Житомирський апеляційний суд
Справа №285/1239/18 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/413/24
Категорія ч.1 ст.125 КК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2024 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали кримінального провадження №285/1239/18 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 18.01.2024 відносно

ОСОБА_9 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого АДРЕСА_1 , проживаючого по АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України,

в с т а н о в и в:

зазначеним вироком ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України та призначено покарання 850 грн штрафу.

У відповідності до ч.5 ст.74 КК України, із врахуванням положень ст.ст.12, 49 КК України, звільнено ОСОБА_9 від призначеного судом покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Цивільний позов ОСОБА_10 про відшкодування моральної шкоди в сумі 5000 гривень залишено без розгляду відповідно до заяви потерпілої.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, ОСОБА_9 16.03.2018, близько 16 години 45 хвилин, перебуваючи на пероні станції Новоград-Волинського виробничого підрозділу Коростенської дирекції залізничних перевезень регіональної філії «Південно-Західної» залізниці, розташованої по вулиці Вокзальна м. Новоград-Волинський, під час прибуття електротягу сполученням Шепетівка-Новоград-Волинський-Коростень, під час конфлікту з ОСОБА_10 , що виник на ґрунті особистих неприязних відносин, вирішив умисно спричинити тілесні ушкодження останній.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , ОСОБА_9 наблизився до останньої та умисно, зі значною фізичною силою прикладання схопив своєю лівою рукою за її верхню та нижню частину правої руки та почав тягнути її в сторону від вагону, однак ОСОБА_10 звільнилась від захвату руки ОСОБА_9 та направилась до вагону потягу. В той час, коли ОСОБА_10 намагалась піднятись на сходинку вагону потягу, ОСОБА_9 ззаду наблизився до останньої та умисно кулаком правої руки наніс удар в поперекову ділянку останньої.

Продовжуючи свої умисні дії, ОСОБА_9 зайшовши попереду ОСОБА_10 , коли остання стояла на першій сходинці вагону та не даючи змоги піднятись у вагон потягу, умисно зі значною силою лівою рукою штовхнув ОСОБА_11 , внаслідок чого остання вдарилась об дверцята вагону лівою рукою.

Не припиняючи свої умисні дії, ОСОБА_9 хапав своїми руками за руки ОСОБА_11 , штовхав у груди, наступав своїми ногами на її ноги, не даючи змогу останній зайти у вагон та припинив свої злочинні дії, лише після того як потяг рушив з місця скоєння ним кримінального правопорушення.

Внаслідок неправомірних дій ОСОБА_9 , потерпілій ОСОБА_12 .. згідно висновку експерта №144 від 28.03.2018, заподіяні тілесні ушкодження у вигляді: синців на передньо-зовнішній поверхні лівого плеча у середній частині, на зовнішньо-задній поверхні лівого передпліччя у середній частині, на передньо-зовнішній поверхні правого плеча у середній частині, в поперековій ділянці справа, які належать до легких тілесних ушкоджень.

