Номер провадження: 11-сс/813/1788/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі:

власника майна ОСОБА_6 ,

представника власника майна ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 , яка діє в інтересах власника майна ОСОБА_6 , на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2024 року про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0001604, внесеного до ЄРДР 09 вересня 2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України,-

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.

Оскаржуваною ухвалою слідчого судді було задоволено клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_8 та накладено арешт із забороною розпорядження, відчуження та користування на майно, вилучене під час проведення 11 жовтня 2024 року обшуку житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на:

-блокнот коричневого кольору з чорновими записками 1 шт.;

-блокнот синього кольору з чорновими записами 1 шт.;

-блокнот сірого кольору з чорновими записами 1 шт.;

-ноутбук «MacBookPro» модель A1708, пароль 1234, S/N: НОМЕР_1 , 1 шт.

-мобільний телефон «iPhone 13 ProMax», S/NP7XGQ7IPV3, IMEI2: НОМЕР_2 , з SIM-картою НОМЕР_3 , пароль входу НОМЕР_4 , 1 шт.,

-грошові кошти номіналом 100 (сто) доларів США загальною сумою 22 700 (двадцять дві тисячі сімсот) доларів США.

Рішення слідчого судді мотивоване тим, що блокноти, ноутбуки та мобільні телефони, відповідають критеріям, зазначеним в ст.98 КПК України, оскільки можуть містити на собі відомості на підтвердження факту та обставин можливого вчинення кримінально-протиправних дій за обставинами даного кримінального провадження, (дзвінки, листування, фото, файли, документи), а арешт грошових коштів необхідний для конфіскації майна, як виду покарання.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись із зазначеною ухвалою слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_7 , яка діє в інтересах власника майна ОСОБА_6 , подала апеляційні скарги, в якій зазначає, що ухвала слідчого судді є незаконна, необґрунтована, невмотивована та такою, що підлягає скасуванню, з огляду на наступне:

- сторона обвинувачення у клопотанні не навела жодного належного, допустимого та достовірного доказу, що вилучене майно відповідає критеріям, передбаченим ч. 1 ст. 98 КПК України, та може бути використане, як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час вказаного кримінального провадження. Звертає вагу, що на теперішній час, з дня вилучення телефону та ноутбуку пройшов місяць, що є достатнім строком для огляду телефону та ноутбуку, а тому існування арешту, у даному випадку, порушує права їх власників;

- вилучені під час обшуку грошові кошти є спільною сумісної власністю подружжя ОСОБА_9 , а відтак ОСОБА_10 належить половина вилучених грошових коштів. Ані ОСОБА_6 , ані його дружина ОСОБА_10 у вищезазначеному кримінальному провадженні не є підозрюваними. Вилучені грошові кошти отримані законним шляхом, від продажу 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 ( договір купівлі-продажу від 06 серпня 2024 року, сума договору 1 464 000 гривень), також 23 серпня 2024 року ОСОБА_9 продав належний йому автомобіль (договір №5152/2024/4848031, сума договору 580000 гривень). Звертає увагу, що 12.02.2024 року ОСОБА_6 отримав вогнепальне поранення з травматичного пістолету у голову, після чого ОСОБА_6 отримав другу групу інвалідності та проходить лікування. А відтак вилучені грошові кошти життєво необхідні ОСОБА_6 для підтримки здоров`я та здобуті виключно законним шляхом;

На підставі наведеного, апелянт просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвали, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна.

На апеляційну скаргу надійшли заперечення від прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_8 , в яких сторона обвинувачення наполягає, що ухвала слідчого судді

є законною, обґрунтованою і вмотивованою, з огляду на те, що блокнот, мобільні телефони та ноутбук може містити інформацію, яка входять до предмету досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні. Після огляду вказаного майна буде вирішуватись питання про повідомлення ОСОБА_6 про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України, санкція якої передбачає конфіскацію майна, а тому арешт вилучених грошових коштів необхідний для конфіскації майна, як виду покарання

Позиції учасників судового розгляду.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції власник майна та його представник підтримали апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Прокурор відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_8 у письмових запереченнях просив проводити апеляційний розгляд за його відсутності.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь якими, не забороненими законом засобами, захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право звернення до суду.

Частина 1 ст. 24 КПК України встановлює, що кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому КПК України.

Механізм реалізації кримінальних процесуальних гарантій є по суті системою кримінальних процесуальних норм, які спрямовують кримінальне провадження на досягнення його завдань. Такими завданнями є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, право кожного учасника кримінального провадження на застосування належної правової процедури.

