IX від 4 червня 2020 року), ч. 1 ст. 111 (в редакції із змінами, внесеними згідно із Законами № 1183-VII від 8 квітня 2014 року, № 1689-VIIвід 7 жовтня 2014 року), ч. 4 ст. 410 КК України, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_10 , у відповідності до ч. 6 ст. 12 КК України відносяться до категорії особливо тяжких, оскільки відповідними санкціями статей за їх вчинення передбачені основні покарання у вигляді позбавлення волі на строк понад десять років, а саме: від дванадцяти до п`ятнадцяти років (ч. 1 ст. 111 КК України), від восьми до тринадцяти років (ч. 3 ст. 255 КК України), від десяти до п`ятнадцяти років (ч. 4 ст. 410 КК України).

Як зазначає прокурор, метою продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_10 є забезпечення виконання останнім покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Щодо наявності ризики переховування від суду, прокурор зазначає, що злочини, що інкримінуються ОСОБА_10 , є особливо тяжкими і передбачають можливість призначення судом безальтернативного покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років. При цьому ОСОБА_10 в силу займаних ним посад в структурі в СБ України розуміє тяжкість інкримінованих йому злочинів та передбачене за них покарання. Також ОСОБА_10 у зв`язку з перебуванням на службі у правоохоронних органах обізнаний з кримінальним процесом в цілому. Саме ці фактори спонукатимуть останнього до спроб переховуватись від суду.Крім того, досудовим розслідуванням встановлено тісний зв`язок ОСОБА_10 з представниками фсб рф, за сприяння останніх він у змозі покинути територію України через непідконтрольні та окуповані її частини. На переконання прокурора, вказані обставини дають підстави вважати, що ОСОБА_10 , у разі застосування запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, усвідомлюючи тяжкість та невідворотність покарання за вчинення особливо тяжких злочинів, може переховуватися від суду, у т.ч. на території рф, та має реальні можливості покинути територію України з цією метою. Одним із ризиків можливого переховування обвинуваченого від суду є відсутність контролю за частиною державного кордону в окремих областях України. Окрім того, прокурор наголошує, що при визначенні ймовірності переховування ОСОБА_10 від суду відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 178 КПК України слід враховувати тяжкість покарання, що загрожує йому у разі визнання його винним у злочинах, у вчиненні яких він обвинувачується. Зазначене свідчить про наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, щодо об`єктивної можливості переховування ОСОБА_10 від суду у разі зміни йому запобіжного заходу та є достатньою підставою вважати, що з високим ступенем ймовірності обвинувачений має можливість також виїхати до тимчасово окупованих територій України, де буде переховуватись від суду і продовжить свою підривну діяльність проти України.

Щодо наявності ризику незаконного впливу на свідків, прокурор наголошує, що є підстави вважати, що з високим ступенем ймовірності ОСОБА_10 може незаконно впливати на свідків, а саме своїх колишніх колег та підлеглих по службі, показання яких свідчать про їх значущість для доведення обставин, що підлягають доказуванню. На даний час установлені особи, яким відомі обставини, що підлягають доказуванню, з метою їх подальшого допиту як свідків у суді, а також коло осіб, можливо причетних до вчинення кримінальних правопорушень у змові з обвинуваченим. Перебуваючи поза межами установ попереднього ув`язнення, ОСОБА_10 може вчинити дії щодо впливу на них, у тому числі шляхом погроз і залякувань, з метою відмови надання нами показань.Відсутність належного та ефективного заходу забезпечення кримінального провадження та забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого може негативно відобразитися на результатах судового розгляду.Ризик впливу на свідків існує не лише під час досудового розслідування при збиранні доказів, а й на стадії судового розгляду, до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом. За таких обставин заборона спілкуватися з певними визначеними особами як наслідок встановлення ймовірного впливу на них - це об`єктивна необхідність убезпечення недоторканості показань інших учасників кримінального провадження, які мають доказову цінність. У зв`язку з чим, на переконання прокурора, достатня вірогідність ризику впливу на свідків, оскільки, не будучи обмеженим у вільному доступі до інших осіб, обвинувачений ОСОБА_10 може здійснювати на них вплив з метою їх спонукання до ненадання показань, перекручування або спотворення обставин, які їм відомі.

