Дата документу 20.08.2024 Справа№ 335/3926/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/494/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №335/3926/20Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.286 КК України
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2024 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

представника потерпілого ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора, потерпілого ОСОБА_7 на вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 13 листопада 2023 року, яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, який зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 ),

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_10 визнано винуватим і засуджено за те, що він 14 липня 2019 року приблизно о 08.40 год., керуючи автомобілем «ВАЗ-2108», реєстраційний номер НОМЕР_2, здійснював рух по правій смузі проїжджої частини вул.Прибрежної Магістралі зі сторони вул.12-го Квітня у напрямку вул.Лермонтова у м.Запоріжжі, зі швидкістю не менше - 58 км/год., що перевищує максимально допустиму швидкість руху на даній ділянці дороги - 40 км/год. Попереду, у попутному з водієм ОСОБА_10 напрямку, у середній та лівій смузі, перед регульованим світлофором пішохідним переходом, що розташований у районі ЛЕП № 97 та позначений дорожньою розміткою - 1.14.2 ПДР України і дорожніми знаками «5.35.1», «5.35.2» ПДР України, стояли на червоний сигнал світлофора - транспортні засоби. У цей час, на вищевказаний регульований пішохідний перехід, з розділювального газону на зелений для себе сигнал світлофора вийшов пішохід ОСОБА_7 , який почав перетинати вищевказану проїжджу частину зліва-направо по ходу руху автомобіля «ВАЗ-2108», реєстраційний номер НОМЕР_2. Під час перетину пішоходом ОСОБА_7 проїжджої частини вул.Прибережної Магістралі, відбулось зміна сигналу світлофора з зеленого на червоний, у зв`язку з чим пішохід ОСОБА_7 збільшив темп свого руху та продовжив закінчувати маневр перетину проїжджої частини. Водій ОСОБА_10 , наближаючись до регульованого пішохідного переходу, побачивши, що відбулась для нього зміна сигналу з червоного на зелений, не зупиняючись перед переходом та не переконавшись у відсутності на ньому пішоходів, яким може бути створена перешкода чи небезпека, продовжив рух, внаслідок чого виїхав на пішохідний перехід, де передньою частиною кузова скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_7 , який закінчував перехід проїжджої частини.

Своїми діями водій ОСОБА_10 порушив вимоги п.п.12.9 б), 18.2 та розділ 33 (дорожній знак - 3.29 «Обмеження максимальної швидкості - 40 км/год.») Правил дорожнього руху України.

Порушення водієм ОСОБА_10 вимог п.18.2 Правил дорожнього руху України з технічної точки зору знаходиться у причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди.

У результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження та був госпіталізований до КНП «МЛЕтШМД» ЗМР. Згідно висновку комісійної судової медичної експертизи №28/к від 23.04.2020 року відкрита черепно-мозкова травма: перелом потиличної кістки, забій головного мозку у ділянці правої лобної частки, рана у потиличній ділянці, садна у потиличній ділянці за наданими даними з медичної картки стаціонарного хворого та результатів КТ дослідження головного мозку від 15.07.2019 у ОСОБА_7 кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження за ознакою небезпека для життя. Масивна крововтрата згідно з наданими для проведення експертизи даними (лабораторними результатами дослідження крові від 15.07.2019 та 18.07.2019) у ОСОБА_7 кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження за ознакою небезпеки для життя. Закритий перелом правої стегнової кістки, правої лобкової кістки, правої сідничної кістки (за наданими даними рентгенологічного дослідження) у ОСОБА_7 самі за собою кваліфікуються як тілесні ушкодження середньої тяжкості за ознакою тривалий розлад здоров`я.

Дії ОСОБА_10 кваліфіковано за ч.2 ст.286 КК, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяли тяжке тілесне ушкодження. Йому призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі ст.75 КК звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК.

Вирішено питання про цивільний позов, процесуальні витрати, скасування арешту майна та речові докази.

