ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2024 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем з участю прокурора потерпілого захисника обвинуваченого ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава в режимі відеоконференції кримінальне провадження №0000168 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , представника цивільного відповідача Департаменту патрульної поліції Національної поліції України - ОСОБА_11 , потерпілого ОСОБА_7 та прокурора відділу Харківської обласної прокуратури ОСОБА_12 на вирок Київського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2021 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_9 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Розбишівка Гадяцького району Полтавської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , мешканець АДРЕСА_2 , громадянин України, з вищою освітою, неодружений, співробітник МВС України, несудимий,

визнаний винуватим та засуджений за ч.2 ст.286 КК України на 3 роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Постановлено стягнути:

з обвинуваченого ОСОБА_9 :

-на користь держави витрати за проведення судових експертиз в сумі 29620 грн;

-на користь держави в особі Харківської міської ради витрати на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_7 в сумі 22560,03 грн;

-на користь держави в особі Харківської клінічної лікарні на залізничному транспорті №1 філії «Центр охорони здоров`я» ПАТ «Укрзалізниця» витрати на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_7 в сумі 6475,21 грн;

-на користь Департаменту патрульної поліції Національної поліції України майнову шкоду в сумі 29831,62 грн;

з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь потерпілого ОСОБА_7 майнову шкоду в сумі 110000 грн та моральну шкоду в сумі 200000 грн, а також витрати на правову допомогу в сумі 8400 грн.

Вирішене питання про речові докази.

Згідно з вироком, ОСОБА_9 визнаний винуватим у тому, що він, обіймаючи посаду інспектора роти №2 батальйону №3 Управління патрульної поліції в місті Харкові, 24 лютого 2017 року о 03 годині 27 хвилин, керуючи службовим автомобілем «Toyota Prius» днз НОМЕР_1 (на синьому фоні), борт № НОМЕР_2 , рухаючись по вулиці Чкалова у напрямку вулиці Академіка Проскури у м. Харкові із швидкістю не менше 90 км/год, при вимкненому зовнішньому освітленні електромереж, непрацюючих протитуманних фарах, по мокрому асфальтобетонному покриттю, при температурі повітря 0 градусів Цельсія, у зоні дії дорожнього знаку 1.39 «Інша небезпека (аварійно-небезпечна ділянка)», без увімкненого спеціального звукового сигналу, порушуючи п.3.1. Правил дорожнього руху України, не маючі постійної практики керування саме цим автомобілем, на нерегульованому пішохідному переході, виділеному дорожніми знаками 5.35.1-5.35.2 «Пішохідний перехід», напроти будинку №31 по вул. Чкалова у м. Харкові порушив вимоги п.12.3, п.12.4, п.12.9 б), п.18.1 Правил дорожнього руху України, в результаті чого допустив двосторонній тангеційний (боковий) наїзд правою боковою частиною керованого автомобіля на пішохода ОСОБА_7 , який переходив пішохідний перехід справа на ліво по напрямку руху автомобіля і в момент первинного контакту розташовувався у вертикальному чи близькому до нього положенні та був обернений лівою передньо-бічною поверхнею тіла до вказаного автомобіля, що рухався. У подальшому відбулося падіння тіла ОСОБА_7 на автомобіль, з послідуючим контактом голови з правою частиною переднього вітрового скла та наступним переміщенням вздовж автомобіля і падіння тіла з автомобіля на покриття дороги.

Порушення вимог пунктів 12.3, 12.4, 12.9 б та 18.1 Правил дорожнього руху України ОСОБА_9 знаходяться у причинному зв`язку з ДТП та виразилися в тому, що водій, не виконуючи невідкладне службове завдання, у даній дорожній ситуації, при русі з максимально дозволеною швидкістю в населених пунктах 60 км на годину, мав технічну можливість попередити наїзд на пішохода ОСОБА_7 з моменту виникнення небезпеки для подальшого руху, шляхом виконання вимог цих пунктів Правил дорожнього руху України і для цього у водія ОСОБА_9 були відсутні перешкоди технічного характеру.

Внаслідок ДТП потерпілий ОСОБА_7 отримав тяжкі тілесні ушкодження у вигляді травми голови: важка черепно-мозкова травма із забоєм мозолистого тіла головного мозку, субдуральними гідромами на рівні лобових ділянок, що супроводжувалася комою та лівобічним геміпарезом та плегією, конгітивними порушеннями; множинні забійні та різані рани обличчя, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя; шиї: дві різані рани по передній поверхні шиї без ушкодження великих судин - відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я; кінцівок: синець тильної поверхні правої кисті - відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень.

