ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2937/24 Справа № 205/736/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

Головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Дніпровського апеляційного суду в режимі відеоконференції апеляційну скаргу, з доповненнями, обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 14 серпня 2024 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,-

В С Т А Н О В И Л А :

В провадженні Ленінського районного суду м. Дніпропетровська перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.255, ч.3 ст.27, ч.4 ст.28, ч.2 ст.307 КК України (далі-КК), ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.255, ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.2 ст.307 КК, ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.255, ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.2 ст.307, ч.1 ст.309 КК, ОСОБА_12 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.255, ч.2 ст. 27, ч.4 ст.28, ч.2 ст.307 КК, ОСОБА_7 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.255, ч.2 ст. 27, ч.4 ст.28, ч.2 ст.307 КК.

Під час судового засідання ухвалою Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 14 серпня 2024 року, зокрема, продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 строком до двох місяців, тобто до 10 жовтня 2024 року, включно.

Одночасно обвинуваченому ОСОБА_7 встановлено заставу у розмірі 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 454 200,00 грн. Також судом визначено, що у разі внесення обвинуваченим ОСОБА_7 застави, у відповідності до ч.5 ст.194 КПК України (далі-КПК), на нього будуть покладені наступні обов`язки:

- прибувати за кожною вимогою до суду у визначений час;

- не відлучатися із населеного пункту, в якому вони проживають, без письмового дозволу суду;

-утримуватися від спілкування з іншими обвинуваченими та свідками у кримінальному провадженні;

-здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, а також інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Роз`яснено обвинуваченому ОСОБА_7 , що у разі не з`явлення його за викликом до суду без поважних причин або не повідомлення про причини своєї неявки, або порушення обов`язків, покладених цією ухвалою, застава звертається у дохід держави.

В апеляційній скарзі, з доповненнями, обвинувачений ОСОБА_7 порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку з незаконністю та необґрунтованістю.

Посилаючись на положення ст.28, ч.1 ст.318 КПК, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначає, що судом першої інстанції не дотримано розумних строків розгляду даного кримінального провадження, у зв`язку з чим він вже тривалий час знаходиться під вартою.

Також зазначає, що дане кримінальне провадження було сфабриковано, а посилання прокурора та суду про існування ризиків, передбачених ст.177 КПК не відповідають дійсності, оскільки прокурором не наведено жодних підстав та фактору про існування вказаних ризиків, та за такий тривалий проміжок часу його перебування під вартою вони взагалі припинили існувати. Крім того, безпосередньо судом були допитані всі свідки, які не лише не підтвердили його причетність до даного обвинувачення, а взагалі спростували.

Водночас звертає увагу, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції відповідно до ст.178 КПК не було враховано дані про його особу, зокрема те, що він має ряд хронічних захворювань (ВІЛ-інфекція, Гепатит-С, туберкульоз, що підтверджується довідкою виданою ДУВП №4), матір пенсійного віку, яка перенесла інсульт та потребує сторонньої допомоги і нагляду, постійне зареєстроване та фактичне місце проживання.

При цьому просить апеляційний суд зробити офіційний запит до установи, в якій він перебуває, щодо стану його здоров`я, оскільки за три роки перебування під вартою стан його здоров`я погіршився, належного лікування він не отримує, у нього оніміла ліва рука та нога, ноги почали відмовляти, з кожним днем стан здоров`я погіршується, а установа не може встановити наслідки цього здоров`я.

Поміж іншого зазначає, що суд першої інстанції під час розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою діє упереджено щодо нього та проявляє власне зацікавлення на користь прокурора. Також прокурор умисно затягує судовий розгляд та не виконує своїх процесуальних обов`язків, однак суд не звертає уваги на вказані істотні порушення прокурором вимог КПК.

На підставі викладеного обвинувачений просить апеляційний суд скасувати ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 серпня 2024 року та постановити нову, якою змінити йому запобіжний захід з тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Обґрунтованість ухвали місцевого суду в частині продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_11 та запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту стосовно обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_12 сторонами не оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника на підтримку доводів поданої апеляційної скарги, які наполягали на її задоволенні, просили скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою змінити обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід з тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді нічного домашнього арешту, вислухавши думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду без змін, перевіривши матеріали контрольного кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Колегія суддів вважає, що зазначених вимог закону не в повній мірі дотримано місцевим судом.