В апеляційній скарзі прокурор просила вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 покарання за ч.2 ст.286 КК у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

Аргументуючи свою позицію прокурор зазначила, що суд в якості обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого, визнав щире каяття. Між тим, під час судового розгляду обвинувачений визнав вину частково, підтвердив лише факт наїзду на потерпілого. Крім того, протягом судового розгляду обвинувачений доводив суду, що їхав на зелений сигнал світлофору, і, нібито, потерпілий сам винен у тому, що сталася дорожньо-транспортна пригода, що фактично вказує на часткове визнання обвинуваченим своєї вини. Відтак, обвинувачений щиро не розкаявся, не пожалкував з приводу вчиненого, відшкодовував шкоду потерпілому не систематично, співчуття до потерпілого не продемонстрував. Наявність у обвинуваченого малолітньої дитини, а також захворювань у самого обвинуваченого не може свідчити про істотне зниження ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Також при призначенні покарання судом належним чином не враховано, що обвинувачений, хоча раніше не судимий, проте вчинив тяжкий злочин, внаслідок якого для потерпілого настали тяжкі наслідки, вказана дорожньо-транспортна пригода вплинула як на стан здоров`я потерпілого, так і на якість життя останнього. Також суд безпідставно не призначив обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, оскільки порушення особою правил дорожнього руху створює реальну небезпеку для життя та здоров`я інших осіб, а тому призначення додаткового покарання є необхідним з метою попередження спричинення такої шкоди, а також для дієвого впливу на сприйняття суспільством, у тому числі іншими водіями. Отже суд першої інстанції при призначенні покарання неправильно врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, ставлення самого обвинуваченого до наслідків вчиненого, тяжкі наслідки для потерпілого, несистематичне відшкодування збитків, а також те, що обвинувачений офіційно не працевлаштований, суспільно корисною працею не займається, фактично визнавав вину частково. Відтак призначене обвинуваченому покарання у виді 3 років позбавлення волі без призначення додаткового покарання та зі звільненням обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі винного через м`якість і є неправильним застосуванням Закону України про кримінальну відповідальність.

Потерпілий в своїй апеляційній скарзі просив вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому за ч.2 ст.286 КК покарання пов`язане з реальним позбавленням волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки та в повному обсязі задовольнити його позовні вимоги.

Свої вимоги потерпілий мотивував тим, що обвинувачений частково визнав свою вину, за чотири з половиною роки не попросив у нього вибачення за те, що на все життя зробив його особою з інвалідністю, не відшкодував завдану шкоду. Одразу після ДТП обвинувачений заплатив за лікування 26 840 грн., потім самоусунувся від участі у відшкодуванні завданої шкоди і наступне відшкодування здійснив напередодні ухвалення вироку на суму 10 000 грн. Таким чином, за чотири роки досудового розслідування та судового розгляду обвинувачений відшкодував лише 36 840 грн. завданої шкоди, не плануючи у подальшому приймати участь у відновленні його (потерпілого) здоров`я. Між тим, він переніс вже чотири важкі операції та попереду його чекає ряд операційних втручань. Крім того, суд дійшов помилкового висновку про щире каяття обвинуваченого. Адже обвинувачений лише частково визнав свою винуватість, за весь час кримінального провадження не відшкодував йому жодної гривні, не оплатив жодного медичного препарату, а спромігся лише напередодні ухвалення вироку зробити грошовий переказ на суму 10 000 грн., при загальній сумі матеріальних збитків у 257 035,80 грн. Вказані обставини свідчать про відсутність в діях обвинуваченого щирого каяття, на яке послався суд. Також суд безпідставно не призначив обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, пославшись при цьому на відсутність інших порушень з боку обвинуваченого та на те, що це єдиний засіб для його заробітку. Між тим, він як потерпілий взагалі втратив можливість працювати та отримувати хоч якийсь матеріальний прибуток, натомість вимушений постійно витрачати матеріальні кошти на своє лікування. Крім того, частково задовольняючи позов в частині стягнення моральної шкоди, суд не врахував, що в результаті отриманих тілесних ушкоджень він дотепер не відновив своє втрачене здоров`я, його постійно турбують головні болі, запаморочення, розлади сну, нервові зриви, права нога у коліні згинається лише наполовину і одна нога коротше внаслідок травми. В подальшому його чекає довготривале лікування, що змушує його та його рідних терміново вживати заходів до пошуку коштів для оплати лікування. З урахуванням зазначених обставин стягнута судом сума моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості. Крім того, суд не залучив до справи страховика - ТДВ «СК «Кредо», згідно полісу якого цивільно-правова відповідальність обвинуваченого була застрахована до 30.01.2020 року включно.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію потерпілого та його представника, які повністю підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги потерпілого; прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу прокурора, що її подав та просила її задовольнити; обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти поданих апеляційних скарг та просили залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а апеляційна скарга потерпілого підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Подія кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_10 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_10 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Що стосується доводів прокурора та потерпілого щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та м`якості покарання призначеного обвинуваченому у зв`язку з його звільненням на підставі ст.75 КК від відбування призначеного покарання з випробуванням, то колегія суддів вважає їх обґрунтованими.

