ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1973/24 Справа № 202/3190/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинуваченої ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0006062 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_10 та прокурора Донецької обласної прокуратури ОСОБА_11 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2024 року, ухвалений стосовно

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Красний Лиман Донецької області, громадянки України, раніше не судимої, незаміжньої, яка на утриманні неповнолітніх дітей не має, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 111-1 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскаржуваного рішення.

Вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2024 року ОСОБА_12 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 111-1 КК України та призначено покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді обмеженні волі строком на 1 рік з позбавленням права обіймати посади, пов`язані із виконанням функцій держави та місцевого самоврядування, а також займатися будь якою господарською діяльністю строком на 15 років та з конфіскацією майна.

Строк додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади, пов`язані із виконанням функцій держави та місцевого самоврядування, а також займатися будь якою господарською діяльністю - рахувати з моменту відбуття основного покарання.

На підставі ст. 72 КК України зарахувати в строк призначеного обвинуваченій ОСОБА_12 за даним вироком основного покарання строк попереднього ув`язнення у межах даного кримінального провадження, із розрахунку один день попереднього ув`язнення (тримання під вартою) за два дні обмеження волі з 12.01.2023 по 13.02.2023.

Крім того, судом вирішено питання про долю речових доказів та стягнення процесуальних витрат.

Цим вироком дії обвинуваченої ОСОБА_12 кваліфіковано за ч. 4 ст. 111-1 КК України, як колабораційна діяльность, тобто провадження господарської діяльності у взаємодії з державою-агресором, незаконними органами влади, створеними на тимчасово окупованій території, у тому числі окупаційною адміністрацією держави-агресора.

За встановлених судом обставин та детально викладених у вироку суду, 24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі - ООН).

До складу ООН увійшли Українська Радянська Соціалістична Республіка (з 24 серпня 1991 року змінено назву на Україна), Союз Радянських Соціалістичних Республік (з 24 грудня 1991 року змінено назву на Російська Федерація далі РФ) та ще 49 країн-засновниць, а в подальшому до вказаної міжнародної організації прийняті інші країни світу.

Відповідно до ч. 4 ст. 2 Статуту ООН всі Члени ООН утримуються в їх міжнародних відносинах від загрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним з Цілями Об`єднаних Націй.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН від 9 грудня 1981 року № 36/103 про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями від 16 грудня 1970 року №2734 (XXV), що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки; від 21 грудня 1965 року №2131 (XX), що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та обмеження їх суверенітету та від 14 грудня 1974 року № 3314 (XXIX), що містить визначення агресії, установлено, що ні одна з держав не має право здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Закріплено обов`язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації; здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.

Крім того, у статтях 1-5 Декларації Генеральної Асамблеї ООН від 14 грудня 1974 року № 3314 (XXIX) серед іншого визначено:

- застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної та політичної незалежності іншої держави;

- застосування збройної сили державою першою в порушення Статуту ООН є перш за все свідченням акту агресії.

Будь-яка з наступних дій, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії:

- вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не носила, що є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або частини її;

- бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави;

- блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави;

- напад збройними силами держави на сухопутні, морські або повітряні сили, або морські і повітряні флоти іншої держави;

- застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за згодою з приймаючою державою, у порушення умов, передбачених в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди;

- дія держави, що дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави;

- засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, що мають настільки серйозний характер, що це рівнозначно наведеним вище актам.

Жодні міркування будь-якого характеру, з політичних, економічних, військових чи інших причин не можуть бути виправданням агресії.

Статтями 1 та 2 III Конвенції про відкриття воєнних дій (Гаага, 18 жовтня 1907 року), яка вступила в дію 26 січня 1910 року, яку 7 березня 1955 року визнано Союзом Радянських Соціалістичних Республік, правонаступником якого є Російська Федерація, передбачено, що військові дії між державами не повинні починатися без попереднього і недвозначного попередження, яке буде мати форму мотивованого оголошення війни або форму ультиматуму з умовним оголошенням війни. Стан війни повинен бути без уповільнення оповіщений нейтральним державам і буде мати для них дійсну силу лише після одержання оповіщення.

24 серпня 1991 року Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки схвалено Акт проголошення незалежності України, яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - України. Згідно з указаним документом, територія України є неподільною та недоторканною.

16 липня 1990 року вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.

Відповідно до розділу V Декларації територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

Незалежність України визнали держави світу, серед яких і Російська Федерація.

Згідно з п.п. 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 1994 року Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтвердили Україні їх зобов`язання згідно з принципами Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України, зобов`язались утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони, або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом ООН.

31 травня 1997 року відповідно до положень Статуту ООН і зобов`язань за Заключним актом Наради з безпеки і співробітництва в Європі Україна та Російська Федерація уклали Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією (ратифікований Законом України від 14 січня 1998 року ШЗ/98-ВР та Федеральним Законом Російської Федерації від 2 березня 1999 року № 42 ФЗ). Відповідно до ст.ст. 2-3 зазначеного Договору Російська Федерація зобов`язалась поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів та будівництво відносин на основі принципів взаємної поваги суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або загрози силою, включаючи економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, додержання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.

Відповідно до опису і карти державного кордону, які с додатками до Договору між Україною та Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований Російською Федерацією 22 квітня 2004 року), територія Автономної Республіки Крим, м. Севастополя, Донецької та Луганської областей відноситься до території України.

Статтями 1-2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Згідно із статтею 5 Конституції України, носієм суверенітету та єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами.

Згідно з ч. 1 ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України.

Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 73 Конституції України визначено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішуються питання про зміну території України.

Відповідно до статей 132-134 Конституції України територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території. До складу України входять: Автономна Республіка Крим, Вінницька, Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано-Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Львівська, Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська, Сумська, Тернопільська, Харківська, Херсонська, Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська області, міста Київ та Севастополь. Місто Севастополь має спеціальний статус,

Автономна Республіка Крим (далі - АР Крим) є невід`ємною складовою частиною України і в межах повноважень, визначених Конституцією України, вирішує питання, віднесені до її відання.

Таким чином, із зазначених міжнародних нормативно-правових актів, а також актів національного законодавства, яке визначає основні засади державної політики, спрямованої на захист національних інтересів і гарантування в Україні безпеки особи, суспільства і держави від зовнішніх і внутрішніх загроз в усіх сферах життєдіяльності, випливає, що дії РФ на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України створюють реальні загрози національній безпеці та є проведенням підривної діяльності проти України. Її результатом стала в 2014 році анексія Криму, окупація території Донецької та Луганської областей, масштабні руйнування провідних промислових бюджетоутворюючих підприємств на сході держави, що призвело до загострення суспільно-політичної обстановки в Україні, падіння економіки держави та інших вкрай негативних для України наслідків.