Умисні дії, які виразились в умисному заподіянні легких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_10 кваліфіковано судом за ч.1 ст.125 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_9 в своїй апеляційній скарзі просить скасувати вирок суду першої інстанції, як незаконний, та ухвалити новий вирок, яким його виправдати. При цьому, зазначає, що 16 березня 2018 року він, перебуваючи на роботі, виконував свої посадові обов`язки начальника станції Новоград-Волинський, зокрема щодо здійснення контролю за недопущенням безквиткового проїзду в поїздах. В цей час ОСОБА_10 намагалася сісти в потяг без квитка, тобто вчиняла неправомірні дії, і він здійснював заходи направленні на недопущення цього. Вказані обставини зазначалися в судовому засіданні особисто ним, підтверджені показаннями свідків та не заперечувалися потерпілою, однак, залишилися поза увагою суду, і з незрозумілих підстав суд приходить до висновку, що вказаний конфлікт виник на ґрунті особистих неприязних відносин. Крім того, висновок про те, що він вирішив умисно спричинити тілесні ушкодження ОСОБА_10 будь-яким чином не аргументований ні в ході досудового слідства, ні вироком суду, як і не надано оцінки наданим ним службовим документам та не спростовано його пояснення про те, що всі його подальші дії були направлені на припинення неправомірних дій потерпілої. Також, суд посилається на показання потерпілої ОСОБА_10 , які вона давала безпосередньо суду та які були відображені в протоколі слідчого експерименту від 26.03.2018, при цьому, суд не звернув уваги на те, що вказані пояснення в частині механізму спричинення потерпілій тілесних ушкоджень мають суттєві розбіжності між собою, як і довідці приймального відділення Новоград- Волинського ТМО, згідно якої 16.03.2018 року о 18-30 ОСОБА_10 доставлена каретою екстреної медичної допомоги з діагнозом: ВСД по гіпертонічному типу. Невротичний стан. Подряпина внутрішньої поверхні лівого плеча (лише одне видиме тілесне ушкодження). Наголошує, що ці показання потерпілої можуть носити характер особистої зацікавленості, оскільки після вказаного конфлікту між нами дійсно виникли неприязні відносини, а тому до цих показань слід відноситись критично. Звертає увагу, що будь-яких ударів або інших дій, спрямованих на спричинення тілесних ушкоджень потерпілій не вчиняв, дійсно, перекрив своїм тілом вхід в двері вагону, при цьому, не дивлячись на це потерпіла, застосовуючи фізичну силу, продовжувала намагання пройти у вагон, відштовхнувши його від проходу. Наголошує, що оскільки він діяв з метою перешкоджання безквитковому проникненню потерпілої у вагон потягу, ним був перекритий вхід у двері вагону (прохід закрив своїм тілом), тому, щоб пройти до вагону, не усунувши перешкоду (у даному випадку не відштовхнувши його) - не можливо, а при цьому виникнення тілесних ушкоджень можливе не лише у особи, яку відштовхують, а і у ініціатора, як і не виключається можливість виникнення не навмисних тілесних контактів, зокрема необережних ударів. Звертає увагу, що потерпіла не заперечувала ту обставину, що не зважаючи на нього, вона продовжувала спроби сісти у вагон, тобто сама потерпіла розпочала вчинення дій, спрямованих на порушення його тілесної недоторканості, а за таких обставин, будь-які мої дії спрямовані на припинення цього, є обороною. Крім того, з довідки приймального відділення Новоград- Волинського ТМО від 16.03.2018, акту судово-медичного освідування від 19.03.2018 року та зробленого на їх підставі висновку експерта №144 від 28.03.2018 року, ОСОБА_10 , не визначено час утворення вказаних тілесних ушкоджень, описова частина не містить будь-яких даних, яким чином давність та механізм заподіяння встановлювалася і в який період ці ушкодження могли виникнути, при цьому висновок містить лише посилання про те, що вказані тілесні ушкодження могли виникнути і 16.03.2018. За таких обставин неможливо стверджувати, що тілесні ушкодження спричинені саме під час вищеописаних подій, оскільки висновок зазначає лише можливість і не спростовує того, що вони могли бути спричинені в інший час та при інших обставинах. Вважає, що зазначені висновки судово-медичної експертизи не містять категоричних відповідей на питання часу та обставин заподіяння тілесних ушкоджень, містять припущення, що ці тілесні ушкодження лише могли бути заподіяні при обставинах, вказаних потерпілою, а тому вони не можуть вважатися належними та допустимими доказами. Крім того, захистом було заявлено клопотання про допит судово-медичного експерта, яке було задоволено судом, разом з цим, експерт фактично відмовився відповідати на будь-які запитання, які не ставилася при призначенні експертизи, у зв`язку з цим будо заявлено клопотання про призначення додаткової судово-медичної експертизи на предмет встановлення вказаних обставин, проте в задоволенні судом було відмовлено, що свідчить про неповноту судового розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника, які просили апеляційну скаргу сторони захисту задовольнити, думку прокурора, який просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого, перевіривши матеріали судового провадження, а також вирок суду в межах, передбачених, ст.404 КПК України, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого слід відмовити з таких підстав.