Так, з огляду на приписи ч.2 ст.50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Частиною 1 статті 65 КК встановлено, що суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Водночас, кримінальний закон передбачає, що суд може прийняти рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням на підставі та умовах, визначених у статті 75 КК. При цьому ця норма надає суду можливість прийняти рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням лише у випадку, коли дані про особу обвинуваченого, з урахуванням обставин справи та тяжкості вчиненого злочину, дають достатні підстави дійти висновку про те, що виправлення цієї особи можливе без реального відбування призначеного покарання. Отже, суд, реалізуючи свої повноваження, має навести правові підстави та переконливі мотиви, які є достатніми для постановлення рішення.

Повертаючись до матеріалів даного кримінального провадження, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано дійшов висновку про можливість застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК і, як результат, безпідставно його звільнив від відбування призначеного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку.

При цьому судова колегія звертає увагу на те, що відповідно до Основного Закону України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (частина перша статті 3 Конституції України).

Крім того, ПДР регламентовано єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватися всі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки.

Так, ухвалюючи своє рішення, суд першої інстанції належним чином не оцінив і не врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК, а саме те, що, керуючи технічно справним транспортним засобом, обвинувачений у світлий час доби грубо порушив ряд вимог правил безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження і таке кримінальне правопорушення відповідно до положень ст.12 КК є тяжким.

При цьому хоча по відношенню до наслідків вина обвинуваченого ОСОБА_10 є необережною, проте об`єктом посягання являється здоров`я іншої людини.

Наведене свідчить, що обвинувачений є небезпечним для суспільства, оскільки поставив під небезпеку не лише своє життя і здоров`я, а й інших учасників дорожнього руху, а тому будь-яке інше покарання окрім реального його відбування не забезпечить виправлення обвинуваченого та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами.

Крім того, за весь час, що минув з моменту вчинення кримінального правопорушення, який становить більше 4 років, обвинуваченим було частково відшкодовано потерпілому завдану матеріальну шкоду на загальну суму 36 840 грн., в той час як невідшкодована шкода становила 257 035, грн. 80 коп. Відшкодування обвинуваченим до початку апеляційного розгляду ще 18 000 грн. завданої шкоди, про що надано відповідні квитанції, не може істотно позначитись на вирішенні питання про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Окрім того, залишилася поза належною увагою суду і позиція потерпілого, який наполягав на призначенні обвинуваченому покарання у виді реального позбавленні волі.

Наявність у обвинуваченого на утриманні малолітньої дитини, а також його сімейний стан не знижують тяжкості й небезпечності злочину, вчиненого обвинуваченим за наведених у вироку обставин.

З урахуванням наведеного, даних про особу обвинуваченого, думки потерпілої сторони щодо визначення обвинуваченому покарання, наслідків, які настали у результаті скоєного, у колегії суддів не має підстав для висновку про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства.

До того ж, звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку за обставин з наслідками, які були встановлені у даному кримінальному провадженні, не вплине на формування думки інших осіб про неприпустимість порушення Правил дорожнього руху України та чітке розуміння того, що особа буде нести невідворотне та справедливе покарання за такі дії.

