В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2024 року селище Магдалинівка

Магдалинівський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретарясудового засідання ОСОБА_2 ,

за участю: прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000116 від 05.05.2024 по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Нехвороща Полтавської області, із середньою освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч. 1 КК України,

В С Т А Н О В И В:

04.05.2024 приблизно о 17 год. 00 хв. водій ОСОБА_4 , керуючи автомобілем «ВАЗ 2105» р/н НОМЕР_1 , рухаючись по другорядній дорозі в напрямку вул. Валерія Пугача по вул. Романа Савченка в с. Гупалівка Новомосковського району Дніпропетровської області, під`їжджаючи до перехрестя нерівнозначних доріг, не зупинився та не виконав вимогу дорожнього знаку 2.2 (Проїзд без зупинки заборонено), продовжуючи рухне надав переваги у русі велосипедистці ОСОБА_5 , яка рухалась з права на ліво відносно напрямку руху транспортного засобу по головній дорозі, в результаті чого допустив наїзд на велосипедистку при цьому, не маючи жодних перешкод технічного і фізичного характеру для забезпечення безпечного руху, при відсутності зовнішніх факторів, які б змушували його порушувати ті або інші вимоги Правил дорожнього руху України.

Своїми діями ОСОБА_4 грубо порушив вимоги п.п. 1,3, 1.5, 2.3б, 16.11 та дорожнього знаку 2.2 Правил дорожнього руху України, якими передбачено:

п. 1.3 «Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.»;

п. 1.5 «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.»;

п. 2.3 «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

п.16.11 «на перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху»;

Дорожній знак 2.2 «Проїзд без зупинки заборонено».

Порушення водієм ОСОБА_4 п. 16.11 Правил дорожнього руху України знаходиться у причинно-наслідковому зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди наїзду на велосипедиста ОСОБА_5 .

Невиконання водієм ОСОБА_4 Правил дорожнього руху України призвело до настання даної дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок чого велосипедисту ОСОБА_5 спричинено тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому 5,6-го ребра зліва по лопатковій лінії, струсу головного мозку, які у свої сукупності, відносяться до середнього ступеню тяжкості, оскільки зростання кісткової тканини у місці перелому відбувається у термін більше 21-день (Згідно п. 2.2.2. Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ України № 6 від 17.01.1995) .

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою провину в обсязі пред`явленого обвинувачення по ст. 286 ч. 1 КК України визнав повністю та суду пояснив, що він дійсно 04.05.2024 приблизно о 17 год. 00 хв. керував автомобілем «ВАЗ 2105» р/н НОМЕР_1 . Він рухався по другорядній дорозі в напрямку вул. Валерія Пугача по вул. Романа Савченка в с. Гупалівка Новомосковського району Дніпропетровської області. Коли він під`їхав до перехрестя нерівнозначних доріг, то не зупинився та не виконав вимогу дорожнього знаку 2.2, оскільки він замислився, був втомлений, оскільки не спав добу. Він продовжив рух та не надав переваги у русі велосипедистці ОСОБА_5 , яка рухалась з права на ліво відносно напрямку руху транспортного засобу по головній дорозі, в результаті чого допустив наїзд на велосипедистку. У скоєному розкаюється.

Потерпіла ОСОБА_5 у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі.

Прокурор та обвинувачений не заперечували проти розгляду кримінального провадження за відсутності потерпілої. Тому, суд на підставі ст.325 КПК України, враховуючи думку учасників судового провадження, можливість за відсутності потерпілої з`ясувати всі обставини під час судового розгляду для прийняття рішення, ухвалив про проведення судового розгляду без потерпілої.

Враховуючи свідчення обвинуваченого ОСОБА_4 , його повне визнання своєї винуватості, а також те, що він не оспорює фактичні обставини справи, зазначені в обвинувальному акті, правильно розуміє зміст цих обставин, і не наполягає на дослідженні інших доказів по справі, то у відповідності до положень ч. 3 ст. 349 КПК України суд визнає недоцільним дослідження доказів, поданих на підтвердження події кримінального правопорушення та винуватості обвинуваченого ОСОБА_4 у його вчинені.

Згідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому, суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржувати ці обставини в апеляційному порядку.

У судовому засіданні суд з`ясував, що обвинувачений ОСОБА_4 правильно розуміє зміст вказаних обставин, добровільно визнає себе винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч. 1 КК України, і роз`яснив йому, що погодившись на визнання недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, він і прокурор будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Оскільки сторони вважають, що фактичні обставини кримінального провадження доведені зібраними доказами, які не вимагають дослідження в ході судового розгляду, суд також визнає їх доведеними.

До таких фактичних обставин відносяться обставини, щодо дати, часу, місця, способу здійснення кримінального правопорушення, форми вини, заподіяної шкоди.

Досліджена у судовому засіданні правова кваліфікація кримінального правопорушення відповідає дійсним обставинам скоєного діяння.

На підставі викладеного, суд визнає доведеним винуватість обвинуваченого ОСОБА_4 ускоєні інкримінованого йому кримінального правопорушення і кваліфікує його дії за ч. 1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Разом з тим, суд вважає за необхідне виключити з обсягу обвинувачення, помилково інкриміноване органом досудового розслідування, ОСОБА_4 - порушення експлуатації транспорту з наступних підстав.