Відповідно до п. 8 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до ст. 310 КПК України оскарження ухвал слідчого судді здійснюється в апеляційному порядку.

Апеляційну скаргу на ухвалу слідчого судді може бути подано протягом п`яти днів з дня її оголошення (пункт 3 частини 2 статті 395 КПК України).

У свою чергу, абз. 2 ч. 3 ст. 395 КПК України прямо вказує - якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

За змістом статті 113 КПК України процесуальні строки - це встановлені, зокрема законом, проміжки часу, у межах яких учасники кримінального провадження зобов`язані (мають право) приймати процесуальні рішення чи вчиняти процесуальні дії.

Будь-яка процесуальна дія або сукупність дій під час кримінального провадження мають бути виконані без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідним положенням цього Кодексу.

Процедура визначення строків для подання скарги має на меті забезпечити належне відправлення правосуддя і дотримання принципу правової визначеності. Суворе дотримання строків у кримінальному процесі неможливе без чіткого знання правил їх обчислення. Для правильного обчислення строку важливого значення набувають приписи правових норм, які стосуються визначення початкового моменту перебігу строку, обставин, що впливають на його перебіг, і встановлення моменту його закінчення.

Частиною 1 ст. 117 КПК України передбачено, що строк виконання процесуальних дій поновлюється лише у тому випадку, якщо його пропущено з поважних причин. Отже, в ініційованому учасником кримінального провадження клопотанні про поновлення процесуального строку має бути наведено причини, через які цей строк пропущено. Поняття поважних причин пропуску строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд суду.

Під поважними причинами пропуску процесуального строку слід розуміти неможливість особи подати апеляційну скаргу у визначений законом строк у зв`язку з такими обставинами, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали або ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк.

З матеріалів провадження убачається, що оскаржена ухвала постановлена у судовому засіданні 23 жовтня 2024 року за участі представника власника майна, у зв`язку з чим строк на її оскарження для останньої почав обчислюватись з дня оголошення вказаної ухвали, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 395 КПК України.

У свою чергу, у випадку необізнаності у заінтересованих осіб з мотивами прийнятого слідчим суддею рішення, вказане за їх клопотанням може бути визнано поважною причиною пропуску строку апеляційного оскарження та підставою для його поновлення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 117 КПК України. Такий висновок сформульовано у постанові об`єднаної палати ККС ВС від 27 травня 2019 року у справі № 461/1434/18 (провадження № 51-6470кмо18).

Так, у клопотанні про поновлення строку апелянт вказує на те, що з мотивами прийнятого слідчим суддею рішення ознайомився лише 05 листопада 2024 року, що підтверджується матеріалами справи, а саме довідкою про доставку електронно документу (а.с.147 т.1).

На думку апеляційного суду, зазначені обставини свідчать про об`єктивну перешкоду для подання апеляційної скарги у строк. З цих підстав, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність поновлення представнику власника майна ОСОБА_7 , яка діє в інтересах власника майна ОСОБА_6 , строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2024 року про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0001604, внесеного до ЄРДР 09 вересня 2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Приписами ч. 1 ст. 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Частиною другою ст. 19 Конституції України встановлено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 КПК України передбачено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим Кодексом та іншими законами України.

Відповідно до ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Застосування належної процедури є одним із складових елементів принципу верховенства права та передбачає, у тому числі, щоб повноваження органів публічної влади були визначені приписами права, і вимагає, щоб посадовці мали дозвіл на вчинення дії, і надалі діяли в межах наданих їм повноважень.

Застосування належної правової процедури у кримінальному провадженні це встановлені кримінальним процесуальним законодавством способи реалізації норм кримінального процесуального права, що забезпечують досягнення цілей правового регулювання кримінальних процесуальних відносин у сфері порядку досудового розслідування та судового розгляду. Воно означає не лише те, що всі дії процесуальних суб`єктів мають відповідати вимогам закону, адже в такому випадку це завдання розчиняється в приписах засади законності. Такі дії мають виникати із наявних повноважень і перебувати в адекватному співвідношенні з конкретним процесуальним завданням, яке виникає в певний момент досудового розслідування і судового розгляду кримінального провадження. Таке адекватне співвідношення приводить до принципу пропорційності.

Належна правова процедура має застосування як під час судового розгляду, так і на стадії досудового розслідування.