Отже, на думку колегії суддів, ці обставини у сукупності свідчать про те, що призначене обвинуваченому ОСОБА_10 покарання із застосуванням ст.75 КК є м`яким і не буде сприяти виправленню обвинуваченого.

Також колегія суддів вважає слушними і доводи апелянтів про безпідставне не призначення судом першої інстанції обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами виходячи з такого.

Покарання - це захід державного примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому кримінальним законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Не зважаючи на розподіл покарань на основні, додаткові та такі, що застосовуються як основні, так і додаткові, усі вони охоплюються загальним поняттям - покарання.

Санкція ч.2 ст.286 КК надає суду можливість як призначати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність має альтернативний характер застосування і це питання, як визначив законодавець, суд вирішує на власний розсуд (судова дискреція) залежно від конкретних обставин кримінального провадження, характеру допущених особою порушень вимог Правил дорожнього руху, їх наслідків, тощо.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що своє рішення про не призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами суд першої інстанції мотивував тим, що обвинувачений як до вчинення злочину у цій справі так і після порушень вимог Правил дорожнього руху України не порушував, а, крім того, транспортний засіб є єдиним джерелом існування обвинуваченого.

Разом з тим, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції належним чином не врахував фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення, наслідки, що настали в результаті вчиненого обвинуваченим злочину - отримання потерпілим тяжких тілесних ушкоджень, внаслідок чого потерпілий став особою з інвалідністю 2 групи. Недостатньо врахував суд і характер допущених обвинуваченим порушень правил безпеки дорожнього руху - наїзд на пішохода на пішохідному переході в світлий час доби, що свідчить про легковажне та самонадійне ставлення обвинуваченого до Правил дорожнього руху. Зазначені обставини безумовно свідчать про те, що обвинувачений становить небезпеку для оточуючих в якості водія транспортного засобу.

Та обставина, що потерпілий закінчував перетин пішохідного переходу на червоний сигнал світлофору не звільняло обвинуваченого від виконання ним вимог п.18.2 ПДР, відповідно до яких обвинувачений повинен був на регульованому пішохідному переході при сигналі світлофора, що дозволяє рух транспортним засобам, дати дорогу потерпілому, який закінчував перехід проїзної частини відповідного напрямку руху.

Що стосується посилання суду першої інстанції як на підставу для не призначення обвинуваченому додаткового покарання на те, що автомобіль фактично є єдиним засобом до існування обвинуваченого, то колегія суддів зазначає, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є основним джерелом доходу. Існування цієї обставини потребує лише більш виваженого підходу під час обрання заходу примусу з урахуванням загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації.

Відтак, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, а також того, що обвинувачений знехтував елементарними вимогами Правил дорожнього руху, з огляду на зміст та обсяг його протиправних дій колегія суддів вважає, що покарання без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не досягне своєї мети, визначеної ст.50 КК.

При цьому колегія суддів не встановила достатніх підстав для призначення обвинуваченому максимального строку додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, як того вимагав в апеляційній скарзі потерпілий.

У контексті наведених обставин вирок суду в частині призначеного покарання та звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням не відповідає вимогам кримінального закону, а тому в цій частині судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційних скарг прокурора та потерпілого про відсутність з боку обвинуваченого щирого каяття. Адже щире каяття - це обставина, яка відображає психічний стан особи, котра вчинила кримінальне правопорушення. Каяття передбачає глибокі внутрішні переживання особою того, що сталося, моральне засудження своєї злочинної поведінки, усвідомлення вини, почуття сорому, докорів сумління. Тобто щире каяття - це передусім морально-психологічне явище, яке виявляється у самозасудженні особою вчиненого нею кримінального правопорушення, його наслідків, прагненні усунути заподіяну шкоду та рішенні особи більше не вчиняти кримінальних правопорушень.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що після вчинення ДТП обвинувачений надавав допомогу потерпілому, оплачував медичні послуги та купував медикаменти для потерпілого, цікавився станом здоров`я потерпілого. Після ухвалення вироку продовжив за можливості відшкодовувати завдану потерпілому шкоду.