Наведені вище факти розв`язання та ведення Російською Федерацією агресивної війни проти України, здійснення підривної діяльності, в тому числі, і шляхом вторгнення підрозділів ЗС РФ на територію півострова Крим, захоплення державних установ, організацій та військових частин із 27 лютого 2014 року широко висвітлювалися більшістю засобів масової інформації України та іноземних держав, у зв`язку з чим є фактом загальновідомим і таким, що не потребує доказування.

Постановою Ради Федерації Федеральних Зборів РФ «Про використання Збройних Сил Російської Федерації на території України» від 01 березня 2014 року № 48-СФ за результатами звернення Президента РФ, виходячи з інтересів безпеки життя громадян РФ, особового складу військового контингенту ЗС РФ, що дислокується на території України (АР Крим), надано згоду Президенту РФ на використання ЗС РФ на території України.

06 березня 2014 року Верховною Радою АР Крим прийнята Постанова «Про проведення загальнокримського референдуму». Указом Президента України від № 261/2014 від 07 березня 2014 року дія цієї Постанови Верховної Ради АР Крим була зупинена, а сама вона рішенням Конституційного Суду України № 2-рц/2014 від 14 березня 2014 року визнана неконституційною.

11 березня 2014 року Постановою Верховної Ради АР Крим прийнята «Декларація», якою проголошено АР Крим «суверенною державою» - «Республікою Крим». Указом Президента України від 14 березня 2014 року № 296/2014 дія цієї Постанови Верховної Ради АР Крим була зупинена, а сама вона рішенням Конституційного Суду України № З-рп/2014 від 20 березня 2014 року визнана неконституційною.

Постановою Верховної Ради України від 15 березня 2014 року № 891- VII Верховна Рада АР Крим була розпущена.

17 березня 2014 року представники розпущеної «Верховної Ради АР Крим» прийняли Постанову № 1745-6/14 «Про незалежність Криму», за якою створено нелегітимне державне утворення «Республіка Крим», а також Постанову 1748-6/14 «Про правонаступництво Республіки Крим», за якою вищим органом влади «Республіки Крим» є « ІНФОРМАЦІЯ_2 ».

18 березня 2014 року «Державна рада Республіки Крим» підписала «Договір» між РФ та «Республікою Крим» про прийняття до РФ «Республіки Крим» та утворення, у складі РФ нових суб`єктів, який вже 19 березня рішенням Конституційного Суду РФ визнаний таким, що відповідає Конституції РФ, 20 березня 2014 року його ратифікувала більшістю голосів Держдума РФ, а 2! березня 2014 року - Рада Федерації Федеральних Зборів РФ, відтак цей «Договір» набрав чинності 21 березня 2014 року.

21 березня 2014 року прийнятий Закон РФ № 6-ФКЗ (т. 4 а. 175-214), яким прийнято до РФ «Республіку Крим» та утворені в складі РФ нові суб`єкти. «Республіка Крим» вважається прийнятою до РФ з дати підписання «Договору» (ст. 1 Закону РФ № 6-ФКЗ).

11 квітня 2014 року «Державна рада Республіки Крим» прийняла «Конституцію Республіки Крим» як суб`єкта РФ.

Надалі, продовжуючи підривну діяльність проти України, РФ утворила на окупованій території України в АР Крим федеральні органи державної влади РФ, правоохоронні органи та органи судової системи, місцевого самоврядування, з метою становлення та зміцнення окупаційної влади РФ та недопущення контролю України над цією територією.

Верховною Радою України 15 квітня 2014 року прийнято Закон України № 1207-УІІ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі - Закон № 1207-VII), за яким перебування підрозділів ЗС РФ на території України з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, а також всупереч міжнародно- правовим актам, визнано окупацією частини території суверенної держави Україна, а територію АР Крим, відповідні води, територіальне море України, територію виключної (морської) економічної зони України, а також повітряний простір над цими територіями визнано тимчасово окупованими територіями України внаслідок збройної агресії з боку РФ.

Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН «Територіальна цілісність України» від 27 березня 2014 року № 68/262, «референдум», проведений в АР Крим 16 березня 2014 року, визнано таким, що не має законної сили і не може бути основою для зміни статусу АР Крим.

Реакцією на такі дії Російської Федерації, стало прийняття Верховною Радою України 21 квітня 2015 року постанови № 337-VIII «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», згідно з якою констатовано початок такої агресії з боку РФ на території АР Крим 20 лютого 2014 року, яка завершилася воєнною окупацією та подальшою незаконною анексією цієї частини території України.

Резолюціями Генеральної Асамблеї ООН «Стан у сфері прав людини в Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (Україна)» від 19 грудня

2016 року № 71/205 та від 19 грудня 2017 року № 72/190, «Проблема мілітаризації Автономної Республіки Крим та міста Севастополь, Україна, районів Чорного та Азовського морів» від 17 грудня 2018 року, «Ситуація з правами людини в Автономній Республіці Крим та місті Севастополь, Україна» від 22 грудня 2018 року послідовно засуджено тимчасову окупацію з боку РФ внаслідок військової агресії частини території України - АР Крим - підтверджено невизнання п анексії.

Продовжуючи реалізацію злочинного плану, з метою створення приводів для ескалації конфлікту і спроби виправдання своєї агресії перед громадянами України Російської Федерації та світовою спільнотою, 21 лютого 2022 року Російською Федерацією визнано «Донецьку народну республіку» та «Луганську народну республіку» незалежними державами.

22 лютого 2022 року Президент Російської Федерації, реалізуючи злочинний план, направив до Ради Федерації звернення про використання Збройних Сил РФ за межами РФ, яке було задоволено.

24 лютого 2022 року о 05 годині Президент Російської Федерації оголосив про рішення розпочати військову операцію в Україні.

У подальшому, Збройними силами РФ, які діяли за наказом керівництва РФ і ЗС РФ, здійснено пуск крилатих та балістичних ракет по аеродромам, військовим штабам і складам зброї та підрозділам ЗСУ, також військовими формуваннями РФ здійснено вторгнення на територію суверенної держави Україна.