Згідно ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 цього Кодексу, з наведенням належних та достатніх мотивів і підстав його ухвалення.

Згідно з вимогами статті 91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення. Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК випадках, на потерпілого.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом у відповідності до вимог ст.94 КПК України на предмет належності, допустимості, достовірності та не викликають у суду сумнівів у їх правдивості.

В ході судового розгляду обвинувачений ОСОБА_9 свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні не визнав та дав показання про те, що 16.03.2018 року виконував обов`язки начальника станції м.Новоград-Волинський. З Коростеня надійшла вказівка провести перевірку на безквитковий проїзд на маршруті ОСОБА_13 . Помітив, що ОСОБА_14 зайшла в заборонену зону, зробив їй зауваження, повідомив, що без квитка до вагону не зайде. ОСОБА_14 не чіпав, тілесних ушкоджень не наносив. У правій руці у нього була рація. Твердження про те, що бив правою рукою не відповідає дійсності. ОСОБА_14 сама штовхала і била, він закривався руками.

Колегія суддів зазначає, що невизнання вини обвинуваченим ОСОБА_9 є його правом та способом захисту, при цьому апеляційний суд критично оцінює показання останнього та вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги такі показання обвинуваченого як недостовірні, виходячи з наступного.

Як вважає апеляційний суд, вина обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, ґрунтується на зібраних у справі й детально досліджених в судовому засіданні доказах в їх сукупності та взаємозв`язку.

Зокрема, вони підтверджуються показаннями потерпілої ОСОБА_10 яка в судовому засіданні пояснила, що 16.03.18 року близько 17:00 год мала їхати на електричці до с.Рихальська, везла ліки батьку. Прибігла майже в притик до відправки потягу на перон залізничного вокзалу. Потяг вже оголошували. Електропоїзд мав назву "Шепетівка-Новоград-Волинський-Коростень". По перону ходив обвинувачений ОСОБА_9 . Як стало відомо пізніше, він був зам.начальника станції. Квиток не встигала взяти в касі, прибігла і зупинилася біля 1 колії. З лівої сторони підійшов ОСОБА_9 і попросив відійти в сторону. Здивувалася, тому що він був не в формі, без беджа, одягнений в цивільний одяг. Перейшла на 2 колію. ОСОБА_9 підбіг, взяв вище ліктя і почав тягнути до себе. При цьому відбулася словесна перепалка. На пероні стояла одна жінка, яка працює черговою по станції в с.Рихальську - ОСОБА_15 . Вскочила на сходинки вагону, а ОСОБА_9 вдарив у поперек один раз, потім перескочив з правої сторони і зайшов у вагон. Хватав за руку і витягував з вагону. Потім почав торсом і грудьми виштовхувати, рвав курточку. Речі впали на перон, розколовся телефон, впав в сніг. Рукою бив по її руці, розжав пальці і виштовхнув з вагону, потім потягнув по перону до приміщення вокзалу. Розплакалася, викликала поліцію і швидку, оскільки піднявся тиск. На стаціонарі не лікувалася, бо не має змоги через хворого батька, який потребує догляду. Побої зняла в понеділок. Не бачила як ОСОБА_9 наніс удар. Але він стояв позаду неї один, тому більше вдарити було нікому. Наніс удар лівою рукою.