У клопотання прокурор зазначає, що ОСОБА_10 , перебуваючи поза межами установи попереднього ув`язнення, зможе координувати свої дії з іншими особами, у т.ч. невстановленими на даний час співучасниками злочинів, що мають можливість впливати на викривлення значимих доказів і даних для кримінального провадження шляхом підкупу, погроз, тиску на учасників/сторін кримінального провадження, з метою уникнення обвинуваченим кримінальної відповідальності, що є способом перешкоджання судовому розгляду. Крім того, ОСОБА_10 може перешкоджати кримінальному провадженню іншим способом, зокрема, підшукуючи осіб, що можуть надати вигідні для нього неправдиві показання під страхом покарання. У випадку засудження ОСОБА_10 за вчинення особливо тяжких злочинів, до нього може бути застосовано безальтернативне покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років з конфіскацією майна. За наведеного, на переконання прокурора, є підстави вважати, що ОСОБА_10 , перебуваючи поза межами установи попереднього ув`язнення, використовуючи свої професійні знання, набутий досвід, особисті та ділові зв`язки, швидко та ефективно вчинить активні дії, перешкоджаючи таким чином виконанню завдань кримінального провадження.

Щодо наявності ризику вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується, то прокурор зазначає, що є установленим, що ОСОБА_10 до моменту його викриття здійснював свою незаконну діяльність з надання іноземній державі, іноземній організації та їх представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України. ОСОБА_10 , перебуваючи поза межами установи попереднього ув`язнення, керуючись зрадницькими мотивами щодо Українського народу, маючи зв`язки з представниками спецслужб рф, використовуючи такі зв`язки та набутий досвід працівника спецслужби, може надалі здійснювати на шкоду державній безпеці України шпигунство, надання іноземній державі, іноземній організації або їх представникам допомоги в проведенні підривної діяльностіпроти України, тобто продовжувати вчиняти злочин, передбачений ст. 111 КК України.

Також прокурор вказує, що вивченням особи обвинуваченого на даний час встановлено, що він працездатний, тяжкими захворюваннями, які б перешкоджали його триманню під вартою,не хворіє. Даних, які б вказували на неможливість застосування до ОСОБА_10 вказаного запобіжного заходу, не встановлено. На переконання прокурора, вік ОСОБА_10 , його соціальні зв`язки, можуть дозволити йому переховуватися від суду, що унеможливить проведення за його участю досудового розслідування та судового розгляду. Ураховуючи характер та значну суспільну небезпеку особливо тяжких злочинів, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_10 , він, перебуваючи без застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з метою уникнення кримінальної відповідальності зможе переховуватися від суду, що унеможливить проведення за його участю судового розгляду.

Прокурор у клопотанні наголошує, що з урахуванням викладених обставин більш м`які, передбачені ст. 176 КПК України, запобіжні заходи, не забезпечать виконання ОСОБА_10 процесуальних обов`язків обвинуваченого та не нададуть можливості запобігти ризикам, зазначеним у клопотанні.Зокрема, не забезпечать належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_10 такі запобіжні заходи як особисте зобов`язання и особиста порука, оскільки він, будучи працівником правоохоронного органу, звинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів. Серед осіб з кола спілкування ОСОБА_10 стороні обвинувачення не відомі особи, які заслуговують на довіру, на адресу сторони обвинувачення не надходили письмові звернення осіб, які поручаються за ОСОБА_10 .Застосування щодо ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді застави, максимальний розмір якої згідно з п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України, не може перевищувати трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, враховуючи його майновий стан, не здатне забезпечити належне та неухильне виконання ним покладених процесуальних обов`язків.Із урахуванням тяжкості інкримінованих ОСОБА_10 злочинів, застосування до нього домашнього арешту також не забезпечить його належну процесуальну поведінку.

Окрім того, як зазначає прокурор, відповідно до ч. 6 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які обвинувачуються у вчиненні злочинів, зокрема передбачених статтею 111 КК України, за наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений п. 5 ч. 1 цієї статті (тримання під вартою). Зважаючи на наявність указаних ризиків, до ОСОБА_10 має застосовуватися запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.Також прокурор посилається на те, що у відповідності до ч. 8 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які обвинувачуються, зокрема у вчиненні злочинів, передбачених ст. 407 КК України, застосовується виключно запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Прокурор звертає увагу, що відповідно до абз. 8 ч. 4 ст. 183 КПК України під час дії воєнного стану суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого зокрема статтею 111 КК України.

Окрім цього, відповідно до п. 4 ч. 4 ст. 183 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого зокрема статтею 255 Кримінального кодексу України.

З урахуванням викладеного, сторона обвинувачення вважає, що продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_10 сприятиме завданням та цілям кримінального процесуального закону, а також надасть суду можливість провести судовий розгляд у розумні строки, а застосування інших запобіжних заходів не забезпечить дієвість кримінального провадження.