У силу статті 16 КПК України позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Кримінальним процесуальним законом визначено, що обов`язок здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні покладається на слідчого суддю.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів.

Під заходами забезпечення кримінального провадження прийнято розуміти передбачені КПК заходи примусового характеру, які застосовуються за наявності підстав та в порядку, встановленому законом, з метою запобігання і подолання негативних обставин, що перешкоджають або можуть перешкоджати вирішенню завдань кримінального провадження, забезпеченню його дієвості.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Згідно з ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Частиною 2 статті 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою:1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації;3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно із ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно із ч. 5 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» колегія суддів застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Положення зазначеної вище норми КПК України узгоджуються зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Згідно із усталеною практикою ЄСПЛ накладення арешту на майно має бути законним, переслідувати легітимну мету та пропорційним меті, яка переслідується, а не бути надмірним обтяженням для особи.

У судовому засіданні апеляційного суду на основі наданих матеріалів провадження встановлено, що у провадженні Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Одесі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, знаходяться матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001604 від 09 вересня 2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України.

В рамках вказаного кримінального провадження 12 жовтня 2024 року ОСОБА_11 та ОСОБА_12 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України, за кваліфікуючими ознаками: вимога передачі чужого майна з погрозою насильства над потерпілим чи його близькими родичами, погрозою пошкодження чи знищення їхнього майна, розголошення відомостей, які потерпілий чи його близькі родичі бажають зберегти в таємниці (вимагання), вчинене за попередньою змовою групою осіб, вчинене в умовах воєнного стану.

Відповідно до клопотання слідчого, у невстановлені досудовим розслідуванням місці, час та спосіб, але не пізніше 03.09.2024 у ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який, дізнавшись від мешканця м. Одеси ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про наявність в останнього усних вимог до колишнього пасинка ОСОБА_13 щодо повернення удаваного боргу у розмірі 60 000 доларів США, виник умисел на незаконне збагачення шляхом використання злочинної діяльності як джерела прибутку.

З цією метою ОСОБА_11 способом заробітку обрав діяльність, пов`язану із збиранням особистої та конфіденційної інформації стосовно ОСОБА_13 , створенням компрометуючих ОСОБА_13 та його членів сім`ї відомостей, розповсюдженням їх у мессенджерах, виказанням погроз застосування насильства щодо ОСОБА_13 та членів його сім`ї, а також виказанням останньому вимоги у передачі ОСОБА_6 грошових коштів в еквіваленті 60 000 доларів США.

Усвідомлюючи, що для належного та своєчасного виконання вищевказаного злочинного плану необхідне залучення людських ресурсів, ОСОБА_11 вирішив залучити до його реалізації свого знайомого ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з яким у подальшому вирішив діяти спільно, за попередньою змовою та з єдиним умислом, а також розподілом функцій кожного, залишивши за собою керівну роль.

Крім того, з метою отримання персональних даних щодо ОСОБА_13 , членів його сім`ї та близьких осіб, ОСОБА_11 залучив до реалізації виконання злочинного плану невстановлених на теперішній час працівників правоохоронних органів Одеської області, від яких отримав відомості з Державних баз даних, реєстрів, інформаційних систем та порталів, доступ до яких обмежений.

Згідно злочинного плану, розробленого ОСОБА_11 , останній взяв на себе функції загального керівництва, комунікації із ОСОБА_13 та ОСОБА_6 , збору відомостей про ОСОБА_13 та членів його сім`ї.

У свою чергу ОСОБА_12 відведено функцію спостереження за ОСОБА_13 та членами його сім`ї, збирання фото- та відеоматеріалів стосовно ОСОБА_13 , створення компрометуючого контенту стосовно дружини ОСОБА_13 ОСОБА_14 , розповсюдження такої інформації у групах та чатах мессенджера Телеграм, здійснення психологічного тиску за допомогою листування у мессенджері Телеграм, та виказання погроз застосування насильства у такому листуванні.

Так, 04.09.2024 о 19:00 у ході зустрічі між ОСОБА_13 та ОСОБА_11 біля АЗС «Socar» по АДРЕСА_3 , останній виказав ОСОБА_13 вимогу у поверненні ОСОБА_6 грошових коштів у розмірі 60000 доларів США.