Будь-яких підстав вважати, що свідчення потерпілої ОСОБА_10 є недостовірними, зважаючи на рівень їх аргументованості, на думку суду апеляційної інстанції, немає, оскільки вони є логічними, послідовними та несуперечливими, а також додатково підтверджуються іншими наявними в провадженні доказами, а саме:

- показаннями свідка ОСОБА_16 , який надав показання, що в той день, числа не пам`ятає, працювали по станції. Приїхали на ж/д вокзал м. Новоград-Волинський, побачив, що ОСОБА_9 стоїть на вході у вагон, а жінка, ОСОБА_14 , хотіла сісти в потяг. Він не пускав її. Двері електропоїзду зачинились і він попрямував далі. Коли потяг рушив, підійшов до потерпілої і поцікавився, що сталося. На пероні лежала рація і жінка була в збудженому стані. Сутички чи сварки не чув і не бачив. ОСОБА_9 не є його безпосереднім начальником. ОСОБА_9 був в цивільному одязі. Не пам`ятає, чи жінка плакала. Особисто не бачив, як ОСОБА_9 наносив удари жінці. Бачив як ОСОБА_9 не ОСОБА_17 , а вона намагається зайти у вагон;

- показаннями допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_18 , який повідомив, що зранку був на виїзді, назад поверталися електричкою. Вийшли з поїзда, вивантажили інструмент. ОСОБА_9 покликав ОСОБА_19 . Бачив як ОСОБА_9 тримав потерпілу, яка трималася за поїзд. Чув те, що вони сперечалися. На пероні лежали речі, але не знав чиї. ОСОБА_9 тримав потерпілу, не пускаючи в потяг. На наступний день дізнався, що жінка була без квитка. Не бачив чи ОСОБА_9 був в розпізнавальному жилеті. Не пам`ятає скільки людей було, не звертав увагу чи були якісь особи, які намагалися зупинити конфлікт. Говорили на підвищених тонах, обоє сперечалися. Чим закінчилась суперечка йому невідомо.

- показаннями свідка ОСОБА_20 , яка в суді показала, що оголосила про прибуття електропоїзду, глянула у вікно, було все спокійно. Самої події не бачила, зрозуміла про подію тільки тоді коли прийшла потерпіла і почала скаржитись, що конфлікт був на рахунок квитка і що її хапав за руки начальник станції. Потерпіла викликала швидку, здається піднявся тиск. Квитки завжди взяти можна, ніколи проблем з цим не було. Електропоїзд стоїть 10 хвилин, продаж квитків проводиться завчасно і можливість у потерпілої купити квиток була. Можна притримати потяг, коли є велика черга людей які квиток ще не купили.

- показаннями свідка ОСОБА_21 , яка засвідчила, що коли закривала ворота, йшла потерпіла, їй сказали купити квиток. В її обов`язок входить те, що вона за годину до прибуття електропоїзда повинна закрити ворота та перевірити квитки. Потерпіла була без квитка, потяг запізнювався, вона обійшла через будинки (житловий масив). ОСОБА_9 підійшов до неї і сказав придбати квиток, коли вона заходила у вагон. Потерпіла та ОСОБА_9 були на пероні, коли потяг поїхав. Потерпіла лаялася та казала що викличе поліцію. Казала що ОСОБА_9 її бив. Суперечки не бачила.

- показаннями свідка ОСОБА_22 , який дав показання, що в березні місяці керував електропоїздом. Через технічні причини потяг запізнювався, коли відправлялись, то двері не зачинялись. Подивися в дзеркало і побачив що ОСОБА_9 не пропускав жінку, яка хотіла когось проштовхнуть і зайти в потяг. В вагон жінка не сіла, залишилась на пероні. Чи був конфлікт не знає;

- показаннями свідка ОСОБА_23 який пояснив, що вертались з бригадою, бачив що був конфлікт і що ОСОБА_9 не пускав жінку у вагон. Бачив, що ОСОБА_9 перегородив вхід їй до вагону. Не заперечує, що ОСОБА_9 міг тримати жінку за руку;

- даними протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 16.03.2018 року, відповідно до якого 16.03.2018 року близько 17 години ОСОБА_9 , перебуваючи на залізничному вокзалі м.Новоград-Волинський на ґрунті особистих неприязних відносин спричинив тілесні ушкодження ОСОБА_10 (а.п.148 т.2);