Відповідно до висновку експерта наслідок ДТП у ОСОБА_7 мають місце стійкі наслідки отриманої важкої закритої черепно-мозкової травми у вигляді значних порушень координації, вираженого підвищення тонусу м`язів та зниження сили в кінцівках, зниження інтелекту, послаблення пам`яті, що визначаються у вигляді синдрому центрального геміпарезу ліворуч, атактичного синдрому, бульбарно- псевдобульбарного синдрому, синдрому когнітивних порушень.

В апеляційній скарзі захисник просить скасувати вирок суду та закрити кримінальне провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Не погоджується з висновком суду, що в момент ДТП обвинувачений не виконував невідкладне службове завдання та наголошує, що чинним законодавством не визначено поняття «невідкладне службове завдання».

У зв`язку з цим вважає, що аналіз тлумачення слова «невідкладний» свідчить про те, що невідкладними повинні вважатись усі службові завдання в межах компетенції, що не можна відкласти та необхідно вирішувати негайно.

Також зауважує, що зі змісту п.2.7 б Правил дорожнього руху України комплекс заходів із переслідування правопорушника безумовно є невідкладним службовим завданням.

Стверджує, що отримана обвинуваченим інформація про переслідування правопорушника свідчила про наявність у нього права використовувати положення п.3.1 Правил дорожнього руху України та відступити від дотримання вимог розділів 8 (крім сигналів регулювальника), 10-18, 26, 27 та пункту 28.1 за умови увімкнення проблискового маячка синього або червоного кольору і спеціального звукового сигналу та забезпечення безпеки дорожнього руху.

Зауважує, що переміщення патрульного поліцейського районом патрулювання є його прямим обов`язком.

Звертає увагу, що місцевим судом не з`ясовано, чи отримав обвинувачений за декілька хвилин до ДТП інформацію про те, що автомобіль, який блокували та переслідували, зник з поля зору. В той же час вказує, що втрата автомобіля з поля зору не означає негайне припинення дій з його переслідування та блокування.

Наголошує, що допитані під час судового розгляду в якості свідків працівники патрульної поліції ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 не підтвердили, що у разі втрати об`єкта переслідування вони зупиняють переслідування.

Зазначає, що висновок суду про місце наїзду на відстані 2,5 м від краю проїзної частини суперечить інформації, що міститься у додатках до протоколу огляду місця події, зокрема, щодо місця розміщення пелюшки, яку підкладали під голову потерпілого, та уламку проблискового маяка, що знаходились безпосередньо біля правого краю проїзної частини, а також показанням очевидця події ОСОБА_16 .

Вважає, що застосований експертом механізм зближення пішохода та автомобіля суперечить показанням обвинуваченого, свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , а також речовим доказам уламкам від автомобіля, що зафіксовані на місці події.

Зазначає про порушення вимог ст.23 КПК України, оскільки в судовому засіданні 28 січня 2020 року суд не дослідив протоколи проведення слідчих експериментів у зв`язку з тим, що не зміг їх прочитати. Внаслідок цього судом оголошено перерву та зобов`язано прокурора надати вказані документи у друкованому вигляді, проте в подальшому протоколи досліджено не було.

Вказує про недопустимість висновку автотехнічної експертизи №299/123-49 від 31 липня 2017 року та висновку комплексної автотехнічної експертизи і експертизи відео-, звукозапису №3573/3574/3575 від 31 липня 2017 року, оскільки вони ґрунтуються на вихідних даних, що були отримані в порядку, не передбаченому КПК України, висновки викладені в умовній формі, а твердження експерта про наявність у діях ОСОБА_9 порушень Правил дорожнього руху є припущеннями, а також висновком з питань права.

Також зазначає про недопустимість протоколів слідчого експерименту від 25 липня 2017 року з участю свідка ОСОБА_16 та від 27 липня 2017 року з участю потерпілого ОСОБА_18 , оскільки під час слідчої дії потерпілий та свідок по суті надавали показання.

Крім того, наголошує, що погодні та інші умови, що були наявні на момент проведення вказаних слідчих експериментів, суттєво відрізнялися від тих, що існували на момент ДТП.