Обвинувачення має бути сформульоване так, щоб не було упущено жодної з істотних обставин вчинення кримінального правопорушення та водночас без зазначення фактів, які не мають правового значення у справі й є зайвими при кваліфікації.

Ч. 1 ст. 286 КК України передбачена кримінальна відповідальність за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Згідно положення п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті № 14 від 23.12.2005 (із змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду України № 18 від 19.12.2008) порушення правил безпеки дорожнього руху та порушення правил експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами, є самостійними діяннями, і суди мають ураховувати це при постановленні рішень у таких справах.

Згідно положення абз. 3 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті вбачається, що іншими грубими порушеннями правил експлуатації транспорту, що убезпечують дорожній рух, є грубе порушення режиму роботи водіїв; відсутність контролю за технічним станом транспортних засобів; надання дозволу на використання вантажного транспортного засобу, не обладнаного належним чином для перевезення пасажирів, а також перевантаженого чи завантаженого з порушенням вимог правил дорожнього руху; допуск до керування особи, яка перебуває під впливом лікарських препаратів, у стомленому або хворобливому стані, тощо.

Об`єктивна сторона ст. 286 КК України характеризується трьома ознаками: а) діянням; б) наслідками; в) причинним зв`язком між діянням і наслідками.

Діяння (дія чи бездіяльність) виражається в порушенні правил безпеки руху й експлуатації транспорту.

Порушення правил безпеки дорожнього руху це дія або бездіяльність особи, яка керує транспортним засобом, пов`язана з порушенням однієї або кількох вимог правил безпеки дорожнього руху або інших нормативних актів, що регламентують безпеку дорожнього руху (наприклад, перевищення швидкості руху, проїзд на забороняючий сигнал світлофора тощо).

Порушення правил безпеки руху може виражатися в перевищенні швидкості, порушенні правил обгону, об`їзду перешкод, проїзду перехресть, правил користування світловими приборами, буксирування, а також їзди з причепом, проїзді на заборонений знак чи сигнал світлофора тощо.

Порушення правил експлуатації може полягати в недотриманні водієм технічних умов експлуатації, у порушенні порядку перевезення пасажирів, у неправильному завантаженні, укладанні і закріпленні вантажів, у експлуатації технічно несправних транспортних засобів, тощо. Загальні вимоги до технічного стану транспортних засобів містить розд. 31 ПДР. За статтею 286 КК кваліфікуються лише такі порушення правил експлуатації, які пов`язані з безпекою руху транспортних засобів.

Порушення правил експлуатації транспорту істотно, суттєво відрізняється від порушення правил безпеки дорожнього руху.

Підтвердженням цього також є використання законодавцем розділового сполучника або, який відокремлює порушення правил безпеки дорожнього руху або порушення правил експлуатації транспорту, які зазначені в диспозиції ст. 286 КК України. Розділовий сполучник або передбачає поділ на різні види, передає чергування, несумісність явищ, виражає взаємовиключення кількох подій. Чинне законодавство закріплює порушення правил безпеки дорожнього руху та порушення правил експлуатації транспорту альтернативними способами вчинення даного кримінального правопорушення.

Тому порушення правил безпеки дорожнього руху та порушення правил експлуатації транспорту можуть виступати лише як самостійні діяння зазначеного кримінального правопорушення.

Жодного переконливого доказу на підтвердження того, що обвинувачений ОСОБА_4 вчинив необережні, протиправні дії, які виразилися у порушенні правил експлуатації транспорту, стороною обвинувачення суду надано не було.

Таким чином, суд визнає доведеним обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, а, отже, його необережні, протиправні дії необхідно кваліфікувати як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Призначаючи покарання, суд керується положеннями ст. 65 КК України, відповідно до якої особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

При призначенні покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

При призначенні покарання, суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, яке у відповідності до ст. 12 КК України кваліфікується як нетяжкий злочин, за формою вини необережний, суспільну небезпеку кримінального правопорушення, оскільки людина, її життя і здоров`я, є найвищою соціальною цінністю, та обставини скоєного обвинуваченим кримінального правопорушення, його наслідки,а також те, що обвинувачений не судимий, не одружений, не має на утриманні неповнолітніх дітей, офіційно не працює, за місцем проживання не перебуває на обліку в медичних установах,групи інвалідності не має, з місця проживання характеризується задовільно.

Відповідно до ч. 2 ст. 66 КК України при призначенні покарання суд може визнати пом`якшуючими і інші обставини, які не зазначені в частині першій ст. 66 КК України.

Як пом`якшуючі покарання обставини суд взяв до уваги, що обвинувачений ОСОБА_4 дав своїм діям належну оцінку і дійсно готовий понести передбачену законом відповідальність, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставини, які обтяжують покарання, судом не встановлено.

З урахуванням ступені тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи обвинуваченого та враховуючи обставини, які пом`якшують та відсутність обставин, що обтяжують покарання, суд вважає, що необхідним і достатнім покаранням для виправлення обвинуваченого і запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень буде покарання у вигляді обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами.