У ході зустрічі, задля створення у ОСОБА_13 враження, що він дійсно спілкується із працівником правоохоронного органу, ОСОБА_11 продемонстрував надруковану на аркушах паперу інформацію (персональні дані: анкетні та контактні відомості, дані про нерухомість, зареєстровані транспортні засоби, адреси мешкання, засоби зв`язку та сторінки у соціальних мережах) щодо членів сім`ї ОСОБА_13 та інших близьких осіб, серед яких сам ОСОБА_13 , його матір ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , колишня дружина ОСОБА_16 ІНФОРМАЦІЯ_5 , малолітній син ОСОБА_17 23.04.2013, колишні тесть ОСОБА_18 25.02.1963 та теща ОСОБА_19 ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Продовжуючи реалізацію свого злочинного наміру, ОСОБА_11 з метою передачі ОСОБА_13 грошових коштів, виказав останньому погрозу передачі вищезазначеної конфіденційної інформації членам етнічних злочинних угруповань.

У подальшому, у невстановлені досудовим розслідуванням місці, час та спосіб, але не пізніше 24.09.2024, на виконання раніше розробленого та узгодженого злочинного плану, з метою пригнічення волі ОСОБА_13 та примушування його до передачі грошових коштів, ОСОБА_11 та ОСОБА_20 вирішили застосувати психічний тиск до нього та членів його сім`ї шляхом створення та розповсюдження компрометуючої інформації, виказання погроз застосування насильства щодо ОСОБА_13 та його близьких осіб, пошкодження та знищення майна ОСОБА_13 .

З цією метою, 24.09.2024 о 10:44 ОСОБА_20 на виконання раніше розробленого та узгодженого злочинного плану, діючи за попередньою змовою групою осіб із ОСОБА_11 , згідно покладених на нього функцій, зателефонувавши на особистий мобільний номер телефону ОСОБА_14 , повідомив останній її персональні дані, а також дані її батька - ОСОБА_21 та матері - ОСОБА_22 , та виказав погрозу у вигляді прибуття на день народження її батька, для святкувати спільно із ними, та про необхідність повернення ОСОБА_13 позичених грошових коштів.

Одночасно з цим, ОСОБА_20 з метою пригнічення волі ОСОБА_13 , залякування останнього та примушування його до передачі грошових коштів, повідомив ОСОБА_14 про можливість направлення її фотографій з прогулянки у парку із сином, тим самим переконавши останню про спостереження за ОСОБА_13 та членами його сім`ї.

У подальшому, у невстановлені досудовим розслідуванням місці, час та спосіб, але не пізніше 25.09.2024, з метою примушування ОСОБА_13 до передачі грошових коштів, ОСОБА_20 та ОСОБА_11 , на виконання раніше розробленого та узгодженого злочинного плану, діючи за попередньою змовою групою осіб, розмістили у групі в мессенджері Телеграм « ІНФОРМАЦІЯ_7 » ( ІНФОРМАЦІЯ_8 оголошення про надання ОСОБА_14 інтимних послуг, закріпивши у оголошенні про це її особистий мобільний номер телефону НОМЕР_5 та фотографії, які він отримав з її персонального профілю у вказаному мессенджері, після чого ОСОБА_14 почали надходити повідомлення від сторонніх осіб з пропозицією вступу у інтимні стосунки за грошову винагороду.

Одночасно з цим, ОСОБА_20 та ОСОБА_11 , з метою здійснення психологічно насильства на ОСОБА_13 та членів його сім`ї, та примушуванням його до передачі грошових коштів почали розсилати посилання на зазначене оголошення іншим особам, у тому числі батьку та матері ОСОБА_14 , із зазначенням у коментарях про те, що у ОСОБА_13 проблеми.

Надалі, 25.09.2024 о 23:02, продовжуючи реалізацію свого злочинного наміру, ОСОБА_20 та ОСОБА_11 , діючи за попередньою змовою групою осіб, надіслали батьку ОСОБА_14 - ОСОБА_21 повідомлення у мессенджері Телеграм, у якому повідомили останньому, із застосуванням ненормативної лексики, що ОСОБА_13 та його дружина винні грошові кошти, та виказали погрозу пошкодження та знищення майна останнього - автомобіля та житлового будинку.

У цей же день, 25.09.2024 о 23:02 ОСОБА_20 та ОСОБА_11 на виконання раніше розробленого та узгодженого злочинного плану, діючи за попередньою змовою групою осіб, надіславши матері ОСОБА_14 ОСОБА_22 повідомлення у мессенджері Телеграм із створеним дублікатом аккаунту ОСОБА_14 та її фотографіями у даних контакту, повідомили про надання останньою інтимних послуг з метою збору грошових коштів на подарунок батьку.