24 лютого 2022 року указом Президента України № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан на всій території України. Строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб згідно з Указом Президента № 133/2022 від 14.03.2022, строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб згідно з Указом Президента № 259/2022 від 18.04.2022, строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб згідно з Указом Президента № 341/2022 від 17.05.2022 та строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб згідно Закону України про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" №573/2022 від 12.08.2022.

Відповідно до п. п. 6, 7 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», окупаційна адміністрація Російської Федерації - сукупність державних органів і структур Російської Федерації, функціонально відповідальних за управління тимчасово окупованими територіями та підконтрольних Російській Федерації самопроголошених органів, які узурпували виконання владних повноважень на тимчасово окупованих територіях та які виконували чи виконують властиві органам державної влади чи органам місцевого самоврядування функції на тимчасово окупованій території України, в тому числі органи, організації, підприємства та установи, включаючи правоохоронні та судові органи, нотаріусів та суб`єктів адміністративних послуг.

Тимчасово окупована територія - це частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких збройні формування Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації РФ.

Згідно ст. 42 IV Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додаток до неї: положення про закони і звичаї війни на суходолі (1907 року) територія визнається окупованою, якщо вона фактично перебуває під владою армії супротивника.

Внаслідок розв`язання і ведення агресивної війни, починаючи з 24.02.2022 збройними формуваннями РФ тимчасово окуповано частини території Дніпропетровської, Донецької, Запорізької, Луганської, Миколаївської, Сумської, Харківської, Херсонської областей.

Зокрема, починаючи з 27.05.2022 до 01.10.2022, РФ тимчасово окуповано територію м. Лиман Донецької області.

Представниками РФ на тимчасово окупованій території м. Лиман Донецької області створено підпорядковану, керовану та фінансовану РФ окупаційну адміністрацію, в яку входили органи і структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованою територією України.

При цьому, представники підконтрольних Російській Федерації самопроголошених органів узурпували виконання владних функцій держави на тимчасово окупованій території м. Лиман Донецької області, здійснювали підбір кадрів для зайняття посад в незаконних самопроголошених органах, у тому числі із числа громадян України, які на той час перебували на вказаній тимчасово окупованій території. Кінцевою метою окупаційних органів, є інтеграція та подальше незаконне включення захопленої частини суверенної держави Україна до складу Російської Федерації.

12.06.2022 указом т.зв. «главы ДНР» № НОМЕР_1 » на тимчасово окупованій території м. Лиман Донецької області створено не передбачена законодавством України т.зв. «местная администрация Донецкой Народной Республики администрация города Красный Лиман», яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , та на яку незаконно покладено здійснення функції властивих міській раді України.

09.06.2022 року діючи умисно, реалізуючи свій протиправний умисел, з корисливих мотивів, з метою провадження господарської діяльності у взаємодії з державою-агресором, незаконними органами влади, створеними на тимчасово окупованій території, у тому числі окупаційною адміністрацією держави-агресора, громадянка України ОСОБА_12 будучи обізнаною про факт ведення РФ агресивної війни проти України, невизнання РФ поширення державного суверенітету України на її тимчасово окуповані території, перебуваючи у приміщенні адміністративної будівлі РЕМу (районні електричні мережі), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , прийняла пропозицію так званого директора «государственного унитарного предприятия днр, региональной энергоснабжающей компании г. Горловка» ОСОБА_13 та т.з. «директора энергосбыта государственного унитарного предприятия днр «Региональная енергопоставляющая компания» ОСОБА_14 про зайняття посади т.зв. «специалиста II категории группы по работе с бытовыми потребителями краснолиманского районного отделения сбыта электроэнергии дирекции по энергосбыту государственного унитарного предприятия днр «региональная енергопоставляющая компания технической единицы «центральные електрические сети» министерства угля и енергетики днр»» (далі «РОСЭ»), яку обіймала до 01.09.2022 року. Приміщення т.з. «РОСЭ» розташовувалось за адресою: АДРЕСА_4 ,

Громадянка ОСОБА_12 29.07.2022 року була ознайомлена із своїми посадовими обов`язками затвердженими так званим наказом генерального директора «государственного унитарного предприятия днр «Региональная енергопоставляющая компания» №764 від 30.12.2021 року та як спеціаліст 2 категорії «РОСЭ» була уповноважена виконувати наступні організаційно-розпорядчі та організаційно-господарські функції :

1) Організація роботи персоналу групи по роботі з побутовими користувачами районного відділення збуту електроенергії («организация работы персонала группы по работе с бытовыми потребителями РОСЭ»);

2) Здійснення контролю за підлеглим персоналом при виконанні робіт, згідно «Положення о РВЗ» («осуществление контроля за подчиненным персоналом при выполнении работ, согласно «Положения о РОСЭ»);

3) Роз`яснення підпорядкованому персоналу директивних матеріалів підприємства, наказів, розпоряджень, вказівок ДУП ДНР «Региональная енергопоставляющая компанія» («Доведение и проработка с подчиненным персоналом ГРБП директивных материалов Предприятия, приказов, распоряжений, указаний ГУП ДНР «РЕГИОНАЛЬНАЯ ЭНЕРГОПОСТАВЛЯЮЩАЯ КОМПАНИЯ»»);

4) Роз`яснення підпорядкованому персоналу діючих тарифів, пільг, розрахунків за використану електроенергію («разъяснение подчиненному персоналу о действующих тарифах, льготах, расчетах за потребленную электроэнергию, по актам о нарушении ППЭЭН»);

5) Контроль роботи персоналу РВЗ із своєчасного та коректного внесенню інформації до програмного продукту підприємства, із заповнення бланків договорів, попереджень («Контролировать работу персонала РОСЭ по своевременному и корректному внесению информации в Программный продукт, по заполнению бланков договоров, предупреждений и т.д.»);

6) Контроль оплати побутовими користувачами використаної електроенергії («Контроль оплат бытовых потребителей за потребленную электроэнергию по РОСЭ, районам, ТП и т.д.»);

7) Організація роботи персоналу з виконання заходів, спрямованих на повне та своєчасне надходження грошових коштів від населення та інших користувачів («Организация работы персонала ГРБП по выполнению мероприятий, направленных на полное и своевременное поступление денежных средств от населения и других потребителей»);

8) Контроль за від`єднанням побутових користувачів за несплату спожитої електроенергії («Контроль за проведением отключений электроэнергии бытовым потребителям за несвоевременную оплату, согласно списков (заданий) на отключения»);

9) Організація та контроль роботи персоналу РВЗ із виявлення та відключення несанкціонованих підключень до електромережі («Организация и контроль работы персонала РОСЭ по выявлению самовольных подключений»);