- даними висновку експерта №144 від 28.03.2018 року, відповідно до якого заподіяні тілесні ушкодження у ОСОБА_10 у вигляді: синці на передньо-зовнішній поверхні лівого плеча у середній частині, на зовнішньо-задній поверхні лівого передпліччя у середній частині, на передньо-зовнішній поверхні правого плеча у верхній частині, на передньо-зовнішній поверхні правого плеча у середній частині /2/, в поперековій ділянці справа, вони утворились від дії тупого(их) предмета(ів) за механізмом удару/стискання/, давністю можливо 16.03.18р., належать до легких тілесних ушкоджень; ці тілесні ушкодження у ОСОБА_10 могли утворитися не менш ніж від 4-5 травмуючих дій; садно на внутрішній поверхні лівого плеча у верхній частині, воно утворилось від однократної дії тупого предмета за механізмом удару/стискання, тертя/ близько 6-12 діб до моменту обстеження, належить до легких тілесних ушкоджень (а.п.149-150 т.2).

Допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_24 роз`яснив, що відповіді були надані на питання слідчого. На дослідження надавався протокол слідчого експерименту з фототаблицею, який він вивчив. Ушкодження які попадають по давності записуються, ті ушкодження які не підпадають вказав. Не вивчав питання, чи могла особа собі сама завдати таких ушкоджень.

- даними протоколу проведення слідчого експерименту від 26.03.2018 року з фототаблицями до нього, в ході проведення якого потерпіла ОСОБА_14 розказала і показала, як саме ОСОБА_9 16.03.2018 року наносив їй тілесні ушкодження (а.п.151-155 т. 2);

- даними висновку експерта №154 від 30.03.2018 року, відповідно до якого не виключена можливість утворення тілесних ушкоджень у ОСОБА_10 , описаних у підпункті а) підсумків Висновку експерта № 144 від 28.03.2018 за обставин, вказаних нею при проведенні слідчого експерименту 26.03.2018 (а.п.156-157 т.2).

- даними картки виклику швидкої допомоги та довідкою, відповідно до яких ОСОБА_10 о 18 год. 50 хв. 16.03.2018 року доставлена до приймального відділення ІНФОРМАЦІЯ_2 , невротичний стан, подряпина лівого плеча (а.п.158, 159, 160 т.2).

- даними посадової інструкції заступника начальника станції Новоград-Волинський-1, з якої слідує, що ОСОБА_9 , зокрема, вживає заходів та здійснює контроль за недопущенням безквиткового проїзду в приміських дизель та електропоїздах (п.2.83, а.п. 161-165 т.2);

- даними розпорядження №4 від 16.03.2018 року про зобов`язання ОСОБА_9 вживати додаткові заходи щодо посилення контролю за недопущенням безквиткового проїзду (т. 2, а.с. 175).

Порушень процесуального порядку збирання наведених у вироку доказів за матеріалами провадження не встановлено та судом правильно вирішено питання про їхню належність і допустимість, з дотриманням вимог статей 85-87, 89, 94, 95 КПК України.

Апеляційний суд вважає, що викладені у вироку та досліджені в ході судового розгляду в суді першої інстанції вищезазначені докази є належними, допустимими та достовірними, а з огляду на їх системну оцінку і достатніми для обґрунтованого висновку про наявність в діях обвинуваченого ОСОБА_9 складу кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України та доведеності його вини у вчиненні даного проступку.

При цьому, на думку колегії суддів, версія сторони захисту про не причетність ОСОБА_9 до нанесення тілесних ушкоджень потерпілій, а заподіяння їй тілесних ушкоджень самостійно при намаганні потрапити у вагон є неспроможною, оскільки така версія захисту спростована показаннями потерпілої, свідків та письмовими доказами кримінального провадження.