Вважає, що призначене судом покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і звертає увагу на доводи щодо порушення потерпілим Правил дорожнього руху, який бачив поліцейські автомобілі, на яких було увімкнені проблискові маячки.

В апеляційній скарзі представник цивільного відповідача - Департамента патрульної поліціїНаціональної поліції України ОСОБА_11 , просить скасувати вирок суду в частині задоволення цивільного позову ОСОБА_19 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у його задоволенні у повному обсязі.

При цьому зазначає, що з наявних в матеріалах кримінального провадження доказів неможливо встановити, що придбані позивачем лікарські засоби стосувались його лікування та реабілітації. Крім того наголошує, що матеріали провадження не містять доказів про призначення потерпілому таких засобів лікарями.

Стверджує, що надані до суду копії фіскальних чеків мають неналежну якість, тому неможливо визначити назви придбаних лікарських засобів.

Також вказує про недопустимість копій документів на підтвердження понесених майнових витрат, оскільки вони не відповідають вимогам до їх засвідчення.

Вважає, що визначаючи розмір моральної шкоди суд не врахував положення ч.2 ст.1193 ЦК України щодо необхідності зменшення розміру відшкодування у разі, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди залежно від ступеня його вини.

Вказує, що потерпілим не доведено наявність моральних та фізичних страждань.

Крім того, стверджує, що чинним законодавством не передбачено можливість стягнення майнової та моральної шкоди з бюджетних асигнувань, виділених на фінансування Департамента патрульної поліції.

Наголошує, що покладаючи на Департамент патрульної поліції обов`язок відшкодувати потерпілому витрати на правову допомогу місцевий суд залишив поза увагою те, що такі витрати стягуються не за звернення до суду з цивільним позовом, а за забезпечення права позивача на захист у кримінальному провадженні.

У зв`язку з цим вказує про відсутність підстав для стягнення з Департаменту патрульної поліції витрат потерпілого на правову допомогу, оскільки вказані витрати не є матеріальними збитками.

Крім того, зауважує, що ні потерпілим, ні його представником не надано до суду жодного опису щодо обсягу виконаних робіт та документів про сплату таких витрат.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_7 просить посилити призначене обвинуваченому покарання, засудивши його за ч.2 ст.286 КК України на 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.

Крім того, потерпілий просить збільшити відшкодування моральної шкоди, стягнувши з Департаменту патрульної поліції на його користь моральну шкоду в сумі 1000000 грн.

При цьому зазначає, що судом першої інстанції не враховано суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення, характер заподіяних потерпілому тілесних ушкоджень та розмір заподіяної йому шкоди.

Звертає увагу на невизнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, відсутність з його боку дієвого каяття, а також невжиття заходів з метою відшкодування заподіяної шкоди.

Не погоджується з розміром моральної шкоди, що була стягнута судом першої інстанції та вказує, що судом не повній мірі враховано глибину душевних страждань потерпілого, що була спричинена вимушеним лікуванням внаслідок отриманих тілесних ушкоджень, погіршенням стану здоров`я, період часу, необхідного на відновлення стану, що існував до події кримінального правопорушення, а також наслідки у виді встановлення інвалідності.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та ухвалити в цій частині новий вирок, яким засудити ОСОБА_9 за ч.2 ст.286 КК України на 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

При цьому зазначає, що при призначенні покарання судом не враховано дані про особу обвинуваченого, який не розкаявся, не визнав свою вину, не висловлював жалю з приводу вчиненого ним кримінального правопорушення та не допомагав сім`ї потерпілого.

Зауважує, що під час допиту ОСОБА_9 повідомив, що не отримував на свій службовий планшет офіційного завдання, а вирішив з власної ініціативи долучитися до переслідування автомобіля.

Стверджує, що у кримінальному провадженні не встановлено жодної обставини, яка б пом`якшувала покарання та знижувала ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_9 кримінального правопорушення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримання доводів апеляційної скарги, міркування потерпілого, який наполягав на задоволенні принесеної ним апеляційної скарги, думку прокурора про необхідність посилення призначеного обвинуваченому покарання, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до такого.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_9 у вчиненні злочину за наведених у вироку обставин підтверджуються сукупністю достатніх, допустимих та належних доказів, зібраних у встановленому законом порядку і досліджених судом, яким надана належна оцінка.