10) Організація та контроль роботи персоналу із підготовки документації до претензійно-позовної роботи («Контроль за полнотой и корректностью подготовленных персоналом РОСЭ документов для дальнейшего ведения претензионно исковой работы по взысканию задолженности»);

11) Організація і контроль роботи персоналу з контрольного знімання показників розрахункових приладів обліку спожитої електроенергії побутовими користувачами («Организация и контроль осуществления персоналом РОСЭ контрольного съёма показаний расчетных приборов учета у бытовых потребителей»);

12) Підготовка завдань для контролерів 2 та 3 групи кваліфікації на зняття, встановлення, опломбування, відключення приладів обліку на електроустановках побутових користувачів, електромонтерам з експлуатації електролічильників 3 групи кваліфікації РВЗ («Подготовка заданий: на снятие, установку приборов учета в электроустановках бытовых потребителей, опломбировку, отключение, подключение приборов учета контроллерам II, III группы квалификации, электромонтерам по эксплуатации электросчетчиков 3 группы квалификации РОСЭ»);

13) Підготовка завдань персоналу РВЗ щодо проведення контрольного знімання показників у побутових користувачів («подготовка заданий персоналу РОСЭ о проведении контрольного съёма показателей у бытовых потребителей»);

14) Заповнення бланків договорів щодо використання електроенергії побутовими користувачами та контроль правильності їх заповнення підлеглим персоналом (Заполнение бланков договоров об использовании электроэнергии бытовыми потребителями, и контроль правильности их заполнения подчиненным персоналом»).

Таким чином, ОСОБА_12 , у період з 11.06.2022 до 31.08.2022 року, обіймаючи вище наведену посаду, була уповноважена приймати безпосередню участь у провадженні вказаним підприємством господарської діяльності, у взаємодії з державою-агресором, незаконними органами влади, створеними на тимчасово окупованій території, у тому числі окупаційною адміністрацією держави-агресора, яка згідно з так званою ліцензією «министерства угля и энергетики донецької народної неспубліки» № 008142 від 05.02.2021 року, так званої постанови «Совета Министров ДНР» №10-25 від 03.06.2015 року та т.зв. «устава государственного унитарного предприятия донецкой народной республики «региональная энергопоставляющая компания», що затверджена так званим «приказом министерства угля и энергетики донецкой народной республики» від 26.01.2021 року №23 полягала, в тому числі, у поставці електричної енергії суб`єктам господарювання та органам державного управління т.зв. «ДНР» за регульованим тарифом.

У зв`язку з нестабільністю ситуації в окупованому місті Лиман, т.з. «краснолиманское районное отделение сбыта электроэнергии дирекции по энергосбыту государственного унитарного предприятия днр «региональная енергопоставляющая компанія» не завершило процес стабілізації робочого процесу, і діяло в обмеженому режимі. Так у період з 11.06.2022 до 01.09.2022 року ОСОБА_12 , здійснюючи провадження господарської діяльності «РВЗ», у взаємодії з державою-агресором, незаконними органами влади, створеними на тимчасово окупованій території, у тому числі окупаційною адміністрацією держави-агресора забезпечила:

1) Організацію роботи персоналу групи по роботі з побутовими користувачами районного відділення збуту електроенергії (организация работы персонала группы по работе с бытовыми потребителями РОСЭ);

2) Здійснення контролю за підлеглим персоналом при виконанні робіт, згідно «Положення о РВЗ» (осуществление контроля за подчиненным персоналом при выполнении работ, согласно «Положения о РОСЭ»);

3) Роз`яснення підпорядкованому персоналу директивних матеріалів підприємства, наказів, розпоряджень, вказівок ДУП ДНР «Региональная енергопоставляющая компанія» (Доведение и проработка с подчиненным персоналом ГРБП директивных материалов Предприятия, приказов, распоряжений, указаний ГУП ДНР «РЕГИОНАЛЬНАЯ ЭНЕРГОПОСТАВЛЯЮЩАЯ КОМПАНИЯ»);

4) Роз`яснення підпорядкованому персоналу діючих тарифів, пільг, розрахунків за використану електроенергію (разъяснение подчиненному персоналу о действующих тарифах, льготах, расчетах за потребленную электроэнергию, по актам о нарушении ППЭЭН);

5) Контроль роботи персоналу РВЗ із своєчасного та коректного внесенню інформації до програмного продукту підприємства, із заповнення бланків договорів, попереджень (Контролировать работу персонала РОСЭ по своевременному и корректному внесению информации в Программный продукт, по заполнению ОСОБА_15 договоров, предупреждений и т.д.);

6) Контроль оплати побутовими користувачами використаної електроенергії (Контроль оплат бытовых потребителей за потребленную электроэнергию по РОСЭ, районам, ТП и т.д.);

7) Організацію роботи персоналу з виконання заходів, спрямованих на повне та своєчасне надходження грошових коштів від населення та інших користувачів (Организация работы персонала ГРБП по выполнению мероприятий, направленных на полное и своевременное поступление денежных средств от населения и других потребителей);

8) Контроль за від`єднанням побутових користувачів за несплату спожитої електроенергії (Контроль за проведением отключений электроэнергии бытовым потребителям за несвоевременную оплату, согласно списков (заданий) на отключения);

9) Організацію та контроль роботи персоналу РВЗ із виявлення та відключення несанкціонованих підключень до електромережі (Организация и контроль работы персонала РОСЭ по выявлению самовольных подключений);

10) Організацію та контроль роботи персоналу із підготовки документації до претензійно-позовної роботи (Контроль за полнотой и корректностью подготовленных персоналом РОСЭ документов для дальнейшего ведения претензионно исковой работы по взысканию задолженности);

11) Організацію і контроль роботи персоналу з контрольного знімання показників розрахункових приладів обліку спожитої електроенергії побутовими користувачами ( ОСОБА_16 и контроль осуществления персоналом РОСЭ контрольного съёма показаний расчетных приборов учета у бытовых потребителей);

12) Підготовку завдань для контролерів 2 та 3 групи кваліфікації на зняття, встановлення, опломбування, відключення приладів обліку на електроустановках побутових користувачів, електромонтерам з експлуатації електролічильників 3 групи кваліфікації РВЗ (Подготовка заданий: на снятие, установку приборов учета в электроустановках бытовых потребителей, опломбировку, отключение, подключение приборов учета контроллерам II, III группы квалификации, электромонтерам по эксплуатации электросчетчиков 3 группы квалификации РОСЭ);

13) Підготовку завдань персоналу РВЗ щодо проведення контрольного знімання показників у побутових користувачів (подготовка заданий персоналу РОСЭ о проведении контрольного съёма показателей у бытовых потребителей);

14) Заповнення бланків договорів щодо використання електроенергії побутовими користувачами та контроль правильності їх заповнення підлеглим персоналом та подальше їх підписання в якості т.з. «специалиста II категории группы по работе с бытовыми потребителями краснолиманского районного отделения сбыта электроэнергии» (« ОСОБА_17 договоров об использовании электроэнергии бытовыми потребителями, и контроль правильности их заполнения подчиненным персоналом»).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_12 виправдати на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, через відсутність в її діях складу злочину.