За приписами ч.3 ст.331 КПК незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно ч.2 ст.331 КПК вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Мотивуючи своє рішення щодо необхідності продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зокрема, стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 на 60 днів, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості інкримінованих йому кримінальних правопорушень, які згідно ст.12 КК є тяжкими та особливо тяжкими злочинами, а також наявність, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК ризиків того, що обвинувачені можуть переховуватися від суду, незаконного впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення, про існування яких свідчить тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушеннях, характер інкримінованих діянь, соціальні зв`язки обвинуваченого, його характеристику, а також введений на території України воєнний стан, який суттєво обмежує можливості виконання органами влади своїх повноважень на певних територіях та якісно погіршує криміногенну обстановку, зокрема, ускладнює контроль за виконанням запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Окрім того, місцевий суд врахував, що судовий розгляд триває, допит всіх свідків не проведено, стан здоров`я обвинуваченого не перешкоджає перебуванню у місцях попереднього ув`язнення, а вказані ризики не зменшилися та не втратили своєї актуальності до теперішнього часу.

Таким чином суд першої інстанції дійшов висновків про те, що вказані обставини кримінального провадження свідчать про відсутність підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 більш м`яких запобіжних заходів, альтернативних триманню під вартою, оскільки інші запобіжні заходи, не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинуваченого під час судового розгляду кримінального провадження.

З такими висновками місцевого суду погоджується й суд апеляційної інстанції.

При цьому колегія суддів враховує положення статті 28 КПК, а також те, що згідно наданої апеляційному суду довідки про рух справи кримінальне провадження призначається до розгляду один раз на тиждень, на даний час, враховуючи бажання обвинувачених надавати показання лише після дослідження усіх доказів, згідно із встановленим судом порядком в судових засіданнях досліджуються письмові докази, а саме матеріали НСРД, а відкладаються судові засідання у зв`язку з неявкою учасників судового розгляду. Тому враховуючи, що судовий розгляд кримінального провадження по суті висунутого обвинувачення триває, по справі ще не досліджено усіх доказів, не допитано самих обвинувачених та деяких свідків, тому суд апеляційної інстанції не вбачає надмірної тривалості тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою на даному етапі кримінального провадження.

З огляду на викладене, всупереч доводам апеляційної скарги, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, який з дотриманням вимог ст.ст.197,199 КПК, на підставі наданих сторонами кримінального провадження доказів, оцінив в сукупності всі обставини, що враховуються при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, та належним чином мотивував своє рішення щодо необхідності продовження строку тримання під вартою, зокрема, стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 на 60 днів, тобто до 10 жовтня 2024 року включно та альтернативою внесення застави. На переконання апеляційного суду вищенаведені обставини виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою та відсутні підстави для застосування до нього більш м`яких запобіжних заходів, зокрема, у вигляді домашнього арешту, на чому наполягає обвинувачений, оскільки вони не забезпечать його належної процесуальної поведінки на даному етапі кримінального провадження.

Отже доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК та відсутність підстав для продовження обвинуваченому строку тримання під вартою є безпідставними та суперечать матеріалам кримінального провадження.

Разом з тим, доводи обвинуваченого щодо сфабрикованості даного кримінального провадження, суд апеляційної інстанції на даній стадії кримінального провадження не розглядає, оскільки ці питання є предметом перевірки суду першої інстанції під час розгляду кримінального провадження по суті висунутого обвинувачення.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що практика Європейського суду з прав людини розширила дію гарантій частини 4 статті 5 Конвенції, яка зокрема згідно з доктриною Суду Конвенція вимагає періодичного перегляду тривалого тримання.

Так, аби відповідати вимогам Конвенції, такий перегляд повинен дотримуватись як матеріальних, так і процесуальних норм національного законодавства і, більше того, здійснюватись згідно з метою статті п`ятої Конвенції, тобто для захисту особи від свавілля. Остання вимога означає не тільки, що компетентний суд повинен приймати рішення «швидко», але також, що такі рішення мають прийматися з розумними інтервалами (рішення Herczegfalvy v.Austria, 1992 р.)

Продовження тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (рішення у справі "Єчюс проти Литви" (Jecius v. Lithuania), N 34578/97, п.93, ECHR 2000-IX).

Позбавлення свободи та особистої недоторканості має бути обґрунтованим. Відсутність будь-яких підстав у рішеннях судових органів, які санкціонують тримання під вартою протягом тривалого періоду часу, може бути несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленим п. 1 ст. 5 (рішення у справі «Сташайтіс проти Литви» від 21.03.2002 р.(пп. 66-67).

Переглядаючи оскаржувану ухвалу суду в межах поданої апеляційної скарги щодо продовження, зокрема, обвинуваченому ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічного з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного у вигляді тримання під вартою та навів мотиви прийнятого рішення, зазначивши, що обраний стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на даний час відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості інкримінованих йому кримінальних правопорушень, а встановлені судом ризики не відпали та продовжують існувати.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Тому, на переконання апеляційного суду подальше продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 не порушує його права на свободу та особисту недоторканність, гарантовані статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також права, передбачені Конституцією України.

На думку колегії суддів посилання обвинуваченого ОСОБА_7 на наявність у нього постійного місця реєстрації та проживання, матері пенсійного віку, яка потребує стороннього догляду і піклування, а також чисельних захворювань (ВІЛ-інфекції, Гепатиту-С, туберкульозу) не можуть бути безумовними підставами для обрання стосовно нього більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних із триманням під вартою, оскільки це не спростовує висновків суду про те, що він може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Крім того, згідно наданої апеляційному суду довідки начальника філії ДУ Центр охорони здоров`я державної кримінально-виконавчої служби України у Дніпропетровській та Донецькій областях (Філії ЦОЗ ДКВС України у Дніпропетровській та Донецькій областях) ОСОБА_13 про стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_7 вбачається, що на даний час стан здоров`я обвинуваченого стабільний, відповідає наявній патології, він продовжує прийом антиретровірусної, антигіпертензивної, протитромботичної терапії та в судових засіданнях брати участь може.

Водночас, з огляду на обставини вчинення інкримінованих ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, тривалість перебування його під вартою та факту того, що сума застави, визначена ухвалою колегії суддів Дніпровського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року у розмірі 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить - 454 200,00 грн. обвинуваченим ОСОБА_7 впродовж пів року внесена не була, що свідчить про її непомірність для останнього, колегія суддів вважає, що розмір застави необхідно зменшити до 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 302 800,00 грн., який на цьому етапі кримінального провадження, буде достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків та запобігання спробам вчинити дії, передбачені п.п.1,3,5 ч. 1 ст. 177 КПК.

Підстав вважати вказаний розмір застави завідомо непомірним для обвинуваченого, колегія суддів не вбачає, виходячи з практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої уповноважені органи влади повинні приділити визначенню суми застави стільки ж уваги, скільки і вирішенню питання про необхідність тримання підозрюваного/обвинуваченого під вартою. Визначаючи суму застави, суди повинні брати до уваги ризик того, що підозрюваний (обвинувачений) може ухилитися від покарання, обставини особистого життя та тяжкість злочину, у вчиненні якого підозрюється особа. Розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

Тому такий розмір застави, на думку колегії суддів, є справедливим, здатним забезпечити високі стандарти охорони загально-суспільних прав та інтересів в даному кримінальному провадженні, та не порушує права обвинуваченого ОСОБА_7 .

Крім того, враховуючи, що на теперішній час судом першої інстанції ще не прийнято остаточного рішення по справі та триває судовий розгляд, а також положення ст.28, ч.1 ст.318 КПК України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та рішення ЄСПЛ Бевз та інші проти України від 25 червня 2020 року й Левченко та інші проти України від 11 квітня 2020 року, колегія суддів вважає за необхідне, звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання розумних строків розгляду даного кримінального провадження та вжиття термінових заходів щодо дотримання вищенаведених вимог кримінального процесуального закону.

За приписами ч.3 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді чи ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право:

1) залишити ухвалу без змін;

2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 слід задовольнити частково, а ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 серпня 2024 року скасувати в частині визначення розміру застави, на підставі п.2 ч.1 ст.409 та п.1 ч.1 ст.411 КПК, у зв`язку із невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального правопорушення, з постановленням апеляційним судом в цій частині нової ухвали про визначення обвинуваченому ОСОБА_7 альтернативного виду запобіжного заходу у вигляді застави у розмірі 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 302 800, 00 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 182-183 та ст.ст.404, 405, 407, 409, 411,418, 419, 422-1 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 серпня 2024 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зокрема, відносно обвинуваченого ОСОБА_7 - скасувати в частині визначення розміру застави.

В цій частині постановити нову ухвалу, якою визначити обвинуваченому ОСОБА_7 альтернативний запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 302 800,00 гривень.

В іншій частині ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4