Призначення покарання в такому необхідному та достатньому розмірі, на думку суду, разом з метою кари одночасно об`єктивно забезпечить досягнення виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Разом з цим, враховуючи думку прокурора, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення та зазначені вище дані про особу ОСОБА_4 , його відношення до скоєного правопорушення, обставини, які пом`якшують покарання, відсутність обставин, що обтяжують покарання, суд приходить до висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, звільнивши його від відбування призначеного основного покарання на підставі ст. 75 КК України, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України, що відповідатиме меті покарання, буде справедливим, а також необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року. Зазначені міжнародні акти, згідно з частиною першою статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України.

Так, згідно зі ст.ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Відповідно до вимог ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Таким чином, вирішення судом питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_4 покарання ґрунтується на наведених вище вимогах.

Повною мірою врахувавши вказані обставини, а також зваживши на другорядну роль кари як мети покарання, суд приходе до висновку про те, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 є можливим без відбування основного покарання у виді обмеження волі з встановленням іспитового строку, який буде достатнім для того, щоб засуджений в умовах здійснення контролю за його поведінкою довів своє виправлення.

На думку суду, такий захід примусу відповідає меті покарання, є співрозмірним характеру вчиненого діяння, його наслідкам та особі винного.

З аналізу ст.75 КК України та п.9 постанови ВСУ №7 від 24.10.2003 року вбачається, що звільнення від відбування покарання з випробуванням може бути застосовано тільки лише тих осіб, які засуджуються до виправних робіт, службового обмеження (для військовослужбовців), обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, тобто лише основного покарання. Звільнення від відбування призначеного судом додаткового покарання зі цією нормою закону не допускається.

Відповідно до ст. 91 ч. 1 п. 3 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що в ході досудового розслідування з метою встановлення обставин кримінального правопорушення призначалась та проводились судова експертиза технічного стану транспортного засобу № СЕ-19/104-24/19532-ІТ від 27.05.2024 вартістю 3 029,12 гривень, судова автотехнічна експертиза № СЕ-19/104-24/21886-ІТ від 27.05.2024 вартістю 3 029 грн. 12 коп.

Таким чином, відповідно до ч. 2 ст. 122 КПК України слід стягнути з ОСОБА_4 на відшкодування процесуальних витрат за проведення експертиз, залученими стороною обвинувачення експертами спеціалізованих державних установ, у розмірі 6 058 грн. 24 коп. на користь держави.

Питання щодо скасування арешту майна суд вирішує відповідно до вимог ст. 174 КПК України.

Згідно ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 09.05.2024, у відповідності до ст.174 КПК України необхідно скасувати у зв`язку з тим, що потреба у цьому заході забезпечення кримінального провадження відпала.

Цивільний позов не заявлено.

Питання про речові докази підлягають вирішенню в порядку, встановленому ст. 100 КПК України.

Речові докази: транспортний засіб ВАЗ 2105, реєстраційний номер НОМЕР_2 ДП, який переданий на зберігання до камери зберігання речових доказів ВП № 1 НРВП ГУНП в Дніпропетровській області, - повернути власнику; триколісний велосипед VelomotorCargo, який належить ОСОБА_5 та переданий на відповідальне зберігання ОСОБА_6 , - повернути власнику.

Запобіжний захід не обирався.

Керуючись ст. ст. 349, 368, 370, 474, 475 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначити йому покарання за даною статтею кримінального закону у вигляді 1 (одного) року обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнити засудженого ОСОБА_4 від відбуття основного покарання, у виді обмеження волі, з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік.

На підставі ст. 76 КК України покласти на засудженого ОСОБА_4 наступні обов`язки:

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Контроль за поведінкою засудженого ОСОБА_4 покласти на уповноважений орган з питань пробації за місцем проживання засудженого.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь держави судові витрати за проведення судової експертизи технічного стану транспортного засобу № СЕ-19/104-24/19532-ІТ від 27.05.2024 у розмірі 3 029,12 гривень, судової автотехнічної експертизи № СЕ-19/104-24/21886-ІТ від 27.05.2024 у розмірі 3 029,12 гривень, а всього у розмірі 6058 грн. 24 коп.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 09.05.2024, скасувати.

Речові докази: транспортний засіб ВАЗ 2105, реєстраційний номер НОМЕР_2 ДП, який переданий на зберігання до камери зберігання речових доказів ВП № 1 НРВП ГУНП в Дніпропетровській області, - повернути власнику; триколісний велосипед VelomotorCargo, який належить ОСОБА_5 та переданий на відповідальне зберігання ОСОБА_6 , - повернути власнику.

Запобіжний захід не обирався.

На вирок може бути подана апеляція, з підстав передбачених ст. ст. 394, 395 КПК України до Дніпровського апеляційного суду через Магдалинівській районний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, засудженим в той же термін, з дня вручення його копії судового рішення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку чи ухвали суду.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Вирок, який набрав законної сили, обов`язковий для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягає виконанню на всій території України.

Суддя ОСОБА_1