Обгрунтовуючи заявлені вимоги захисник вказує на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду та істотні порушення кримінального процесуального закону.

Так, захисник вказує, що встановлені судом обставини суперечать викладеному у вироку суду розділу Фактичні обставини, які суд визнає загально відомими і такими, що не потребуються доказування в межах даного провадження, зокрема в частині дати окупації м. Лиману, та є неконкретним та взаємовиключним, й суперечить складу інкримінованого обвинуваченій злочину та між собою .

Так, захисник зазначає, що ОСОБА_18 інкримінується, що 09.06.2022 вона маючи злочинний умисел прийняла пропозицію так званого директора про зайняття посади на підприємстві, в той же час лише 29.07.2022 була ознайомлена зі своїми посадовими обов`язками, й подальшому суд приходить до висновку що ОСОБА_18 здійснювала запровадження господарської діяльності РВЗ у взаємодії з державою агресором у період часу з 11.06.2022 до 01.09.2022.

Крім того, захисник вказує, що ні сторона обвинувачення, ні суд не встановили та не визначили, що саме мається на увазі під господарською діяльністю, яким саме суб`єктом господарських відносин виступала обвинувачена, яку саме діяльність здійснювала як субєкт господарських відносин, яким чином відбувалась як суб`єкта господарських відносин взаємодія обвинуваченої з державою агресором тощо, і з якими саме незаконними органами влади.

Разом з цим, захисник вказує і на неправильну оцінку судом як показів обвинуваченої, показів допитаних свідків, так і письмових доказів у провадженні, які не підтвердили нічого окрім факту того що обвинувачена працювала на так званому підприємстві на окупованій території на посаді спеціаліста.

Також, захисник висловлює і заперечення проти ухвал про відмову у задоволенні клопотання щодо звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст.ст. 45, 48 КК України, оскільки суд залишив без належної уваги той факт, що інкримінованим обвинуваченій кримінальним правопорушенням не було завдано шкоди державі, територіальній громаді, чи будь-якій фізичній або юридичній особі, обвинувачена ОСОБА_12 до кримінальної відповідальності раніше не притягалась, за місцем проживання та місцем роботи характеризується позитивно, має стійки соціальні зв?язки (мати, брата), хвору мати на утриманні, офіційно працевлаштована, після зміни апеляційним судом запобіжного заходу, умови нічного домашнього арешту не порушувала, хворіє на діабет І типу, гіпертонічну хворобу І ступеня І стадії, що свідчить про те, що ОСОБА_18 не є небезпечною для суспільства та держави у цілому.

Крмі того, адвокат звертає увагу, що на час вчинення кримінального правопорушення місто Лиман було окуповано, ОСОБА_12 не могла покинути свою хвору матір та евакуюватись із міста Лиман, декілька разів намагалась звільнитись із займаної під час окупації посади, не покидала місто після його звільнення Збройними Силами України у вересні - жовтні 2022 року, не переховувалась від органів досудового розслідування, з?являлась до органів Національної поліції України та СБ України під час проведення відповідних заходів після деокупації міста.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_12 покарання за ч. 4 ст. 111-1 КК Украхни у виді позбавлення волі строком на 3 роки з позбавленням права обіймати посади, пов`язані із виконанням функцій держави та місцевого самоврядування, а також займатися будь якою господарською діяльністю строком на 15 (п`ятнадцять) років та з конфіскацією майна.

Обгрутовуючи заявлені вимоги прокурор посилається на незаконність вироку суду в частині призначення покарання обвинувачення, через безпідставне застосування положень ст. 69 КК України. Так, прокурор вказує, що суд призначаючи обвинувачені покарання, не навів переконливих мотивів наявності підстав для застосування положень си. 69 КК України, та належним чином не врахував тяжкість вчиненого обвинуваченою злочину, наслідки його вчинення а також особу обвинуваченої, яка вчинила кримінальне правопорушення проти основ національної безпеки під час дії воєнного стану, з корисливих мотивів свідомо й добровільно співпрацювала з окупаціною владою, з метою провадження господарської діяльності, а відтак суд призначив обвинуваченій покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого та її особі, й застосував закон України про кримінальну відповідальність, який не підлягає застосуванню.

Позиції учасників судового провадження.

В судовому засіданні обвинувачена та її захисник підтримали апеляційну скаргу захисника та просили вирок суду скасувати, з викладених в ній підстав. Проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечували.

Прокурори підтримали апеляційну скаргу сторони обвинувачення, просили її задовольнити а вирок суду скасувати в частині призначення покарання та ухвалити в цій частині новий вирок. Проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту заперечували.

Мотиви суду.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України та загальних засад змагальності і диспозитивності кримінального провадження, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Крім того, ст. 62 Конституції України закріплено принцип, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ст. 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стаття 94 КПК передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Відповідно до ст. 92 КПК на сторону обвинувачення покладається обов`язок доказування не лише обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, а й обов`язок доказування належності та допустимості поданих доказів.

Згідно п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку, у разі визнання особи винуватою зазначаються, зокрема, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів; мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення.

Метою судочинства є не лише формальне вирішення питань, що вирішуються судом при ухваленні вироку відповідно до вимог ст. 368 КПК України, а досягнення правосуддя, в зв`язку з чим суд зобов`язаний дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі прийнятого ним рішення й забезпечують його правосудність.

Висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.

Судом першої інстанції не дотримано зазначених вимог кримінального процесуального закону при розгляді провадження та прийнятті судового рішення, а тому вирок не може вважатися законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Так, оскаржуваним вироком ОСОБА_12 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 111-1 КК України, а саме у провадженні господарської діяльності у взаємодії з державою-агресором, незаконними органами влади, створеними на тимчасово окупованій території, у тому числі окупаційною адміністрацією держави-агресора.