Фактичні обставини, за яких ОСОБА_9 , керуючи службовим автомобілем допустив двосторонній тангеційний (боковий) наїзд на пішохода ОСОБА_7 , який переходив пішохідний перехід справа на ліво по руху автомобіля, ніким із учасників провадження не оспорюються.

Доводи сторони захисту про відсутність в діях обвинуваченого складу злочину з огляду на те, що він, будучи поліцейським, виконувавневідкладне службове завдання, а тому мав право відступати від вимог розділів 8 (крім сигналів регулювальника), 10-18, 26, 27 та пункту 28.1 Правил дорожнього руху, були належним чином перевірені судом і не знайшли свого підтвердження.

Дійсно, відповідно до п.3.1 Правил дорожнього руху, водії оперативних транспортних засобів, виконуючи невідкладне службове завдання, можуть відступати від вимог розділів 8 (крім сигналів регулювальника), 10-18, 26, 27 та пункту 28.1 цих Правил за умови увімкнення проблискового маячка синього або червоного кольору і спеціального звукового сигналу та забезпечення безпеки дорожнього руху. За відсутності необхідності додаткового привертання уваги учасників дорожнього руху спеціальний звуковий сигнал може бути вимкнений.

Як правильно встановив суд, в даному випадку на момент вчинення злочину не було підстав вважати, що ОСОБА_9 у відповідності до вимог Закону України «Про Національну поліцію» та Посадових обов`язків поліцейського патрульної поліції виконував невідкладне службове завдання.

З протоколу огляду диска із аудіозаписами радіозв`язку чергової частини Управління патрульної поліції у м. Харкові видно, що 24 лютого 2017 року о 03 годині в радіоефірі екіпаж патрульної поліції №0803 передав, що переслідує автомобіль «Шкода», який грубо порушив Правила дорожнього руху.

Проте, екіпаж ОСОБА_9 №0251 не отримував жодних вказівок щодо виконання невідкладного службового завдання чи про надання допомоги іншим екіпажам поліцейських, а з власної ініціативи долучився до переслідування, рухаючись без звукового сигналу, з центру міста до його окраїни з швидкістю приблизно 90 км/годпри температурі повітря 0 градусів Цельсія, не зважаючи на неодноразові попередження від чергової частини про необхідність додержання транспортної дисципліни у зв`язку з ожеледицею.

Більше того, як видно з вказаного протоколу огляду, ще за кілька хвилин до ДТП в ефірі прозвучала інформація, що автомобіль «Шкода» зник з поля зору і місце знаходження його невідоме.

Всупереч твердженням захисника, практика дій поліцейських екіпажів, які у разі втрати об`єкта переслідування зупиняють переслідування та роз`їжджаються є загальноприйнятою.

Також місцевий суд правильно звернув увагу, що вимоги п.3.1 Правил дорожнього руху навіть при виконанні невідкладних службових завдань передбачають лише можливість відступу від вимог певних пунктів Правил дорожнього руху, однак з обов`язковим забезпеченням безпеки дорожнього руху під час керування будь-якими транспортними засобами, в тому числі в зоні дії знаків «Пішохідний перехід», «Інша небезпека (аварійно-небезпечна ділянка)», і особливо поліцейським, який згідно з п.2.1, п.2.4 Посадової інструкції поліцейського патрульної поліції повинен забезпечувати контроль за дотриманням правил дорожнього руху, його безпеки, бути прикладом для інших учасників дорожнього руху в частині дотримання Правил дорожнього руху.

Всупереч доводам захисника, висновок суду про місце наїзду не суперечить інформації, що міститься у додатках до протоколу огляду місця події та відповідає висновкам судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи №297/12349.

Також, під час проведення комісійної судово-медичної експертизи №168/КЕ/5560/2017 експерти з огляду на характер і локалізацію ушкоджень на тілі ОСОБА_7 встановили, що у даному випадку мав місце правосторонній тангеційний (боковий) наїзд правою боковою частиною автомобіля «Тойота Пріус» на пішохода, що в момент первинного контакту розташовувався у вертикальному чи близькому до нього положенні та був обернений лівою передньо-бічною поверхнею тіла до автомобіля, що рухався.

У подальшому відбулося падіння тіла ОСОБА_7 на автомобіль, з послідуючим контактом голови з правою частиною переднього вітрового скла та наступним переміщенням вздовж автомобіля. Внаслідок цього на автомобілі утворилися ушкодження правої частини переднього вітрового скла у вигляді тріщин та відбулося руйнування правої частини синього проблискового маячка, а на тілі пішохода виникли: закрита черепно-мозкова травма, різані рани на шиї та синець на тильній поверхні правої кисті. Потім відбулося падіння тіла з автомобіля на покриття дороги.