Підстав у потерпілої ОСОБА_10 обмовляти обвинуваченого, особистої зацікавленості, на що звертає увагу обвинувачений ОСОБА_9 в поданій апеляційній скарзі, колегією суддів не встановлено. Колегія суддів також звертає увагу, що потерпіла ОСОБА_10 в ході судового розгляду, була попереджена про кримінальну відповідальність за ст.384 КК України, а незгода сторони захисту із правовою оцінкою судом показань, не є підставою для визнання їх неналежними чи недопустимими.

Не є такими, що узгоджуються з матеріалами провадження і твердження сторони захисту про відсутність доказів наявності умислу в діях обвинуваченого та недоведеність часу, механізму, обставин заподіяння тілесних ушкоджень та мотиву вчинення кримінального проступку, оскільки дослідженні матеріали кримінального провадження у їх сукупності, вказують про протилежне.

Так, з установлених судом першої інстанції обставин справи вбачається, що ОСОБА_9 16.03.2018, близько 16 години 45 хвилин, перебуваючи на пероні станції Новоград-Волинського виробничого підрозділу Коростенської дирекції залізничних перевезень регіональної філії «Південно-Західної» залізниці, розташованої по вулиці Вокзальна м. Новоград-Волинський, під час прибуття електротягу сполученням Шепетівка-Новоград-Волинський-Коростень, під час конфлікту з ОСОБА_10 , що виник на ґрунті особистих неприязних відносин, вирішив умисно спричинити тілесні ушкодження останній. Внаслідок неправомірних дій ОСОБА_9 , потерпілій ОСОБА_12 .. згідно висновку експерта №144 від 28.03.2018, заподіяні тілесні ушкодження у вигляді: синців на передньо-зовнішній поверхні лівого плеча у середній частині, на зовнішньо-задній поверхні лівого передпліччя у середній частині, на передньо-зовнішній поверхні правого плеча у середній частині, в поперековій ділянці справа, які належать до легких тілесних ушкоджень.

Суд апеляційної інстанції погоджується з фактичними обставинами, встановленими місцевим судом, зокрема на підставі вищевказаної сукупності доказів, які свідчать про раптовість виникнення умислу обвинуваченого на нанесення таких ушкоджень під час безпосередньої близькості потерпілої і обвинуваченого у ході конфлікту, який виник на ґрунті особистих неприязних відносин та про його активні дії, які пов`язані із спрямуванням фізичної сили на верхню та нижню частину правої руки, лівої руки, в поперекову ділянку потерпілої, передбачаючи при цьому можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння у вигляді спричинення тілесних ушкоджень потерпілій, з чим повністю погоджується апеляційний суд.

Отже, дії ОСОБА_9 зумовлені наміром зашкодити здоров`ю потерпілій ОСОБА_10 і спрямовані на досягнення цього результату, а основним мотивом дій обвинуваченого були неприязні відносини між ним та потерпілою, що супроводжувався словесної перепалкою та які між ними виникли раптово у зв`язку із бажанням потерпілої потрапити в потяг без квитка та намаганням обвинуваченого не допустити цього.

Не прийнятними є і посилання в апеляційній скарзі про залишання поза увагою судом першої інстанції службових документів, зокрема в частині здійснення ним як начальником станції Новоград- Волинський, контролю за недопущенням безквиткового проїзду в поїздах (п.2.83 посадової інструкції, направлені на виконання розпорядження №4 від 16.03.2018 року).

Згідно вказаного розпорядження керівний та інженерно-технічний персонал станції, в тому числі обвинувачений ОСОБА_9 зобов`язаний, серед іншого, здійснювати контроль за своєчасним закриттям воріт біля будівель вокзалу та товарної контори перед відправленням дизель та електропоїздів та організовувати заслін по недопущенню проїзду безквиткових пасажирів, проводити роз`яснювальну роботу з причетними по недопущенню проїзду безквиткових пасажирів в приміських дизель- та електропоїздах.

Колегія суддів зауважує, що ні посадова інструкція, ні відповідне розпорядження не уповноважувала обвинуваченого вчиняти кримінально-карані дії, як методи недопущення безготівкових проїздів в приміських дизель- та електропоїздах. Сторона захисту не навела жодних доводів на обґрунтування того, що перешкоджало обвинуваченому застосувати до потерпілої законні, помірні заходи щодо недопущення безготівково проїзду потерпілою ОСОБА_10 .