В основу обвинувального вироку, судом були покладені покази свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_9 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , а також письмові докази, а саме протокол огляду місця події від 04.11.2022 року (одноповерхової будівля, розташованої на території м. Лиманського РЕМ ТОВ «ДТЕК Донецькі електромережі» за адресою: Донецька область, Краматорський район, м. Лиман, вул. Свердлова, буд. 22), протокол огляду речового доказу від 04.11.2022 (були оглянуті документи вилучені 04.11.2022 року під час огляду місця події РЕМ ТОВ «ДТЕК Донецькі електромережі»), протоколи огляду інтернет-сайтів від 26.12.2022, 08.11.2022, копію (російською мовою) «Устава Госудрственного предприятия ДНР «Региональная энергопоставляющая компания», копії «Ліцензій», де викладені зазгальні засади діяльності господарської та реєстрації у так званій ДНР, протокол відібрання експериментальних зразків підпису та почерку для експертного дослідження від 12.01.2023, висновок експерта від 03.02.2023.

Оцінюючи вказані докази суд першої інстанції дійшов висновку про їх належність та допустимість і в сукупності достатність для доведення винуватості обвинуваченої ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 111-1 КК України.

Між тим, суд першої інстанції, провівши судовий розгляд, та безпосередньо дослідивши у судовому засіданні вказані вище докази, детально не навів у вироку свою оцінку кожного з них з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, обмежився лише формальним переліком цих доказів, не надавши їм належної правової оцінки.

При цьому, суд, в порушення вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, у своєму рішенні обмежився лише переліком процесуальних доказів, зібраних органом досудового розслідування, зокрема таких як протокол огляду місця події та протокол огляду речових доказів, однак, посилань на те чи досліджувалися судом речові докази у цьому провадженні, або чи враховував їх суд при ухваленні обвинувального вироку стосовно ОСОБА_12 оскаржуваний вирок не містить.

Апеляційний суд звертає увагу, що обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Тобто, дотримуючись засад змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Разом з цим, частиною 111-1 КК України передбачено кримінальну відповідальність зокрема за провадження господарської діяльності у взаємодії з державою-агресором, незаконними органами влади, створеними на тимчасово окупованій території, у тому числі окупаційною адміністрацією держави-агресора.

Провадження господарської діяльності діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність, у т.ч. без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність) (ст. 3 ГК України).

Суб`єктом злочину у формі провадження господарської діяльності може бути тільки особа, яка здійснює господарську діяльність як ФОП або як керівник чи інша службова особа підприємства.

Тобто з вищезазначеного видно, що відповідальність за вказане кримінальне правопорушення настає безпосередньо за вчинення певних дій, які мають на меті провадження господарської діяльності, а не за зайняття певної посади.

За вказаних обставин стороною обвинувачення має бути доведеним не тільки факт призначення обвинуваченої на певну посаду, яка пов`язана з покладенням на неї відповідних обов`язків які пов`язані зі здійсненням господарської діяльності у взаємодії з державою-агресором, незаконними органами влади, створеними на тимчасово окупованій території, у тому числі окупаційною адміністрацією держави-агресора, а безпосереднє виконання нею вказаних обов`язків.

До того ж, суд дійшов висновку, що ОСОБА_12 , у період з 11.06.2022 до 31.08.2022 року, обіймаючи посаду спеціаліста 2 категорії «РОСЭ», була уповноважена приймати безпосередню участь у провадженні вказаним підприємством господарської діяльності РВЗ, у взаємодії з державою-агресором, незаконними органами влади, створеними на тимчасово окупованій території, у тому числі окупаційною адміністрацією держави-агресора, яка згідно з так званою ліцензією «министерства угля и энергетики донецької народної республіки» № 008142 від 05.02.2021 року, так званої постанови «Совета Министров ДНР» №10-25 від 03.06.2015 року та т.зв. «устава государственного унитарного предприятия донецкой народной республики «региональная энергопоставляющая компания», що затверджена так званим «приказом министерства угля и энергетики донецкой народной республики» від 26.01.2021 року №23 полягала, в тому числі, у поставці електричної енергії суб`єктам господарювання та органам державного управління т.зв. «ДНР» за регульованим тарифом.

Та у період з 11.06.2022 до 01.09.2022 року ОСОБА_12 , здійснюючи провадження господарської діяльності «РВЗ», у взаємодії з державою-агресором, незаконними органами влади, створеними на тимчасово окупованій території, у тому числі окупаційною адміністрацією держави-агресора забезпечила:

1) Організацію роботи персоналу групи по роботі з побутовими користувачами районного відділення збуту електроенергії (организация работы персонала группы по работе с бытовыми потребителями РОСЭ);

2) Здійснення контролю за підлеглим персоналом при виконанні робіт, згідно «Положення о РВЗ» (осуществление контроля за подчиненным персоналом при выполнении работ, согласно «Положения о РОСЭ»);

3) Роз`яснення підпорядкованому персоналу директивних матеріалів підприємства, наказів, розпоряджень, вказівок ДУП ДНР «Региональная енергопоставляющая компанія» (Доведение и проработка с подчиненным персоналом ГРБП директивных материалов Предприятия, приказов, распоряжений, указаний ГУП ДНР «РЕГИОНАЛЬНАЯ ЭНЕРГОПОСТАВЛЯЮЩАЯ КОМПАНИЯ»);

4) Роз`яснення підпорядкованому персоналу діючих тарифів, пільг, розрахунків за використану електроенергію (разъяснение подчиненному персоналу о действующих тарифах, льготах, расчетах за потребленную электроэнергию, по актам о нарушении ППЭЭН);

5) Контроль роботи персоналу РВЗ із своєчасного та коректного внесенню інформації до програмного продукту підприємства, із заповнення бланків договорів, попереджень (Контролировать работу персонала РОСЭ по своевременному и корректному внесению информации в Программный продукт, по заполнению бланков договоров, предупреждений и т.д.);

6) Контроль оплати побутовими користувачами використаної електроенергії (Контроль оплат бытовых потребителей за потребленную электроэнергию по РОСЭ, районам, ТП и т.д.);

7) Організацію роботи персоналу з виконання заходів, спрямованих на повне та своєчасне надходження грошових коштів від населення та інших користувачів (Организация работы персонала ГРБП по выполнению мероприятий, направленных на полное и своевременное поступление денежных средств от населения и других потребителей);

8) Контроль за від`єднанням побутових користувачів за несплату спожитої електроенергії (Контроль за проведением отключений электроэнергии бытовым потребителям за несвоевременную оплату, согласно списков (заданий) на отключения);