Також колегія суддів зважає і на те, що обвинувачений вирок суду не оскаржив, тим самим погодився із встановленими судом першої інстанції обставинами та сумами грошових коштів, які підлягають стягненню з нього на користь потерпілого в рахунок відшкодування завданої шкоди.

Зазначене, на переконання колегії суддів, безумовно свідчить про те, що обвинувачений надав відверту негативну оцінку своїй злочинній поведінці, засудив свій вчинок та визнав його антигромадський характер, а відтак щиро розкаявся.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги потерпілого про неправильне вирішення судом його цивільного позову в частині стягнення моральної шкоди, колегія суддів виходила з такого.

Цивільний позов розглядається у кримінальному провадженні за правилами, визначеними КПК України, і при цьому застосовуються норми ЦПК України.

Положеннями ч.1 ст.129 КПК передбачено, що суд, зокрема, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Відповідно до ст.23 ЦК особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпілим ОСОБА_7 було заявлено цивільний позов про стягнення з обвинуваченого на його користь 1 000 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Приймаючи рішення про часткове задоволення цивільного позову потерпілого, районний суд належним чином врахував конкретні обставини кримінального провадження, характер завданої потерпілому шкоди, ступінь завданих йому моральних страждань та перенесених хвилювань, та дійшов висновку про те, що розмір моральної шкоди підлягає стягненню в розмірі 200 000 грн., з чим погоджується і колегія суддів.

Відтак, на переконання колегії суддів, рішення суду в частині вирішення цивільного позову потерпілого про стягнення моральної шкоди є обґрунтованим, відповідає вимогам цивільного законодавства, постановлено з урахуванням принципів розумності і справедливості, ступеня тяжкості моральних страждань потерпілого і інших негативних наслідків, що настали в результаті кримінального правопорушення, скоєного обвинуваченим ОСОБА_10 Переконливих аргументів, які би доводили явну несправедливість рішення суду в цій частині, в апеляційній скарзі потерпілого не наведено.

Що стосується доводів в апеляційній скарзі потерпілого про незалучення до розгляду страхової компанії, хоча цивільно-правова відповідальність обвинуваченого була застрахована до 30.01.2020 року включно, то колегія суддів не вважає їх обґрунтованими.

При цьому колегія суддів виходить з того, що право потерпілої особи на відшкодування шкоди реалізовується нею на власний розсуд шляхом пред`явлення позову безпосередньо до винної особи або до страхової компанії, цивільно-правову відповідальність у якій застраховано завдавачем такої шкоди.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, потерпілий ОСОБА_7 до початку судового розгляду пред`явив цивільний позов. Позовні вимоги потерпілого заявлені саме до обвинуваченого ОСОБА_10 , при цьому цивільний позов не містить будь-яких вимог щодо стягнення заподіяних збитків із третіх осіб.

Отже, за наведених обставин у суду першої інстанції не було підстав для прийняття рішення про залучення до справи страхової компанії. Більш того, суд виходив також з того, що факт страхування цивільно-правової відповідальності обвинуваченого на момент ДТП нічим не підтверджений.

Також колегія суддів зазначає, що право потерпілого на відшкодування шкоди є абсолютним і не може бути припинено або обмежено будь-яким договором, у тому числі договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Відтак незалучення в даному випадку страхової компанії до участі у справі жодним чином не позначилось на правах та інтересах потерпілого.

У контексті наведених обставин доводи потерпілого про неправильне вирішення судом його цивільного позову про стягнення на його користь моральної шкоди не знайшли свого підтвердження.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407, 420 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 13 листопада 2023 року щодо ОСОБА_10 в цій справі в частині призначення покарання та звільнення обвинуваченого від його відбування з випробуванням на підставі ст.75 КК України скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_10 покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки.

Початок строку відбування покарання відраховувати з моменту затримання ОСОБА_10 і приведення даного вироку до фактичного виконання.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу його проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4