ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2185/24 Справа № 202/2053/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з секретарем ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

захисниці ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі апеляційну скаргу із доповненнями захисниці ОСОБА_7 , поданої у інтересах ОСОБА_8 на вирок Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 07 березня 2024 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця смт. Курахівки Донецької області, раніше не судимого, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.162 КК України, із призначенням покарання у вигляді штрафу у розмірі 100 неоподатковуваних доходів громадян, що становить 1700 грн,

встановила:

Вироком суду встановлено, що ОСОБА_8 , 21 січня 2024 року, близько 10 години 15 хвилин, находився поблизу транспортного засобу марки «Opel Corsa» сірого кольору д.н.з. НОМЕР_1 , який був припаркований біля будинку, АДРЕСА_2 , де у нього раптово виник кримінально-протиправний умисел на порушення недоторканості володіння особи, шляхом незаконного проникнення до транспортного засобу, який відповідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 перебуває у власності ОСОБА_9 .

Реалізуючи свій умисел спрямований на незаконне проникнення до зазначеного транспортного засобу, обвинувачений ОСОБА_8 , в той же день о 10 годині 20 хвилин, діючи умисно, незаконно, протиправно, усвідомлюючи протиправність своїх дій, проник в середину цього транспортного засобу, де в подальшому був помічений власником транспортного засобу ОСОБА_9 , та на неодноразову вимогу ОСОБА_9 вийти з транспортного засобу, обвинувачений, повідомляв що не бажає цього робити.

Обвинувачений ОСОБА_8 покинув транспортний засіб за подальшим втручанням співробітників УПП в Дніпропетровській області.

У поданій апеляційній скарзі захисниця ОСОБА_7 оскаржує вирок суду у частині розміру призначеного її підзахисному покарання: просить змінити вирок, призначивши ОСОБА_8 покарання у вигляді штрафу у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч.1 ст.162 КК України 850 грн (50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян).

Посилається на наявність не врахованих достатньо судом першої інстанції обставин щире каяття ОСОБА_8 у скоєному та характеристику його особи.

Під час апеляційного розгляду справи:

- захисниця ОСОБА_7 підтримала свою доповнену апеляційну скаргу у повному обсязі;

- прокурор відділу прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_6 заперечувала проти доводів апеляційної скарги сторони захисту і просила залишити вирок без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, обговоривши наведені у скарзі доводи та співставивши із наявними матеріалами кримінального провадження у частині оскаржених обставин, колегія суддів дійшла такого висновку.

Згідно із положеннями ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і умотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального проступку за обставин, встановлених вироком суду першої інстанції, відповідність застосованої судом спрощеної процедури розгляду матеріалів кримінального провадження та правова кваліфікація його дій за ч.1 ст.162 КК України ґрунтується на зібраних по справі, перевірених та оцінених судом доказах, у апеляційній скарзі захисниці не оспорюється, тому, відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, апеляційним судом не перевіряється.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги захисниці у частині щодо невідповідності призначеного ОСОБА_8 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, виходячи з таких підстав.

Із змісту апеляційної скарги захисника убачається, що сторона захисту фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Відповідно до вимог ст.50.65 КК та роз`яснюючих положень п.1.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання", призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.

Виходячи із принципів співмірності і індивідуалізації, це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характери вчинених дій. їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Згідно із ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст.414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння.

Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого, у контексті ст.414 КПК України, розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально- етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

У постанові від 06 лютого 2020 року (справа № 756/6268/18, провадження №51- 1763 км 19) ККС ВС зазначив, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й в межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті. що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття "судова дискреція" (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Вирішуючи питання про вид та розмір покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке є проступком, відсутність попередніх судимостей, відсутність тяжких наслідків та беззаперечне визнання ОСОБА_8 провини у скоєному як підстава для його подальшої згоди на розгляд суду матеріалів кримінального провадження у спрощеному порядку.

Обставин, які б обтяжували покарання для ОСОБА_8 , суд не встановив.

Тобто, суд врахував при призначенні покарання, у відповідності до ст.65 КК України, усі обставини (у тому числі, і зазначені у апеляційній скарзі захисника) і призначив покарання у мінімальних межах санкції ч.1 ст.162 КК України.

Доводи апеляційної скарги захисниці не спростовують висновків суду першої інстанції і задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. 405,407,418,419 КПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Вирок Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 07 березня 2024 року щодо ОСОБА_8 за ч.1 ст.162 КК України залишити без змін, а апеляційну скаргу захисниці ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала апеляційної інстанції є остаточною, але, може бути оскаржена учасниками кримінального провадження у касаційному порядку, до Верховного Суду. протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4