У подальшому, 29.09.2024 ОСОБА_20 почав слідкувати за переміщенням ОСОБА_13 , його дружини ОСОБА_14 та малолітнього сина ОСОБА_23 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , та слідкуючи за ними, о 12:30 прибув до парку «Перемоги» у м. Одесі, який знаходиться між вулицями проспект Шевченка, вул. Маршала Говорова та вул. Академічна.

Перебуваючи за вказаною адресою, вчиняючи свої дії конспіративно та з укриттям від оточуючих своїх дійсних намірів, ОСОБА_20 , продовжуючи вести спостереження, використовуючи особистий мобільний телефон здійснив фотофіксацію прогулянки ОСОБА_13 , його дружини ОСОБА_14 , малолітнього сина ОСОБА_23 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , та транспортного засобу останніх BMW 530E

Після цього, 29.09.2024 о 13:18, продовжуючи протиправні дії, направлені на залякування ОСОБА_13 подальшим застосуванням насильства щодо нього та його близьких родичів, примушуванням останнього до передачі грошових коштів, ОСОБА_20 , діючи за попередньою змовою групою осіб із ОСОБА_11 , згідно покладених на нього функцій використовуючи у мессенджері Телеграм сторінку, яку він створив із використанням фотографій ОСОБА_14 та її анкетних даних, надіслав останній повідомлення із раніше виконаними фотографіями прогулянки ОСОБА_13 та членів його сім`ї, написавши погрози застосування насильства та знищення майна автомобіля ОСОБА_13 , неможливості ведення нормального способу життя та вчинення невідомими особами дій щодо завдання шкоди здоров`ю ОСОБА_14 .

Цього ж дня, о 21:35 продовжуючи протиправні дії, направлені на залякування ОСОБА_13 подальшим застосуванням насильства щодо нього та його близьких родичів, примушуванням останнього до передачі грошових коштів, ОСОБА_20 , діючи за попередньою змовою групою осіб із ОСОБА_11 , згідно покладених на нього функцій, використовуючи мессенджер Телеграм, надіслав матері ОСОБА_14 - ОСОБА_22 , повідомлення із раніше виконаними фотографіями прогулянки ОСОБА_13 та членів його сім`ї, написавши погрози застосування насильства у вигляді вчинення невідомими особами дій щодо завдання шкоди здоров`ю ОСОБА_14 , а також зазначив на ведення постійного спостереження за ОСОБА_14 та необхідність сплати ОСОБА_13 позичених грошових коштів

Будучи пригніченим, заляканим діями ОСОБА_20 та ОСОБА_11 , побоюючись за власне життя та життя близьких осіб, ОСОБА_13 вимушено погодився про передачу грошових коштів, про що 08.10.2024 о 13:00 у ході телефонної розмови повідомив ОСОБА_11 .

У подальшому, 11.10.2024 о 12:00 ОСОБА_13 на виконання вимог ОСОБА_11 , зателефонував останньому та повідомив про наявність грошових коштів у розмірі 25000 доларів США. У свою чергу, ОСОБА_11 , діючи за попередньою змовою групою осіб із ОСОБА_20 , згідно єдиного злочинного плану, повідомив ОСОБА_13 про необхідність прибуття за адресою: АДРЕСА_4 , до готелю «Чорне море», де його буде чекати ОСОБА_6 .

Цього ж дня, о 13:00 ОСОБА_13 , виконуючи вказівки ОСОБА_11 , прибув за вищезазначеною адресою, де його очікував ОСОБА_6 . У ході зустрічі, ОСОБА_13 повідомив про можливість передачі частини грошових коштів у розмірі 25000 доларів США, при отриманні гарантій щодо припинення переслідування його та членів його сім`ї, погроз знищення чи пошкодження майна, та погроз завдання шкоди здоров`ю членам його сім`ї. На вказане ОСОБА_6 відповів ствердно, проте повідомив, що ОСОБА_13 необхідно буде передати ще 35000 доларів США.

Після чого, ОСОБА_13 передав ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 25000 доларів США, а ОСОБА_11 та ОСОБА_12 було затримано працівниками правоохоронних органів.