9) Організацію та контроль роботи персоналу РВЗ із виявлення та відключення несанкціонованих підключень до електромережі (Организация и контроль работы персонала РОСЭ по выявлению самовольных подключений);

10) Організацію та контроль роботи персоналу із підготовки документації до претензійно-позовної роботи (Контроль за полнотой и корректностью подготовленных персоналом РОСЭ документов для дальнейшего ведения претензионно исковой работы по взысканию задолженности);

11) Організацію і контроль роботи персоналу з контрольного знімання показників розрахункових приладів обліку спожитої електроенергії побутовими користувачами (Организация и контроль осуществления персоналом РОСЭ контрольного съёма показаний расчетных приборов учета у бытовых потребителей);

12) Підготовку завдань для контролерів 2 та 3 групи кваліфікації на зняття, встановлення, опломбування, відключення приладів обліку на електроустановках побутових користувачів, електромонтерам з експлуатації електролічильників 3 групи кваліфікації РВЗ (Подготовка заданий: на снятие, установку приборов учета в электроустановках бытовых потребителей, опломбировку, отключение, подключение приборов учета контроллерам II, III группы квалификации, электромонтерам по эксплуатации электросчетчиков 3 группы квалификации РОСЭ);

13) Підготовку завдань персоналу РВЗ щодо проведення контрольного знімання показників у побутових користувачів (подготовка заданий персоналу РОСЭ о проведении контрольного съёма показателей у бытовых потребителей);

14) Заповнення бланків договорів щодо використання електроенергії побутовими користувачами та контроль правильності їх заповнення підлеглим персоналом та подальше їх підписання в якості т.з. «специалиста II категории группы по работе с бытовыми потребителями краснолиманского районного отделения сбыта электроэнергии» («Заполнение бланков договоров об использовании электроэнергии бытовыми потребителями, и контроль правильности их заполнения подчиненным персоналом»).

В той же час, суд вважав доведеним що, ОСОБА_12 була ознайомлена із вищенаведеними посадовими обов`язками затвердженими так званим наказом генерального директора «государственного унитарного предприятия днр «Региональная енергопоставляющая компания» №764 від 30.12.2021 року 29.07.2022 року та з цього часу була уповноважена їх виконувати.

Між тим, суд не встановив конкретний час (період) вчинення обвинуваченою інкримінованого їй кримінального правопорушення та з оскаржуваного вироку не вбачається які саме конкретні дії обвинувачена ОСОБА_12 , займаючи відповідну посаду, вчинила на виконання покладених на неї обов`язків, в чому вони виражалися та якими доказами підтверджується забезпечення їх виконання.

Також, у встановлених обставинах вчинення кримінального правопорушення та в розділі вироку Фактичні обставини, які суд визнає загально відомими і такими, що не потребуються доказування в межах даного провадження, суд дійшов суперечливих висновків щодо часу окупації м. Лиману.

Та встановивши у розділі Фактичні обставини, які суд визнає загально відомими і такими, що не потребуються доказування в межах даного провадження, те, що після окупації м. Лиману створення у складі так званого «МВД ДНР» територіальний підрозділ поліції - «Краснолиманский ГО МВД ДНР», фактично вийшов за межі пред`явленого ОСОБА_12 обвинувачення.

З огляду на викладене, суд першої інстанції викладаючи у вироку формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, належним чином не встановив під час судового розгляду фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, та дійшов суперечливих висновків.

Допущена судом неповнота судового розгляду та формальний підхід суду першої інстанції до розгляду даного кримінального провадження, підірвало його справедливість вцілому, яка гарантована статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що в даному випадку є підставою для скасування вироку суду, а відповідні доводи апеляційної скарги захисника в цій частині є обґрунтованими і підтверджуються матеріалами провадження.

Окрім вищенаведеного, перевіркою матеріалів кримінального провадження апеляційним судом встановлено неповне фіксування судового провадження за допомогою технічних засобів, зокрема встановлена відсутність технічних записів судових засідань від 22.05.2023, 30.05.2023, 08.09.2023, 25.10.2023 та 20.12.2023 під в ході проведення яких було здійснено допит свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_19 та обвинуваченої ОСОБА_12 , а також технічних записів судових засідань від 19.06.2023 та 25.07.2023.

При цьому, в наявних в матеріалах кримінального провадження журналах судових засідань не зазначено всі, передбачені ст. 108 КПК України відомості, зокрема найменування процесуальної дії, що проводиться під час судового засідання, а також передані суду під час процесуальної дії речі, документи, протоколи слідчих (розшукових) дій і додатки до них, й деякі із журналів місять посилання на осіб, які в них участі не приймали. Крім того, жоден із наявних в матеріалах кримінального провадження не відображає чи досліджувалися судом письмові та речові докази, вказані відомості неможливо встановити і з наявних в матеріалах провадження технічних записів, що перешкоджає апеляційному суду пересвідчитися у повноті судового розгляду.

Апеляційний суд зважає, що засада судочинства щодо гласності судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, яка передбачена статтею 129 Конституції України, розкрита у ст. 27 КПК і складається із трьох взаємопов`язаних елементів: 1) гласність судового провадження; 2) відкритість судового провадження; 3) повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Ураховуючи те, що зазначена засада є цілісною, фіксування судового засідання є допоміжним елементом щодо двох інших елементів гласності судового процесу, яка полягає у забезпеченні обізнаності учасників судового провадження щодо результатів судового розгляду та у праві на ознайомлення з процесуальними рішеннями й отримання їхніх копій, а також на отримання в суді інформації про дату, час і місце судового розгляду та про ухвалені в ньому судові рішення (ч. 1 ст. 27 КПК), та відкритості судового процесу право кожного бути присутнім під час судового розгляду, за винятком випадків, визначених законом (ч. 2 ст. 27 КПК).

Частиною 4 ст. 107 КПК передбачено, що фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді під час судового провадження є обов`язковим, окрім випадків, визначених у цій нормі (у разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб).

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 412 КПК судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо не виконано вимоги про фіксування судового провадження за допомогою технічних засобів фіксування кримінального провадження в суді першої або апеляційної інстанції.

Апеляційний суд звертає увагу на зміст ст. 412 КПК, якою визначено, що невід`ємною властивістю поняття «істотність порушення вимог кримінального процесуального закону» є його здатність перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Системно-структурний аналіз зазначених норм КПК свідчить, що для з`ясування питання про те, як неповне фіксування судового провадження за допомогою технічних засобів вплинуло на законність ухваленого судом рішення, необхідно виходити з «рівня істотності» відхилень від вимог норми кримінального процесуального права.