Ураховуючи характер кримінальних правопорушень та інші обставини, визначені у ст. 178 КПК України, прокурор вважає, що продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_10 надасть можливість запобігти ризикам, наведеним у клопотанні.

За змістом оскаржуваної ухвали обвинувачений та його захисники заперечували щодо задоволення клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, вказали, що висунуте обвинувачення не обґрунтоване та спростовується доказами, які наявні в матеріалах кримінального провадження, ризики заявлені прокурором голослівні та наведені формально, просили застосувати запобіжний захід не пов`язаний із триманням під вартою.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 квітня 2024 року задоволено клопотання прокурора ОСОБА_6 та обвинуваченому ОСОБА_10 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по 23 червня 2024 року включно.

Ухвала суду обґрунтована тим, що з обвинувального акту вбачається, що ОСОБА_10 висунуте обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111; ч. 3 ст. 255; ч. 1 ст. 263; ч. 1 ст. 263; ч. 5 ст. 407; ч. 4 ст. 410; ч. 4 ст. 410 КК України. До обвинуваченого ОСОБА_10 під час досудового розслідування застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою, який неодноразово продовжувався під час досудового розслідування, так і колегію суддів, що здійснює судовий розгляд даного кримінального провадження.

У ході вирішення питання щодо застосування запобіжного заходу та подовження строку його дії слідчими суддями під час здійснення досудового розслідування перевірялося питання щодо наявності достатніх даних, які поза розумним сумнівом свідчили про обґрунтованість повідомленої підозри ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень. Наразі ОСОБА_10 набув статус обвинуваченого та обґрунтованість висунутого обвинувачення перевірятиметься судом в ході судового розгляду.

Зі змісту висунутого обвинувачення вбачається, що ОСОБА_10 обвинувачуються у вчиненні сукупності кримінальних правопорушень різного ступеню тяжкості, у тому числі, тяжкі та особливо тяжкі.

Зважаючи на доводи сторін, суд дійшов висновку, що відсутні підстави вважати, що доводи прокурора про наявність достатніх доказів для доведення висунутого обвинувачення є очевидно необґрунтованими та довільними.

Також судом при вирішенні питання доцільності продовження строку дії раніше застосованих заходів забезпечення, враховувались дані щодо особи обвинуваченого, який раніше не судимий, має постійне місце реєстрації та проживання, на утриманні батьків пенсійного віку, неодружений, неповнолітніх дітей не має.

Наведене, на переконання суду, не може бути визнано достатнім стримуючим фактором для запобігання його втечі, враховуючи серйозність висунутого обвинувачення ОСОБА_10 , а тому суд дійшов висновку, що такі його соціальні зв`язки не є достатньо міцними.

Окрім того, суд дійшов висновку, що на момент вирішення питання про продовження обвинуваченому ОСОБА_10 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обставини, які враховувалися судом раніше, не змінилися, ризики можливої неправомірної поведінки ОСОБА_10 , передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, не зменшились та продовжують існувати.

Судом враховано, що перелік доказів, зібраних під час досудового розслідування, наведений у реєстрі матеріалів досудового розслідування, свідчить про їх вагомість, однак ретельнішу оцінку цим доказам, суд надаватиме під час їх дослідження та вивчення змісту.

Також судом взято до уваги, що відповідно до санкцій інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень у разі доведення висунутого ОСОБА_10 обвинувачення йому може бути призначено покарання до 15 років позбавлення волі. Окрім того судом враховані характер висунутого обвинувачення, суспільна небезпека інкримінованих дій, фактичні обставини, за яких інкримінується вчинення кримінальних правопорушень, що, на думку суду, свідчить про реальне існування ризиків переховування обвинуваченого від суду, продовження вчинення кримінального правопорушення, можливість незаконного впливу на свідків, експертів.

На переконання суду, ненастання вказаних ризиків зумовлене саме застосуванням до обвинуваченого ОСОБА_10 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Інші ризики, на які послався прокурор, суд визнав недоведеними, оскільки на даний час всі речові докази та документи, якими обґрунтовуватиметься висунуте обвинувачення, зібрані, а тому ризик сховати або спотворити будь-які речі чи документи, перестав існувати.

Судом також враховано, що дані обвинуваченого ОСОБА_10 , які його характеризують, наявність постійного місця проживання, перебування на утриманні батьків пенсійного віку, наявність державних нагород та відзнак за час проходження служби в органах Служби безпеки України, наявність захворювань згідно з наданою медичною документацією, у своїй сукупності не переважають можливих ризиків неправомірної його поведінки.

