ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілої ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

обвинуваченої ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Лівобережної окружної прокуратури, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , яка діє в інтересах обвинуваченої ОСОБА_9 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000819 відносно:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Запоріжжя, громадянки України, офіційно не працевлаштованої, такої, що має середню освіту, на утриманні має малолітню дитину ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не зареєстрованої та така, що не має постійного місця проживання, раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини.

Вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2024 року ОСОБА_9 було визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України та призначено їй покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років. Запобіжний захід у виді тримання під вартою, до набрання вироком законної сили, залишено без змін. Строк покарання ухвалено обчислювати з моменту затримання 31 липня 2023 року.

Вирішено питання щодо речових доказів та розподілу судових витрат.

Як встановлено судом, 23 липня 2023 року близько о 19 годині 00 хвилин, гр. ОСОБА_9 , перебувала поблизу автомобільної мийки «Brook Clean» розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , разом із раніше їй знайомим гр. ОСОБА_11 , де між ними виник словесний конфлікт на ґрунті особистих неприязних стосунків, в ході якого у гр. ОСОБА_9 раптово виник злочинний умисел спрямований на спричинення тяжких тілесних ушкоджень гр. ОСОБА_11 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на заподіяння гр. ОСОБА_11 , тяжких тілесних ушкоджень, діючи умисно, усвідомлюючи небезпеку своїх дій для життя і здоров`я останнього та бажаючи діяти саме таким чином, перебуваючи поблизу авто мийки за адресою: АДРЕСА_1 , близько 19 години 10 хвилин 23 липня 2023 року гр. ОСОБА_9 підійшла до гр. ОСОБА_11 , який сидів на бордюрі та перебуваючи навпроти останнього нанесла близько двох ударів правою ногою в область тулубу гр. ОСОБА_11 , після чого штовхнула останнього обома руками в область грудної клітини, від чого гр. ОСОБА_11 впав на землю обличчям до гори.

Продовжуючи реалізовувати свій кримінально протиправний намір, направлений на спричинення тяжких тілесних ушкоджень, гр. ОСОБА_9 стоячи над головою гр. ОСОБА_11 , нанесла останньому множинні удари, не менше семи, правою ногою в область грудної клітини та тулубу гр. ОСОБА_11 , які у подальшому призвели до смерті останнього.

Смерть ОСОБА_11 настала від тупої травми грудної клітини: з численними переломами ребер зліва, забоєм тканин лівої легені та гострої емфіземи, крововиливами в тканину легені та м`які тканини грудної клітини, синцями лівої половини грудної клітини, яка ускладнилась розвитком шоку. Виявлені у ОСОБА_11 тілесні ушкодження у вигляді тупої травми грудної клітини: переломами 11-ти ребер (з 2-го по 12-е зліва від попередньо-пахвової до лопаткової лінії), забою тканини лівої легені (розшаровуючий крововилив у вісцеральній плеврі, ділянки дистелектазів та ателектазів субплевральних відділів, субплевральний крововилив, який розповсюджується на легеневу паренхіму) емфіземою легень, крововиливами в м`які тканини грудної клітини, 4-ма синцями по задньо-пахвовій лінії зліва в проекції з 8-го до 12-го ребра всі мають ознаки при життєвості і знаходяться в прямому-причинному зв`язку з настанням його смерті та за критерієм небезпеки для життя мають ознаки ТЯЖКИХ тілесних ушкоджень, згідно пунктів 2.1.2. та 2.1.3 (л,о) «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених Наказом МОЗ №6 від 17 січня 1995 року.

Дії ОСОБА_9 кваліфіковано за ч. 2 ст. 121 КК України, за ознаками заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Прокурор в апеляційній скарзі просить вирок в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 121 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років, мотивуючи такі вимоги тим, що судом першої інстанції було призначено покарання, яке через свою м`якість не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину, обставинам кримінального провадження та даним про особу обвинуваченої. Також прокурор вважає, безпідставним призначення покарання обвинуваченій із застосуванням ст. ст. 69, 75 КК України. Вказує, що провину обвинувачена не визнала у вчиненому, щиро не розкаялась, ніде не працює, постійного заробітку не має.

Захисник ОСОБА_8 просить скасувати вирок суду першої інстанції, мотивуючи такі вимоги тим, що судом першої інстанції не були дотримані вимоги ст. 370 КПК України, вирок є незаконним та необґрунтованим.

16 жовтня 2024 року, за вх. №11-42713, від захисника, в порядку ст. 403 КПК України, надійшли доповнення, відповідно до змісту яких сторона захисту вказує, що призначене судом першої інстанції покарання є занадто суворим, невідповідним ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та даним про особу обвинуваченої, яка раніше не судима, провину визнала в повному обсязі, а тому захисник просить застосувати ст. 69 КК України та призначити ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 121 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити з підстав та мотивів, викладених в ній, наполягала на призначенні обвинуваченій більш суворого покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років. Проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту та застосування ст. 69 КК України прокурор заперечувала.

Потерпіла підтримала позицію прокурора, просила призначити більш суворе покарання.

Захисник підтримала свою апеляційну скаргу, наполягала на призначенні обвинуваченій покарання на підставі ст. 69 КК України, нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч. 2 ст. 121 КК України. Проти задоволення апеляційної скарги прокурора, ухвалення нового вироку та збільшення строку покарання захисник заперечувала.

Обвинувачена підтримала позицію свого захисника, наполягала на призначенні більш м`якого покарання.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, думку та пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг прокурора та захисника обвинуваченої, колегія суддів приходить до висновку, що вони не підлягають задоволенню, а вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_9 покарання є повністю обґрунтованим, відповідним обставинам кримінального провадження, ступеню тяжкості вчиненого злочину та даним про особу обвинуваченого, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, за вказаних у вироку обставин, а також, щодо кримінально-правової кваліфікації злочину, стороною захисту не оскаржуються, а тому не є предметом апеляційного розгляду.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновок суду про винуватість ОСОБА_9 та на кваліфікацію її дій, не виявлено.