Також колегія суддів враховує усталену практику Верховного Суду, відповідно до якої відсутність технічного запису судового засідання не завжди є істотним та тотожним порушенню, передбаченому п. 7 ч. 2 ст. 412 КПК, яке є безумовною підставою для скасування судового рішення, зокрема викладеною у постановах від 20 листопада 2023 року (справа № 359/10291/19, провадження № 51-3346км22), від 20 вересня 2022 року (справа № 334/3880/17, провадження № 51-482 км 22), від 16 грудня 2020 року (справа № 219/828/18, провадження № 51-2460км20), від 26 травня 2021 року (справа № 492/1259/15-к, провадження № 51-317км21) від 29 вересня 2020 року (справа № 554/41/17, провадження № 51-6509км19).

Однак, апеляційний суд зважає і на те, на що неодноразово також звертав увагу суд касаційної інстанції, що за певних обставин відсутність звукозаписів окремих судових засідань може стати підставою для скасування судових рішень, якщо це істотно вплинуло або могло вплинути на законність та вмотивованість судового рішення чи істотно порушило процесуальні права сторін.

В даному конкретному випадку відсутність технічних записів судових засідань, в яких був проведений допит свідків та обвинуваченої, а також дослідження письмових доказів, колегія суддів визнає істотним порушенням, що є безумовною підставою для скасування судового рішення відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 412 КПК. Зважаючи при цьому на те, що у вироку суду покази свідків викладено стисло та з точки зору їх розуміння судом, в той час як захисник в апеляційній скарзі оскаржує зміст та оцінку показів цих свідків й такі доводи сторони захисту перевірити неможливо через відсутність технічних записів.

З огляду на вищевикладене, у зв`язку з допущеними порушеннями судом першої інстанції, апеляційний суд позбавлений можливості прийняти судове рішення по суті, а тому питання щодо доведеності чи недоведеності обвинувачення, достовірності або недостовірності доказів, переваги одних доказів над іншими, правильності кваліфікації дій обвинуваченої та призначення покарання не можуть бути вирішені судом апеляційної інстанції наперед згідно з ч. 2 ст. 415 КПК, а мають бути перевірені під час нового судового розгляду.

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 415 КПК, суд апеляційної інстанції повинен формулювати свої висновки та вказівки лише в такій формі, щоб це не призводило до вирішення наперед указаних в цій нормі питань, але водночас давало б достатні підстави для застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення та призначення більш тяжкого покарання у випадку, якщо під час нового розгляду в суді першої інстанції винуватість особи у вчиненні відповідного злочину буде доведено в установленому законом порядку (аналогічний підхід, зокрема, застосовується у практиці ККС ВС з метою дотримання положень ч. 3 ст. 439 КПК, як наприклад, у справі № 242/1697/17).

Зокрема, суд апеляційної інстанції може зробити висновок, що суд першої інстанції: 1) не надав належної оцінки тим чи іншим доказам або їх сукупності; 2) здійснив неправильне тлумачення норм матеріального чи процесуального права; 3) не дослідив ті чи інші обставини, що мають значення для вирішення тих чи інших питань в межах кримінального провадження тощо. У зв`язку з цим апеляційний суд вправі дати вказівку перевірити при новому розгляді ті чи інші обставини, дати оцінку певним доказам, належним чином розглянути питання щодо кваліфікації дії обвинуваченого тощо, проте він не може наперед категорично визначати, які висновки суд першої інстанції повинен зробити щодо питань, указаних у ч. 2 ст. 415 КПК.

Відповідно до ч. 3 ст. 415 КПК, висновки і мотиви, з яких скасовані судові рішення, є обов`язковими для суду першої інстанції при новому розгляді.

Перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора щодо невідповідності призначеного обвинуваченій покарання, яке, на думку прокурора, за своїм видом та розміром є несправедливим внаслідок м`якості та безпідставного застосування до обвинуваченої положень ст. 69 КК, то апеляційний суд вважає їх слушними і за умови встановлення судом під час нового судового розгляду того ж об`єму обвинувачення, визнання його доведеним та визнання обвинуваченої винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 111-1 КК України, а також за умови встановлення під час нового розгляду кримінального провадження тих самих даних про особу обвинуваченої та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, призначення обвинуваченій покарання із застосуванням ст. 69 КК необхідно вважати неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

При новому судовому розгляді необхідно усунути порушення, зазначені у цій ухвалі, з дотриманням встановленого законом порядку повно та всебічно дослідити обставини, які мають істотне значення для кримінального провадження, дослідити докази та дати їм належну правову оцінку з точки зору їх допустимості та достовірності, та ухвалити рішення, яке буде відповідає вимогам обґрунтованості та вмотивованості.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Окрім цього, стосовно ОСОБА_12 був застосований запобіжний захід у вигляді домашнього арешту до набрання вироком законної сили. Враховуючи, що вирок суду першої інстанції скасовується і призначається новий розгляд в суді першої інстанції, необхідно вирішити питання про обрання запобіжного заходу.

Враховуючи, що ОСОБА_12 пред`явлено обвинувачення у вчиненні, зокрема нетяжкого злочину, за який передбачено покарання, зокрема у виді позбавлення волі на строк від трьох до п`яти років, а також, з огляду на відомості про особу обвинуваченої, та на введений воєнний стан в Україні, апеляційний суд доходить висновку про існування ризиків, передбачених п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК, а саме у виді переховування від суду та впливу на свідків у вказаному кримінальному провадженні. Тому для запобігання вказаним ризикам апеляційний суд вважає за необхідне продовжити дію запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту строком на 60 днів, але не пізніше вирішення питання доцільності застосування такого запобіжного заходу у підготовчому судовому засіданні в суді першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, апеляційні скарги захисника та прокурора підлягають частковому задоволенню, вирок суду скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 412, 415 КПК,колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 та прокурора Донецької обласної прокуратури ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2024 року, ухвалений стосовно ОСОБА_12 скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Запобіжний захід стосовно ОСОБА_12 у вигляді домашнього арешту, який полягає в забороні обвинуваченій залишати житло в період часу з 22 години 00 хвилин до 06 години 00 хвилин за адресою: АДРЕСА_2 , продовжити на 60 днів, але не пізніше ніж до вирішення відповідного питання судом першої інстанції під час підготовчого судового засідання.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4