Крім того, суд, зважаючи на наявні ризики, враховуючи підвищену суспільну небезпеку інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, дійшов переконання, що загальносуспільний інтерес у даному випадку переважає інтереси конкретної особи, а саме обвинуваченого ОСОБА_10 , на особисту свободу та про відсутність у зв`язку з цим підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу.

З огляду на встановлені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що менш суворіший запобіжний захід не здатний буде забезпечити ненастання існуючих ризиків.

Отже, інкриміновані обвинуваченому кримінальні правопорушення мають надзвичайно високий ступінь суспільної небезпеки, зумовлені тяжкими наслідками, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони суспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства, а тому, суд не вбачав підстав для застосування більш м`яких запобіжних заходів для обвинуваченого ніж той, який раніше до нього застосований та вважав за необхідне дію запобіжного заходу на час судового розгляду продовжити.

З посиланням на положення ч. 4 ст. 183, ч. 4 ст. 199 КПК України, суд, врахувавши фактичні обставини, за яких інкримінується ОСОБА_10 вчинення кримінальних правопорушень, не встановив правових підстав для визначення розміру застави.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів враховує, що згідно з ч.ч.1, 2, 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

При цьому, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до положень ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь встановлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою.При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись у кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин, тобто, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане, оскільки відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції наведені вимоги закону дотримано, а стороною обвинувачення на даний час доведена наявність у даному провадженні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які, хоча і зменшились, проте, продовжують існувати, а викладені в ухвалі висновки є обґрунтованими, і доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Так, згідно з ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до положень ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі:

1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується;

3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого;

4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців;

5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання;

6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого;

7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого;

8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого;

9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше;

10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення;

11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини;

12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Таким чином, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою ст. 177 КПК України.

При цьому колегія суддів враховує, що з наявних даних встановлено, що питання продовження строку тримання обвинуваченого під вартою вирішено на стадії судового розгляду кримінального провадження, тобто, прокурором у цьому кримінальному провадженні визнано зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта та прийнято рішення про звернення до суду з обвинувальним актом, який був переданий у порядку ст. 291 КПК України, отже, ОСОБА_10 набув статусу обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, і обґрунтованість висунутого обвинувачення перевіряється судом першої інстанції шляхом дослідження доказів.

Зважаючи на стадію кримінального провадження та особливості апеляційного перегляду судового рішення даної категорії справ, колегія суддів позбавлена можливості дати оцінку доводам захисників та обвинуваченого в частині доведеності або недоведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень; наявності або відсутності в діях ОСОБА_10 того чи іншого складу кримінального правопорушення, у вчиненні яких він обвинувачується; правильності кваліфікації його дій, належності, допустимості та достатності доказів, тощо. Не вправі давати таку оцінку на стадії судового розгляду і суд першої інстанції, оскільки оцінка як доказам, так і обставинам інкримінованих кримінальних правопорушень, кваліфікації дій обвинуваченого може бути надана в нарадчій кімнаті під час прийняття рішення за наслідками розгляду кримінального провадження по суті, а тому доводи апеляційної скарги захисника в цій частині є непереконливими.

Наведенесвідчить про те, що, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, місцевий суд, врахувавши обставини інкримінованих ОСОБА_10 кримінальних правопорушень та їх наслідків, виходив з наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які дають достатні підстави вважати, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам.

Так, згідно з п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше несудимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Відповідно до висунутого обвинувачення ОСОБА_10 інкримінується вчинення особливо тяжких та тяжких злочинів, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад 5 років: за ч. 3 ст. 255 (в редакції Закону № 671-IX від 4 червня 2020 року), ч. 1 ст. 111 (в редакції із змінами, внесеними згідно із Законами № 1183-VIIвід 8 квітня 2014 року, № 1689-VII від 7 жовтня 2014 року), ч. 4 ст. 410 КК України - передбачені основні покарання у вигляді позбавлення волі на строк понад десять років, а саме: від дванадцяти до п`ятнадцяти років (ч. 1 ст. 111 КК України), від восьми до тринадцяти років (ч. 3 ст. 255 КК України), від десяти до п`ятнадцяти років (ч. 4 ст. 410 КК України), до десяти років (ч. 5 ст. 407 КК України в редакції 22 листопада 2018 року), а також за ч. 1 ст. 263 КК України - від 3 до 7 років позбавлення волі.

Колегія суддів зауважує, що суворість покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі доведення його винуватості у вчиненні інкримінованих йому дій, є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування та саме по собі може бути мотивом та підставою для обвинуваченого переховуватися від суду, і є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти.