При цьому під час експертних досліджень проводилося натурне моделювання механізму наїзду автомобіля «Тойота Пріус» д.р.н. НОМЕР_1 на пішохода ОСОБА_7 .

Таким чином, твердження захисника, що застосований експертом механізм зближення пішохода та автомобіля суперечить показанням обвинуваченого, свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , а також наявним речовим доказам, є неприйнятними.

Не знайшли свого підтвердження і доводи захисника про порушення судом приписів ст.23 КПК України щодо безпосередності дослідження показань, речей і документів.

З журналів та записів судових засідань видно, що судом досліджено під час судового розгляду кримінального провадження всі докази, надані сторонами.

Експертні дослідження №299/123-49 від 31 липня 2017 року та №3573/3574/3575 від 31 липня 2017 року проведені з дотриманням процесуального порядку призначення й проведення експертизи, ґрунтуються на допустимих доказах, а висновки судових експертиз відповідають вимогам ст.101 та ст.102 КПК України,.

При цьому суд їх всебічно, повно й неупереджено дослідив, оцінив, та належним чином, з урахуванням інших доказів, мотивував, чому дії обвинуваченого не відповідали встановленим пунктам Правил дорожнього руху, які знаходилися в причинному зв`язку з ДТП.

Всупереч доводам захисника, твердження експерта про наявність у діях ОСОБА_9 порушень Правил дорожнього руху вочевидь не є припущенням, а також висновком з питань права.

Непереконливими є і доводи захисника про недопустимість як доказів протоколів слідчого експерименту від 25 липня 2017 року з участю свідка ОСОБА_16 та від 27 липня 2017 року з участю потерпілого, оскільки під час проведення вказаних слідчих дій потерпілий та свідок, на погляд апелянта, по суті надавали показання.

Адже матеріали провадження містять достатні підстави для висновку про те, що ці протоколи слідчого експерименту відповідають вимогам кримінального процесуального закону, зокрема статей 104, 105 КПК України, а самі слідчі дії проведено за правилами, передбаченими ст.240 цього Кодексу. При цьому фототаблиці до протоколів слідчих експериментів відповідають змісту протоколів.

Більше того, як вбачається з протоколів слідчих експериментів, і потерпілий і свідок на місці відтворили механізм дорожньо-транспортної пригоди, що узгоджується з іншими, дослідженими судом доказами.

Тому відсутні підстави в даному випадку для ототожнення показань та протоколів слідчого експерименту з потерпілим і свідком, які є окремими самостійними процесуальними джерелами доказів для встановлення обставин, що підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, відповідно до ст.91 КПК України.

При цьому ніяких зауважень щодо проведених слідчих дій від її учасників не надходило.

Та обставина, що погодні умови на момент проведення цих слідчих експериментів дещо відрізнялися від тих, що існували на момент ДТП, в даному випадку з огляду на проведення слідчих дій зі свідком та потерпілим, не свідчить про недопустимість цих доказів.

Колегія суддів звертає увагу на те, що стандарт доведення вини поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Зі змісту сформульованої у ст.286 КК України диспозиції слідує, що вона є бланкетною, а тому при кваліфікації слід керуватися законодавчими чи іншими нормативними актами щодо безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту.

З мотивувальної частини оскаржуваного вироку видно, що суд ретельно з`ясував і зазначив: 1) у чому саме полягали названі у цій статті порушення; 2) які норми правил безпеки дорожнього руху не додержано; 3) чи є причинний зв`язок між цими порушеннями та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками.

При цьому обвинувачення, визнане судом доведеним, містить посилання на конкретні порушення, які в свою чергу збігаються із тими нормами правил безпеки дорожнього руху, які ставляться в провину обвинуваченому.

Причинний зв`язок в автотранспортних злочинах відрізняється тим, що він встановлюється не між діями водія та наслідками, що настали, а між порушеннями правил дорожнього руху й відповідними наслідками.

Причинний зв`язок - це об`єктивний зв`язок між дією (бездіяльністю) тієї чи іншої особи і певним наслідком. Встановити причини - означає дати відповідь на запитання про те, чому явище відбувається, чим воно викликане, що знаходиться в його основі.