Однією з підстав для зміни судового рішення при розгляді справи у суді апеляційної інстанції, згідно з ч. 2 ст. 409 КПК України, може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинами кримінального провадження.

Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Положеннями ст. 65 КК України передбачено, що суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються ст. 69 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ст. 69 КК України, за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Застосування ст. 69 КК України можливе за наявності у кримінальному провадженні виняткових обставин, які дають підстави розраховувати на досягнення мети покарання. При цьому, наявні обставини, що пом`якшують покарання, мають істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого. Ці обставини надають специфічних особливостей, які свідчать, що вчинене діяння виходить за межі типових злочинів такого виду і ступінь його тяжкості порівняно з ними значно менший.

Виходячи з положень ст. 50 КК України, рішення суду про призначення покарання, повинно досягати мети виправлення та запобігання вчинення нових злочинів як обвинуваченим, так й іншими особами.

Призначаючи ОСОБА_9 покарання, суд першої інстанції повністю дотримався вимог кримінального та кримінального процесуального закону України щодо призначення покарання, підстав для застосування вимог ст. 69 КК України в ході судового провадження не встановив, дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого лише в умовах реальної ізоляції від суспільства із відбуванням покарання у виправній установі, призначивши покарання за ч. 2 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі строком на 7 років, з чим погоджується і колегія суддів, підстав для зменшення, як того просить сторона захисту, або збільшення, як того просить прокурор, обраного судом покарання не вбачає.

Так, відповідно до матеріалів кримінального провадження вбачається, при призначенні ОСОБА_9 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України класифікується як тяжкий злочин, характер кримінального правопорушення, яке пов`язано із злочинами проти життя та здоров`я особи, яке виразилось у заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, та правильно врахував суспільну небезпеку скоєного кримінального правопорушення.

Належно прийняв до уваги дані про особу ОСОБА_9 , яка раніше не судима, має на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, характеризується посередньо, має на утриманні малолітню дитину ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Обставин, які відповідно до ст. ст. 66, 67 КК України пом`якшують або обтяжують покарання судом першої інстанції не встановлено.

Врахувавши всі вищенаведені обставини вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченої, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання суд першої інстанції призначив ОСОБА_9 в межах санкції ч. 2 ст. 121 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років, з його реальним відбуттям у виправній колонії, яке повністю відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, встановленим обставинам справи та даним про особу обвинуваченої, а також, сприятиме меті покарання, буде достатнім для виправлення ОСОБА_9 та попередження в подальшому вчинення нових злочинів, як самою обвинуваченою, так і іншими особами.

А тому, виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність вимог прокурора щодо призначення ОСОБА_9 більш суворого покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років. Крім того, колегія суддів оцінює критично доводи прокурора в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції було безпідставно застосовано в даному кримінальному провадженні положення ст. ст. 69, 75 КК України, оскільки це прямо спростовується резолютивною частиною оскаржуваного вироку, відповідно до якого вбачається, що судом першої інстанції положення ст. 69 КК України при призначенні покарання не застосовувались, покарання за ч. 2 ст. 121 КК України ОСОБА_9 призначено в межах санкції даної статті, яка передбачає покарання у виді позбавлення волі строком від 7 до 10 років, обвинувачену направлено до виправної установи для реального відбуття покарання із ізоляцією її від суспільства, що спростовує посилання прокурора в апеляційній скарзі на безпідставне застосування судом першої інстанції ст. 75 КК України. Також, відмовляючи у задоволенні апеляційної скарги прокурора, колегія суддів звертає увагу, що в ній не наведено виключних підстав, з яких прокурор вважає, що обраний судом першої інстанції строк відбування покарання у виді 7 років позбавлення волі, який прокурор просить збільшити всього на 1 рік, буде недостатнім для досягнення обвинуваченою мети покарання та її виправлення.

Щодо вимог апеляційної скарги захисника обвинуваченої про застосування вимог ст. 69 КК України та призначення ОСОБА_9 покарання нижче від найнижчої межі санкції ч. 2 ст. 121 КК України, то колегія суддів оцінює критично такі вимоги, оскільки як вбачається із матеріалів кримінального провадження жодних обставин, які б пом`якшували покарання ОСОБА_9 у відповідності до ст. 66 КК України в ході судового провадження судом першої інстанції не встановлено, що є обов`язковою умовою при вирішенні питання щодо можливості застосування ст. 69 КК України. Посилання захисника обвинуваченої на повне визнання вини колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони спростовуються показами самої ОСОБА_9 , яка в ході допиту її судом першої інстанції вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України не визнала, і як наслідок щирого каяття не виказала, перед потерпілою не вибачилась, жодних заходів щодо відшкодування моральної шкоди в добровільному порядку не вжила.

Тож, з огляду на викладене, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченій судом першої інстанції покарання є обґрунтованим, призначеним із дотриманням вимог кримінального законодавства України, а тому, відповідно правильним. Підстав для зміни судового рішення в частині призначеного покарання обвинуваченій колегія суддів не вбачає.

А тому, на підставі викладеного та керуючись положеннями ст. ст. 404, 407, 409, 419 КПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги прокурора Лівобережної окружної прокуратури та захисника ОСОБА_8 , яка діє в інтересах обвинуваченої ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2024 року відносно ОСОБА_9 , за ч. 2 ст. 121 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а засудженою, яка тримається під вартою в той самий строк, з моменту вручення їй копії даної ухвали.

Судді Дніпровського

апеляційного суду:

ОСОБА_12 ОСОБА_13 ОСОБА_4