Надалі у ході досудового розслідування кримінального провадження, 11.10.2024 року було проведено обшук за місцем мешкання ОСОБА_6 , за адресою: АДРЕСА_1 , у ході якого було виявлено та вилучено майно, а саме: блокнот коричневого кольору з чорновими записками 1 шт.; блокнот синього кольору з чорновими записами 1 шт.; блокнот сірого кольору з чорновими записами 1 шт.; ноутбук «MacBookPro» модель A1708, пароль 1234, S/N: НОМЕР_1 , 1 шт; мобільний телефон «iPhone 13 ProMax», S/ НОМЕР_6 , IMEI2: НОМЕР_2 , з SIM-картою НОМЕР_3 , пароль входу НОМЕР_4 , 1 шт.; грошові кошти номіналом 100 (сто) доларів США загальною сумою 22 700 (двадцять дві тисячі сімсот) доларів США.

На підставі аналізу змісту клопотання про накладення арешту на майно в межах вказаного кримінального провадження, прокурор визначив метою накладення арешту на блокноти, ноутбуки та мобільні телефони збереження речових доказів (п. 1 ч. 2 статті 170 КПК України), а на грошові кошти конфіскація майна, як виду покарання (п. 3 ч. 2 статті 170 КПК України).

Відповідно до положень ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати, зокрема, правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

З огляду на зазначене, слідчий суддя дійшов правильного висновку, що блокноти, ноутбуки та мобільні телефони, які виявлені у ході проведення санкціонованого обшуку, мають доказове значення та є достатні підстави вважати, що збереження цих речових доказів необхідно для здійснення належного досудового розслідування кримінального провадження, з огляду на фактичні обставини справи, які наразі встановленні органом досудового розслідування, оскільки можуть містити інформація щодо протиправної діяльності підозрюваних осіб або інших осіб причетність яких перевіряється до вказаного кримінального правопорушення.

Крім того, 11.10.2024 року ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси задоволено клопотання слідчого - надано дозвіл на проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , з метою виявлення та вилучення наступного майна, зокрема, з метою виявлення та вилучення: мобільних телефонів, планшетів, комп`ютерної техніки, документів, чорнових записів, роздруківок та нотатки, блокнотів. Ураховуючи дискреційне право слідчого вирішувати чи вилучати виявлене під час обшуку майно, а також те, що ухвалою слідчої судді прямо надано дозвіл на відшукання вказаного майна, то слідчий суддя мав повне право на прийняття рішення щодо арешту вилученого майна.

В той же час, апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи представника власників майна відносно того, що власники грошових коштів ОСОБА_6 та його дружина ОСОБА_10 не мають жодного процесуального статусу у вказаному кримінальному провадженні.

Колегія суддів зауважує, що відповідно до ч. 10 ст. 172 КПК України не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

За таких обставин, апеляційний суд наголошує на тому, що слідчий суддя у даному випадку був позбавлений законних підстав для арешту грошових коштів з метою конфіскації майна, як виду покарання.

В той же час, в матеріалах справи містяться копії документів, зокрема договір купівлі-продажу від 06 серпня 2024 року, який підтверджує походження грошових коштів.

Колегія судді приймає до уваги ту обставину, що вилучені грошові кошти були визнані речовими доказами, в той же час, наявність самої лише постанови про визнання майна речовим доказом не є безумовною підставою для накладення арешту та для висновку про їх відповідність критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Таким чином, з огляду на викладені обставини, апеляційний суд не вбачає підстав для подальшого застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, оскільки накладення арешту на належні ОСОБА_6 та ОСОБА_10 грошові кошти не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи власників майна потребам досудового розслідування і при вказаних обставинах явно порушує справедливий баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження.

Водночас, у рішенні «Проніна проти України» ЄСПЛ зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення.

Відповідно до п. 2) ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Згідно з п. 2 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

В свою чергу, п. 1 ч. 1 ст. 411 КПК України встановлює, що судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Отже, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала слідчого судді скасуванню, в частині накладення арешту на грошові кошти із постановленням в цій частині нової ухвали.

Керуючись ст.ст. 24, 170-173, 370, 404, 405, 407, 409, 411, 419, 422, 532, КПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 , яка діє в інтересах власника майна ОСОБА_6 , - задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2024 року про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0001604, внесеного до ЄРДР 09 вересня 2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України,- скасувати в частині накладення арешту на грошові кошти номіналом 100 (сто) доларів США загальною сумою 22 700 (двадцять дві тисячі сімсот) доларів США.

Постановити у цій частині нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_8 в частині накладення арешту на грошові кошти номіналом 100 (сто) доларів США загальною сумою 22 700 (двадцять дві тисячі сімсот) доларів США, які вилучене під час проведення 11 жовтня 2024 року обшуку житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Врешті ухвалу слідчого судді залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4