Діяння полягає в порушенні правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту. Воно може вчинятися шляхом дії або бездіяльності й полягати у вчиненні дій, заборонених правилами або у невиконанні дій, які особа може і зобов`язана вчинити відповідно до вимог правил безпеки руху й експлуатації транспорту.

Обстановка вчинення злочину характеризується тим, що діяння вчиняється та наслідки настають в обстановці дорожнього руху.

Причинний зв`язок між діянням і наслідками має місце тоді, коли порушення правил безпеки руху або експлуатації транспорту, допущене винуватою особою, неминуче зумовлює шкідливі наслідки, передбачені ст. 286 КК України.

Як вбачається із обсягу та характеру фактичних обставин справи, саме ОСОБА_9 не виконав вимоги пунктів 12.3, 12.4, 12.9 б та 18.1 Правил дорожнього руху України, що знаходиться у причинному зв`язку з ДТП. При цьому обвинувачений не виконуючи невідкладне службове завдання, у даній дорожній ситуації, при русі з максимально дозволеною швидкістю в населених пунктах 60 км на годину, мав технічну можливість попередити наїзд на пішохода ОСОБА_7 з моменту виникнення небезпеки для подальшого руху, шляхом виконання вимог цих пунктів Правил дорожнього руху України і для цього у водія ОСОБА_9 були відсутні перешкоди технічного характеру.

Стан сп`яніння потерпілого не спростовує в даному випадку висновків суду про винуватість ОСОБА_9 .

Оцінивши докази в їх сукупності, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_9 у вчинені злочину за наведених у вироку обставин та правильно кваліфікував його дії за ч.2 ст.286 КК України.

Покарання обвинуваченому за цей злочини призначене у відповідності до вимог ч.2 ст.65, ст.50 КК України, відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, даним про його особу, враховує відсутність обставин, що пом`якшують покарання та які його обтяжують, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів і є справедливим.

Згідно зі ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Прокурор та потерпілий не навели переконливих мотивів, які б свідчили про відмінність принципового характеру в оцінці виду та розміру покарання чи вказували б на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом покаранням у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки та позбавленням волі на строк 5 років з таким же додатковим покаранням, про що прохають прокурор та потерпілий.

При цьому колегія суддів враховує, що ОСОБА_9 вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується, отримав поранення під час проходження служби в Департаменті поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада національної поліції України «Лють».

Отже, відсутні підстави для посилення призначеного судом покарання.

Водночас, з огляду на конкретні обставини справи, з урахуванням того, що внаслідок злочину потерпілий отримав тяжкі тілесні ушкодження і в подальшому йому встановлено інвалідність, шкода не відшкодована, враховуючи відсутність щирого каяття та навіть вибачення з боку обвинуваченого, з урахуванням думки потерпілого про необхідність суворого покарання, колегія суддів не вбачає підстав для застосування приписів ст.69 та ст.75 КК України.

Також колегія суддів з огляду на вимоги ч.7 ст.72 КК України, відповідно до яких домашній арешт зараховується судом у строк покарання за правилами, передбаченими в частині першій цієї статті, виходячи з такого їх співвідношення - три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі, вважає за необхідне зарахувати ОСОБА_9 у строк покарання строк перебування під цілодобовим домашнім арештом з 25 лютого 2017 року до 21 червня 2017 року.

Доводи представника Департаменту патрульної поліції про недотримання вимог закону під час стягнення на користь потерпілого витрат на правову допомогу пропорційно від задоволеної частини позову, у розмірі 8400 грн, є слушними.

Відповідно до ч.1 ст.118 КПК України, процесуальні витрати складаються, зокрема, з витрат на правову допомогу.

Згідно з ч.2 ст.120 цього Кодексу витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача та юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, юридична особа, щодо якої здійснюється провадження.

Відповідно до ч.1 ст.124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Враховуючи наведене, суд помилково визначив розмір витрат на правову допомогу потерпілого з огляду на відсоток задоволених позовних вимог.

Водночас, з мотивувальної частини вироку видно, що суд не перевірив дотримання вимог ст.91 КПК України щодо доведеності розміру витрат на правову допомогу під час кримінального провадження.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку про необхідність скасування вироку в частинівирішення цивільного позову про стягнення з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь потерпілого ОСОБА_7 витрат на правову допомогу в сумі 8400 грн з призначенням в цій частині нового розгляду в порядку цивільного судочинства.

В іншій частині доводи апеляційної скарги представника цивільного відповідача - Департамента патрульної поліції Національної поліції України про неправильне вирішення цивільного позову, а також доводи потерпілого про збільшення відшкодування моральної шкоди до 1000000 грн, є непереконливими.

Відповідно до ч.1 ст.129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому.

Приписами статті 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Суд першої інстанції при визначенні підстав та розміру відшкодування моральної шкоди потерпілому зазначених вимог закону дотримався та врахував характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, яких зазнав ОСОБА_7 , вимушеність змін у його повсякденному житті внаслідок отриманих тілесних ушкоджень та встановлення йому інвалідності, а також ступінь вини обвинуваченого та виходячи з принципів розумності і справедливості, обґрунтовано обрав розмір моральної шкоди в сумі 200000 грн.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди узгоджується з приписами ст.23 та ст.1167 ЦК України, відповідає вимогам розумності та справедливості, ступеню вини обвинуваченого, характеру та глибини страждань потерпілого.

При цьому місцевий суд правильно врахував правовий висновок, зроблений у постанові Великої Палати ВС від 05.06.2019 у справі № 461/8496/15-ц про те, що не несе цивільної відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Адже зазначений висновок узгоджується і з нормами частини першої статті 1172 ЦК України та частини другої статті 1187 ЦК України.

Закон передбачає вичерпний перелік обставин, за яких володілець джерела підвищеної небезпеки звільняється від відповідальності, спричиненої джерелом підвищеної небезпеки.

Таких обставин в даному провадженні судом не встановлено.

Частиною першою статті 1172 ЦК України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Відповідно до пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов`язків, відповідальність несе організація, з якою він перебуває в трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу.

У постанові ОП КЦС ВС від 5 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 вказано, що при визначенні грошової суми компенсації моральної шкоди враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності й справедливості. В деяких випадках в законодавстві визначено мінімальний розмір моральної шкоди. При цьому розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (постанова ВП ВС від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц).

Задовольняючи позовні вимоги потерпілого в частині майнової шкоди, суд врахував витрати на лікування, придбання лікарських засобів, препаратів, інструментів та матеріалів медичного призначення на загальну суму 110000 грн, що підтверджується належними доказами, доданими до позовної заяви.

Жодних об`єктивних даних на підтвердження того, що придбані потерпілим лікарські засоби не застосувались при його лікуванні та реабілітації матеріали провадження не містять і в апеляційній скарзі не зазначено.

Всупереч доводам представника Департаменту патрульної поліції, долучені до позовної заяви копії документів на підтвердження понесених майнових витрат мають належну якість, засвідчені підписом адвоката ОСОБА_20 та його печаткою.

Враховуючи наведене, відсутні визначені законом підстави для задоволення і в цій частині апеляційних скарг представника Департаменту патрульної поліції та потерпілого.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду повно і всебічно розглянути провадження і ухвалити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, колегією суддів не встановлено.

Отже, апеляційні скарги захисника, потерпілого та прокурора не підлягають до задоволення, а апеляційну скаргу представника цивільного відповідача - Департаменту патрульної поліції Національної поліції України необхідно задовольнити частково.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 418 та 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_10 , потерпілого ОСОБА_7 та прокурора відділу Харківської обласної прокуратури ОСОБА_12 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника цивільного відповідача Департаменту патрульної поліції Національної поліції України ОСОБА_11 , задовольнити частково.

Вирок Київського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2021 року щодо ОСОБА_9 в частині вирішення цивільного позову про стягнення з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь потерпілого ОСОБА_7 витрат на правову допомогу в сумі 8400 грн скасувати та призначити в цій частині новий розгляд в порядку цивільного судочинства.

В іншій частині вирок Київського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2021 року щодо ОСОБА_9 залишити без змін.

У зв`язку з набранням вироком законної сили взяти ОСОБА_9 під варту в залі суду.

Початок строку покарання ОСОБА_9 рахувати з 05 вересня 2024 року.

Зарахувати ОСОБА_9 у строк покарання строк перебування під цілодобовим домашнім арештом з 25 лютого 2017 року до 21 червня 2017 року з розрахунку: 3 (три) дні цілодобового домашнього арешту відповідають 1 (одному) дню позбавлення волі.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4