КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження: № 11-кп/824/4499/2024 Доповідач у суді апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Київського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши в залі суду у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 на вирок Дарницького районного суду міста Києва від 09 лютого 2021 року у кримінальному провадженні № 120 201 000 200 038 18 від 27 липня 2020 року стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Києва, громадянки України, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка проживала за адресою: АДРЕСА_2 , судимої:

-18.06.2020 Дарницьким районним судом міста Києва за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 850 гривень,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Дарницького районного суду міста Києва від 09.02.2021 ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України на 4 роки позбавлення волі.

До набрання вироком законної сили застосовано до ОСОБА_6 запобіжний захід у виді домашнього арешту, заборонивши їй цілодобово залишати місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , за виключенням прибуття за викликом до правоохоронних органів та суду, а також відвідування медичних закладів.

Ухвалено початок строку відбування покарання ОСОБА_6 відраховувати з моменту звернення вироку до виконання та фактичного взяття її під варту.

У провадженні вирішена доля речових доказів.

Вироком суду ОСОБА_6 визнано винною у тому, що вона 27.07.2020, приблизно о 09 год. 25 хв., перебуваючи в торговельному залі магазину "ІНФОРМАЦІЯ_3", який розташований за адресою: м. Київ, вул. Драгоманова, б. 38, де здійснює свою господарську діяльність ТОВ "АРІТЕЙЛ", вирішила повторно, таємно викрасти чуже майно.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_9 , діючи повторно, умисно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи протиправність своїх дій, скориставшись тим, що за її діями ніхто не спостерігає, таємно взяла з полиць вказаного магазину майно, що належить ТОВ "АРІТЕЙЛ", а саме: пляшку алкогольного напою "OAKHEART ORIGINAL" об`ємом 0,5 л., вартістю 225,48 грн. та сховала її собі під верхній одяг в який була одягнута.

Однак, у цей час була помічена працівником магазину "ІНФОРМАЦІЯ_3" ОСОБА_10 , який перебував неподалік та побачив дії останньої та попросив повернути викрадене майно на полицю.

Проте, ОСОБА_6 , направилась до виходу з магазину "ІНФОРМАЦІЯ_3", не розрахувавшись за товар.

ОСОБА_10 , почав кричати, щоб остання зупинилась.

ОСОБА_9 , усвідомлюючи, що була викритою, продовжила свої злочинні дії направлені на заволодіння зазначеним майном та почала швидко йти з місця вчинення злочину разом з майном, яке знаходиться на балансі ТОВ "АРІТЕЙЛ", однак через декілька метрів була зупиненою працівником магазину "ІНФОРМАЦІЯ_3" ОСОБА_10 .

Не погоджуючись з вироком суду, обвинувачена ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просить вирок Дарницького районного суду міста Києва від 09.02.2021 змінити в частині призначеного покарання у зв`язку з його невідповідністю ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченої внаслідок суворості і, застосувавши положення ст. 75 КК України, звільнити її від відбування покарання з випробуванням.

На думку обвинуваченої ОСОБА_6 суд призначаючи їй покарання не в повній мірі дотримався вимог ст.ст. 50, 65 КК України.

Зауважує, що суд першої інстанції врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, перерахував дані про особу обвинуваченої, наявність обставин, які пом`якшують покарання та відсутність обставин, які його обтяжують, однак, не врахував обставин, які можуть бути підставою для застосування відносно неї- ОСОБА_6 положень ст. 75 КК України.

Посилається, що судом хоча і враховано, проте не надано належної оцінки тим обставинам, що вона- ОСОБА_6 на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, на час постановлення вироку та подання апеляційної скарги перебувала в стані вагітності, під час судового розгляду кримінального провадження визнала свою вину, щиро розкаялася у вчиненому та активно прияла розкриттю злочину, що свідчить про наявність у неї критичного ставлення до своїх дій та готовність нести кримінальну відповідальність за вчинене.