За наведених обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що тяжкість можливого покарання може спонукати обвинуваченого переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

З урахуванням наведених обставин, а також даних, зазначених прокурором та не спростованих стороною захисту щодо можливостей використання ОСОБА_10 досвіду роботи в СБУ та у правоохоронних органах у разі обрання йому іншого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, колегія суддів вважає небезпідставними доводи прокурора та висновки суду першої інстанції про те, що обвинувачений, розуміючи невідворотність покарання у разі доведення його винуватості в інкримінованих злочинах, з метою уникнення кримінальної відповідальності, може ухилитись від суду та продовжити вчинення кримінальних правопорушень.

Щодо наявності незаконного впливу на свідків та експертів, то колегія суддів враховує, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав від свідків, експертів під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто, допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК України), на що обґрунтовано вказав суд в оскаржуваній ухвалі.

Ризик впливу на вказаних осіб існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від вказаних осіб та дослідження їх судом. При цьому колегія суддів враховує, що з переходом на стадію судового провадження ризик незаконного впливу на свідків лише актуалізується, оскільки у результаті ознайомлення з матеріалами кримінального провадження обвинуваченому стає відомо про всіх осіб, які допитувалися у даному кримінальному провадженні, та зміст наданих ними показань.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що стадія допиту свідків та експертів не завершена, а тому, з урахуванням обставин висунутого обвинувачення, характеру інкримінованих обвинуваченому дій, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ризик впливу на свідків, експертів у даному кримінальному провадженні не зменшився та продовжує існувати, а, відтак, посилання захисника в апеляційній скарзі у цій частині, як і доводи обвинуваченого в суді апеляційної інстанції про те, що, з огляду на відомості про свідків у кримінальному провадженні та займані ними посади, він за будь-яких обставин не зможе впливати на них та не має такого бажання, є непереконливими.

При цьому, всупереч доводів апеляційної скарги захисника, суд першої інстанції врахував дані про особу обвинуваченого, у тому числі, наявність постійного місця проживаннята реєстрації, перебування на утриманні батьків пенсійного віку, те, що він неодружений, неповнолітніх дітей не має. Проте, встановлені обставини місцевим судом не визнані достатнім стримуючим фактором для запобігання втечі обвинуваченого, з огляду на серйозність висунутого ОСОБА_10 обвинувачення, та, на думку колегії суддів, обґрунтовано визнані місцевим судом такими, що свідчать про недостатньо міцні соціальні зв`язки обвинуваченого.

Таким чином, з огляду на встановлені під час апеляційного розгляду обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що застосування до обвинуваченого на даному етапі судового розгляду іншого запобіжного заходу, а саме, у вигляді особистого зобов`язання, особистої поруки, застави або домашнього арешту, не зможе запобігти ризикам кримінального провадження та може негативно відобразитися на здійсненні судового розгляду, у тому числі, щодо належного виконання обвинуваченими своїх процесуальних обов`язків.

Окремо колегія суддів приймає до уваги те, що в Україні введено воєнний стан, строк якого продовжено до теперішнього часу. Враховуючи встановлені на даний час підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, з огляду на положення ч. 6 ст. 176, п. 3 ч. 4 ст. 183 КПК України, те, що ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 3 ст. 255, ч. 5 ст. 407, ч. 4 ст. 410, ч. 1 ст. 263 КК України, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано не визначив обвинуваченому розмір застави.

Відомостей, які б свідчили про неможливість подальшого застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, у тому числі за станом здоров`я, сторонами не надано.

Приймаючи до уваги вищенаведені ризики, які продовжують існувати, обставини інкримінованих кримінальних правопорушень, їх тяжкість, стадію судового розгляду, колегія суддів доходить висновку, що зазначені обставини виключають об`єктивну можливість на даний час застосування до обвинуваченого іншого, більш м`якого запобіжного заходу, а відтак доводи апеляційної скарги з доповненнями захисника є непереконливими.

У зв`язку з встановленими під час апеляційного розгляду обставинами колегія суддів доходить висновку, що ухвала суду постановлена у відповідності до вимог чинного законодавства, шляхом з`ясування існуючих на даний час обставин, які мають значення для вирішення питання доцільності продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а відтак постановлене судове рішення є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні, а тому апеляційна скарга з доповненнями захисника не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 4221 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу з доповненнями захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 - залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 25 квітня 2024 року, якою обвинуваченому ОСОБА_10 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по 23 червня 2024 року включно - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

______________________ _______________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4