Відхиляє апеляційний суд, як необґрунтовані, і доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_9 , що він діяв в межах самозахисту, оскільки намагався убезпечити себе від дій, спрямованих на порушення його тілесної недоторканості з боку потерпілої.

Згідно із ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

Для вирішення питання про кваліфікацію складу кримінального правопорушення, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, суд, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

Під час судового розгляду кримінального провадження колегією суддів не встановлено передбаченої статтею 36 КК України наявності такого суспільно небезпечного посягання в діях ОСОБА_10 , яке вимагало заподіяння потерпілій легкого тілесного ушкодження, тому доводи сторони захисту про перебування ОСОБА_9 у момент інкримінованих дій у стані оборони, не знайшли свого підтвердження.

Фактично доводи обвинуваченого щодо необхідної оборони базуються на тому, що потерпіла ОСОБА_10 не зважаючи на перекриття обвинуваченим входу у двері вагону, продовжувала спроби сісти у вагон. Проте, описані стороною захисту обставини, виходячи із змісту поняття необхідна оборона не створюють такого стану, оскільки таке посягання не можна вважати реальним і таким, що не можна було відвернути в інший спосіб, не заподіюючи шкоду потерпілій.

Тобто, навіть за умови розвитку події, як їх описує обвинувачений ОСОБА_9 , його дії не можна вважати необхідною обороною.

На переконання колегії суддів, такий висновок повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах (справа №№5-34кс14, 759/18306/18, 756/16785/18, 648/3814/18, 263/11142/19), про те, що право на необхідну оборону виникає лише тоді, коли суспільно небезпечне посягання викликає у того, хто захищається, невідкладну необхідність в заподіянні шкоди тому, хто посягає, для негайного відвернення або припинення його суспільно небезпечного посягання.

Таким чином, оскільки колегією суддів не встановлено існування реальної загрози здоров`ю чи життю ОСОБА_9 з боку ОСОБА_10 , яка б у розумінні ст.36 КК України давала обвинуваченому право заподіяти шкоду потерпілій, доводи сторони захисту про перебування обвинуваченим в момент інкримінованих дій у стані необхідної оборони не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду. Натомість, згідно доказів наявних у кримінальному провадженні вбачається, що обвинувачений ОСОБА_9 під час конфлікту з потерпілою ОСОБА_10 діяв умисно, саме з метою заподіяння потерпілій тілесного ушкодження, що і стало наслідком спричинення останній легкого тілесного ушкодження, тобто ОСОБА_9 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.125 КК України.

Крім того, колегія судді враховує, що в матеріалах провадження відсутні докази вчинення активних дій потерпілою, спрямованих саме на порушення тілесної недоторканості обвинуваченого, на що вказує в апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 , доказів заподіяння будь-яких тілесних ушкоджень останньому, звернення ним за медичною допомогою відразу після події, що сталася.

Відхиляє як безпідставні твердження сторони захисту про те, що покладені в основу обвинувачення висновки судово-медичних експертиз не можуть бути належними доказами обставин вчинення інкримінованого ОСОБА_9 кримінального проступку, оскільки зазначені висновки лише припускають можливість спричинення тілесних ушкоджень саме під час інкримінованої події, але не спростовують того, що вони могли виникнути при інших обставинах та в інший час.

Колегія суддів зауважує, що механізм, спосіб, кількість та локалізація спричинених тілесних ушкоджень потерпілій та час їх заподіяння повністю підтверджуються висновками експертів, а саме висновком судово-медичної експертизи №144 від 28.03.2018 року та висновком додаткової судово-медичної експертизи №154 від 30.03.2018 року.