Наведені вище обставини, на думку обвинуваченої, є такими, які в силу положень ч. 2 ст. 66 КК України, пом`якшують покарання та в сукупності із встановленими судом першої інстанції обставинами, які пом`якшують покарання, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, а тому з урахуванням даних про особу, вважає, що наявні підстави для призначення їй покарання із застосуванням ст. 75 КК України, оскільки її- ОСОБА_6 виправлення можливе без ізоляції від суспільства.

Іншими учасниками провадження вирок стосовно ОСОБА_6 не оскаржений.

Потерпілого ТОВ "АРІТЕЙЛ" про дату, час та місце розгляду провадження повідомлено у спосіб, передбачений кримінальним процесуальним законом, неявка представника якого в судове засідання не перешкоджає розгляду провадження за приписами ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь головуючого судді; пояснення обвинуваченої та її захисника щодо необхідності перекваліфікувати дії ОСОБА_6 на ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна, з призначенням покарання за цим законом з застосуванням положень ст. 75 КК України, оскільки вона, не маючи захисника в суді першої інстанції, не була обізнана щодо юридичної оцінки своїх дій; пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних вимог, вважаючи вирок суду першої інстанції законним і обґрунтованим; провівши судові дебати; вислухавши останнє слово обвинуваченої ОСОБА_6 ; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, - колегія суддів дійшла наступного.

Суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції на предмет його законності, обґрунтованості та вмотивованості, відповідно до положень ст. 370 КПК України, в межах апеляційних вимог, як передбачено ч. 1 ст. 404 КПК України, що підтримані стороною захисту в суді апеляційної інстанції та з урахуванням позицій сторін у провадженні в судовому засіданні.

Зокрема, за приписами ст. 370 КПК України, законним є рішення, ухвалене компетентним судом з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Даних вимог закону суд першої інстанції дотримався і його висновки про доведеність винуватості ОСОБА_6 у закінченому замаху на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчиненому повторно, за обставин, встановлених судом, які викладені у вироку, підтверджуються сукупністю досліджених в судовому засіданні доказів.

Так, позиція сторони захисту про те, що ОСОБА_6 , самостійно захищаючись в суді першої інстанції, не в повній мірі була обізнана щодо кваліфікації її дій, - не ґрунтується на матеріалах провадження, оскільки ОСОБА_6 були роз`яснені її права, у тому числі мати захисника, розуміння яких ОСОБА_6 , яка не перебувала під вартою, сумнівів не викликало (а.п. 25 т. 1).

Участь захисника в даній категорії проваджень за приписами ст. 52 КПК України не є обов`язковою.

На дотримання прав обвинуваченої ОСОБА_6 свідчить і те, що після з`ясування її позиції у провадженні в суді першої інстанції, що у неї не було наміру викрадати товар, а вийшло непорозуміння, суд першої інстанції відмовився від порядку, визначеного ч. 3 ст. 349 КПК України, ухваливши рішення про допит обвинуваченої, представника потерпілого, свідків та дослідження письмових доказів у справі (а.п. 26 т. 1).

У свою чергу, обвинувачена ОСОБА_6 , не визнаючи свою вину, суду першої інстанції показала про те, що намірів вчиняти крадіжку вона немала, а з касиром магазину у неї вийшло непорозуміння.

Того дня вона прийшла до магазину "ІНФОРМАЦІЯ_3", щоб влаштуватися на роботу.

Однак, перед цим, вона вирішила перевірити чи можна з цього магазину щось викрасти, щоб зрозуміти наскільки добре працює система охорони магазину.

Такі показання ОСОБА_6 , вказують саме на те, що вона протиправно вирішила заволодіти товаром магазину "ІНФОРМАЦІЯ_3", що підтверджується доказами у провадженні.

Зокрема, свідок ОСОБА_10 , будучи допитаним в суді першої інстанції 17.12.2020 пояснив, що він працює касиром у магазині "ІНФОРМАЦІЯ_3".

27.07.2020 до магазину прийшла обвинувачена ОСОБА_6 та спитала його з приводу роботи, на що він відповів, що для працевлаштування необхідно заповнити анкету, вона заповнила.

Вийшовши з кабінету, він пробачив, як ОСОБА_6 заховала пляшку з алкогольним напоєм під верхній одяг.

Він-свідок попросив віддати товар, однак обвинувачена заперечувала, що у неї щось є.

Він показав їй і відео, на якому було видно, що вона ховає під одяг пляшку, однак ОСОБА_6 продовжувала заперечувати, не дивлячись на його неодноразові, біля 5-ти разів, звернення до неї щодо повернення товару.

Після чергового заперечення ОСОБА_6 намагалася втекти з магазину, а він продовжував кричати їй про повернення товару, на що вона не реагувала, а тому він-свідок її затримав на порозі магазину, у якої, в подальшому, працівники поліції вилучити викрадений товар (а.п. 94 т. 1).

Також, згідно з даними, відображеними у протоколі прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 27.07.2020, ОСОБА_10 вказав, що невідома особа жіночої статі 27.07.2020, близько о 09 год. 24 хв., за адресою: АДРЕСА_3 , магазин "ІНФОРМАЦІЯ_3", викрала ромовий напій "Окленд Орідженал 0,5", вартістю 238,40 грн. (а.п. 49 т. 1).

З протоколу огляду місця події від 27.07.2020 та додатків до нього у виді фототаблиці та диску з відеозаписом вбачається, що вказана слідча дія проходила 27.07.2020 у приміщенні магазину "ІНФОРМАЦІЯ_3", який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

В ході слідчої дії під верхнім одягом ОСОБА_6 було виявлено пляшку ромового напою "Окленд" об`ємом 0,5 літра, якою вона намагалася відкрито заволодіти, однак була затримана працівниками магазину (а.п. 50-51, 52, 53 т. 1).

За даними відображеними у протоколі перегляду відеозапису та додатку до нього випливає, що обвинувачена ОСОБА_6 заходить до магазину "ІНФОРМАЦІЯ_3", тривалий час розглядає товар, очікуючи поки з магазину вийде відвідувач, після цього розмовляє з продавцем/касиром, а коли той йде до іншого приміщення (службового) бере з полиці пляшку та ховає її під футболку, поправляючи її.

У подальшому ОСОБА_6 знову спілкується із продавцем/касиром, який повернувся до торговельної зали, та відмовляється (є характерний жест руками - "відсутності") повернути викрадене та намагається вийти з магазину.

В магазині присутній відвідувач, який спостерігає за подіями між ОСОБА_6 та ОСОБА_10 .

Надалі працівник/касир починає швидким темпом виходити з магазину за ОСОБА_6 , наздоганяє її у дверях/на вулиці та повертає до магазину, де вона дістає з-під одягу викрадену пляшку (а.п. 58-79, 80 т. 1).

Таким чином показання свідка ОСОБА_10 повністю відповідають подіям зафіксованим на відео з камер відеоспостереження магазину "ІНФОРМАЦІЯ_3".

Отже з показань свідка ОСОБА_10 та інших наведених доказів у провадженні слідує, що ОСОБА_6 зайшла до магазину "ІНФОРМАЦІЯ_3" саме з метою заволодіти майном, бо вона тривалий час ходить по торговельній залі магазину, розглядаючи товар, чекає, коли відвідувач в магазині, його залишає і тільки тоді звертається до продавця/касира ОСОБА_10 з питанням про працевлаштування, а коли останній іде до службового приміщення, одразу ж підходить до полиці бере пляшку з напоєм, ховає її під верхній одяг, що помічає ОСОБА_10 , який повернувся до торговельної зали та почав відразу ж вимагати, щоб ОСОБА_6 повернула товар, яка категорично заперечувала і намагалася покинути магазин, не дивлячись на дії та окрики ОСОБА_10 , які привернули увагу і відвідувача, що зайшов до магазину, після чого ОСОБА_10 , наздогнавши ОСОБА_6 повертає її до магазину.

А тому, твердження обвинуваченої ОСОБА_6 про те, що вона не мала намірів вчиняти крадіжку, а з продавцем/касиром магазину у неї вийшло непорозуміння, - колегія суддів розцінює як явно надумані, що спрямовані на намагання ОСОБА_6 уникнути відповідальності за скоєний злочин.

Перевіряючи доводи сторони захисту в суді апеляційної інстанції про те, що дії ОСОБА_6 неправильно кваліфіковані як замах на вчинення грабежу, колегія суддів бере до уваги таке.

Так, крадіжкою є таємне викрадення чужого майна за приписами ст. 185 КК України.

Натомість грабіж, відповідно до ст. 186 зазначеного Кодексу, - це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, котра, у свою чергу, усвідомлює, що її дії помічені й оцінюються як заволодіння чужим майном.

Розрізняючи крадіжку та грабіж, слід виходити зі спрямованості умислу винної особи та даних про те, чи усвідомлював потерпілий/інші особи характер вчинюваних винною особою дій.

Розвиток досліджуваних обставин кримінального правопорушення, на переконання колегії суддів, однозначно свідчить про те, що ОСОБА_6 спочатку мала умисел на таємне викрадення чужого майна, однак коли зрозуміла, що її дії було викрито, від доведення злочину до кінця не відмовилася та намагалася покинути місце злочину, утримуючи при собі викрадене майно, аж до її зупинки продавцем/касиром ОСОБА_10 , з поверненням ОСОБА_6 до приміщення магазину, що вказує на обставини переростання таємного викрадення чужого майна - у відкрите, що не було доведено обвинуваченою до кінця з причин, що не залежали від її волі.

Таким чином, суд першої інстанції, дослідивши, перевіривши та проаналізувавши в судовому засіданні всі вищевказані докази в їх сукупності, як такі, що узгоджуються між собою та не викликають сумніву, поза розумним сумнівом дійшов правильного висновку про необхідність кваліфікації дій обвинуваченої ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України, як закінчений замах на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно, з чим погоджується і колегія суддів.

Підстав для перекваліфікації дій обвинуваченої ОСОБА_6 з ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України на ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України, як поставила питання сторона захисту в суді апеляційної інстанції - не має.

Досліджуючи доводи апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_6 щодо призначення їй суворого покарання, колегія суддів бере до уваги таке.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно норми ч. 1 ст. 65 КК України, суд призначає покарання з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного та обставин, що пом?якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, як наголошується в ч. 2 цього закону.

Вказані вимоги закону судом першої інстанції - дотримані.

Так, при призначенні покарання ОСОБА_6 судом першої інстанції було ґрунтовно враховано ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, яке, відповідно до ст. 12 КК України, є тяжким злочином.

Поза увагою суду не залишилась і особа обвинуваченої ОСОБА_6 , яка будучи раніше судимою за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України, належних висновків для себе не зробила на шлях виправлення та перевиховання не стала та вчинила нове кримінальне правопорушення.

ОСОБА_6 , не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, посередньо характеризується за місцем проживання, не працює, на час розгляду кримінального провадження перебувала у стані вагітності.

Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченої, судом визнано те, що вона перебувала в стані вагітності.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченої, судом не встановлено.

Між тим, суд першої інстанції ґрунтовно звернув увагу на те, що 24.01.2020 ОСОБА_6 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 51 КУпАП, а саме за вчинення дрібної крадіжки, зокрема слабоалкогольного напою, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу, а 18.06.2020 останню визнано винною за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України у вчиненні 02.04.2020 крадіжки, у тому числі алкогольного напою, та призначено покарання у виді штрафу, проте, вже 27.07.2020 тобто за спливом місяця після попереднього засудження, ОСОБА_6 знову вчиняє замах на крадіжку, що переріс у грабіж і також алкогольного напою, що вказує на стійке небажання обвинуваченої стати на шлях виправлення.

За вказаним, у сукупності, суд першої інстанції і дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання у мінімальних межах, встановлених в санкції ч. 2 ст. 186 КК України, з врахуванням положень ч. 3 ст. 68 КК України, - у виді 4 років позбавлення волі, яке слід відбувати реально, з правильністю чого погоджується і колегія суддів.

Підстав для застосування положень ст. 69 КК України, а також для звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, судом першої інстанції не встановлено.

Не знаходить таких підстав і суд апеляційної інстанції.

При цьому, враховується і те, що на час апеляційного розгляду обвинувачена має малолітню дитину ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Однак, протягом часу апеляційного оскарження вироку суду, у іншому складі колегії суддів Київського апеляційного суду: з 20.05.2021 по 13.06.2021 з вимогою про його скасування та призначення нового розгляду у суді першої інстанції, судові засідання неодноразово відкладалися, у тому числі у зв`язку з неявкою обвинуваченої ОСОБА_6 , яка належним чином повідомлялася про дату, час та місце розгляду провадження, що та наряду з даними, які характеризують особу останньої, і слугувало підставою при скасуванні ухвали суду апеляційної інстанції для обрання судом касаційної інстанції для обвинуваченої ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Отже, апеляційна скарга обвинуваченої ОСОБА_6 та позиція захисту в суді апеляційної інстанції не містить беззаперечних доводів того, що призначене їй покарання є явно несправедливим внаслідок його суворості.

Що стосується тверджень обвинуваченої, що вона під час судового розгляду кримінального провадження визнала свою вину, щиро розкаялася у вчиненому та активно сприяла розкриттю злочину, що свідчить, як стверджує ОСОБА_6 , про наявність у неї критичного ставлення до своїх дій та готовність нести кримінальну відповідальність за вчинене, то вони спростовуються наступним.

Так, виходячи із системного тлумачення законодавства та із судової практики, щире каяття, характеризуючи ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання.

Розкаяння передбачає, крім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу вчиненого та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання.

Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації.

Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Про щирість каяття особи свідчить і поведінка засудженого після вчинення злочину.

Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею злочину, добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують щире каяття особи.

Також, системний аналіз кримінального закону свідчить про те, що щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу, в тому числі й під час розгляду справи у суді. Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, які б свідчили про справжність, щирість каяття.

З огляду на викладене, щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям усіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню заданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

Проте, як слідує з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 протягом судового розгляду у суді першої інстанції свою вину у вчиненні інкримінованого правопорушення не визнавала, як самостійно захищаючись, так і за участю захисника, що був призначений судом, що, насамперед, вказує на спосіб обраного захисту і спростовує твердження про порушення права ОСОБА_6 на захист.

За наведеним, у суду першої інстанції не було підстав для визнання обставиною, що пом`якшує обвинуваченій покарання - щире каяття.

Підсумовуючи, за викладеним у сукупності, колегія суддів вважає, що призначення ОСОБА_6 іншого покарання, ніж те, що визначив суд першої інстанції, яке слід відбувати у виді позбавлення волі, не буде відповідати ступеню тяжкості вчиненого злочину, особі обвинуваченої ОСОБА_6 та меті призначення покарання, оскільки з урахуванням конкретних обставин провадження, особи винної, на переконання колегії суддів, покарання, призначене судом першої інстанції, - є справедливим, а також необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення нових злочинів.

Також, матеріали кримінального провадження не містять беззаперечних даних, які б унеможливлювали відбування обвинуваченою покарання у виді позбавлення волі.

Доля речового доказу у провадженні вирішена на підставі ст. 100 КПК України.

За викладеним, апеляційна скарга обвинуваченої ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 , залишити без задоволення, а вирок Дарницького районного суду міста Києва від 09 лютого 2021 року у кримінальному провадженні № 120 201 000 200 038 18 від 27 липня 2020 року щодо неї, - без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженою ОСОБА_6 , яка тримається під вартою, - у той же строк з дня вручення їй копії ухвали.

С У Д Д І:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4