Вказані висновки судово-медичних експертиз містять медичну оцінку наслідків злочинного діяння, їх ступінь, локалізацію та механізм нанесення, і саме в такому розумінні вони отримали оцінку судом стосовно вирішення питання про доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого проступку та юридичної оцінки інкримінованого кримінального правопорушення.

Колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги обвинуваченого про те, що усі фактичні підсумки у проведених експертизах стосовно терміну і обставин утворення виявлених у потерпілої тілесних ушкоджень є припущеннями, оскільки такі доводи є власними тлумаченнями цих висновків, при цьому форма відповіді експерта у формі словосполучень у вигляді «могли утворитися, не виключена можливість» є чіткими відповідями на поставлені питання у відповідних ухвалах суду про призначення судово-медичних експертиз щодо з`ясування обставин, що мають значення для даного кримінального провадження, а не припущеннями, як необґрунтовано вказує обвинувачений.

Крім того, висновок експерта не має виняткового значення як джерело доказу і підлягає оцінюванню як інші джерела доказів у кримінальному провадженні (ст. 94, ч. 10 ст. 101 КПК України). Факт заподіяння тілесного ушкодження потерпілій саме обвинуваченим ОСОБА_9 за обставин, встановленим судом першої інстанції, місцевий суд встановив на підставі дослідження та оцінки сукупності всіх вищенаведених належних та допустимих доказів, в тому числі показань потерпілої ОСОБА_10 , а не лише на підставі висновків експертів.

Посилання обвинуваченого на те, що в ході розгляду справи судом безпідставно було відмовлено у задоволенні клопотання сторони захисту про проведення додаткової судово-медичної експертизи - не є такими, що свідчать про неповноту судового розгляду.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання про призначення повторної додаткової судово-медичної експертизи як необґрунтованого та безпідставного, оскільки така експертиза вже була проведена під час досудового розслідування, та експерт, який проводив експертизу, був попереджений про кримінальну відповідальність, стороною захисту відповідно до вимог ст.242 КПК України не ставилось питання про призначення додаткової експертизи на стадії досудового слідства, а також не встановлені обставини, передбачені ст.332 КПК України, для проведення додаткової експертизи в суді.

Крім того, додаткова експертиза проводиться, якщо для вирішення питань щодо об`єкта, який досліджувався під час проведення первинної експертизи, необхідно провести додаткові дослідження або дослідити додаткові матеріли (зразки для порівняльного дослідження, вихідні дані тощо), які не були надані експертові під час проведення первинної експертизи.

Підстав для проведення додаткових досліджень не вбачається, оскільки експертом складено повні висновки, підстав вважати, шо за наслідками проведення експертизи можуть бути встановлені хоча б якісь обставини, які б мали істотне значення для кримінального провадження відсутні, враховуючи при цьому те, що ефективність реалізації права ініціювати проведення експертизи не є тотожним досягненню за результатами судового розгляду бажаного для захисту результату.

На переконання колегії суддів, матеріали розглядуваної справи за допомогою низки наведених вище доказів свідчать про доведеність поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_9 , адже будь-яке інше доказове пояснення заподіяння легкого тілесного ушкодження потерпілій ОСОБА_10 , відсутнє.

З урахуванням наведеного, колегія суддів констатує, що підстави для закриття кримінального провадження щодо обвинуваченого та його виправдання, як про це вказує обвинувачений у своїй апеляційній скарзі, відсутні.

Переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність та вмотивованість наведених висновків апеляційного суду, як і конкретних обґрунтованих аргументів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та свідчили про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального чи процесуального права за встановлених фактичних обставин у даній справі, подана апеляційна скарга сторони захисту не містить.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у провадженні, які були б підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, апеляційним судом не встановлено.

Враховуючи вищенаведене, на переконання колегії суддів апеляційного суду, оскаржуваний вирок є законним та обґрунтованим, відтак апеляційні вимоги обвинуваченого не підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 18.01.2024 відносно ОСОБА_9 без змін.

На ухвалу апеляційного суду учасниками судового розгляду справи можуть бути подані касаційні скарги до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді :