УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2024 року

м. Київ

справа № 442/1757/22

провадження № 51-3878 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 січня 2024 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 20 червня 2024 року в кримінальному провадженнівнесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000006, по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Станиля, Дрогобицького району Львівської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

встановив:

За вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 січня 2024 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років. Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

За обставин, детально наведених у вироку суду, 09 січня 2022 року, приблизно о 22:00 год, ОСОБА_4 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись за місцем свого проживання на території подвір`я будинку АДРЕСА_1 , взяв в руки ніж та, на ґрунті довготривалих особистих неприязних стосунків, вирішив умисно позбавити життя ОСОБА_5 , який в цей момент також знаходився на подвір`ї вказаного домоволодіння.

Реалізуючи свій протиправний намір ОСОБА_4 , утримуючи в своїй правій руці ніж підійшов до ОСОБА_5 , умисно наніс йому лезом ножа один удар в область голови, спричинивши різані рани верхньої та нижньої губи зліва, та ще два удари в область грудної клітини, тим самим спричинив потерпілому тілесні ушкодження, внаслідок чого потерпілий ОСОБА_5 помер на місці події.

Львівський апеляційний суд ухвалою від 20 червня 2024 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишив без задоволення, а вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 січня 2024 року - без змін.

У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить призначити йому більш м`яке покарання.

На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги зазначає, що суди, призначаючи йому покарання, у повному обсязі не врахували вчинення кримінального правопорушення під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного протиправною поведінкою потерпілого, а також особу обвинуваченого, зокрема позитивні характеристики та наявність на утриманні 2-х малолітніх дітей. Крім того, суди не врахували те, що він визнав той факт, що спричинив тілесні ушкодження потерпілому.

Зазначає, що він вчинив правопорушення з перевищенням меж крайньої необхідності.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Перевіривши доводи касаційної скарги засудженого та копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Щодо доводів касаційної скарги засудженого про те, що він вчинив правопорушення з перевищенням меж крайньої необхідності, під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного протиправною поведінкою потерпілого

Вказані доводи засудженого фактично зводяться до твердження про вчинення кримінального правопорушення з перевищенням меж необхідної оборони.

Так, у постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції зазначив, що висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, за обставин, встановлених судом та кваліфікація кримінального правопорушення, є правильними та доводяться дослідженими судом доказами.

Зі змісту вироку суду першої інстанції вбачається, що у судовому засіданні, безпосередньо у встановленому законом порядку, був допитаний обвинувачений ОСОБА_4 , потерпілі ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , зміст показань якого детально викладений у вироку.

Крім того, судами встановлено, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується іншими дослідженими в ході судового розгляду доказами.

Разом з тим у постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, апеляційний суд зазначив, що висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам провадження і підтверджуються наявними доказами в їх сукупності.

Так, умисне вбивство, передбачене в ч. 1 ст. 115 КК України, з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у виді протиправного посягання на життя людини, наслідками у виді смерті та причинним зв`язком між зазначеними діяннями та наслідками, а із суб`єктивної сторони - умисною формою вини, коли винний усвідомлює суспільну небезпечність свого діяння, передбачає можливість або неминучість (високу вірогідність) заподіяння смерті особі внаслідок його вчинення, бажає або свідомо припускає її настання.

За приписами ст. 36 КК України, які втілюють гарантоване ст. 27 Конституції України право кожного захищати своє життя і здоров`я від суспільно небезпечних посягань, необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання. Захист здійснюється шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Заподіяння шкоди особі, яка здійснює посягання, обумовлено необхідністю негайного відвернення або припинення такого посягання. Необхідність негайного відвернення або припинення суспільно небезпечного посягання виникає там і тоді, де і коли зволікання в заподіянні шкоди нападнику загрожує негайною і невідворотною шкодою для правоохоронюваних інтересів.

На відміну від умисного вбивства (ст. 115 КК України) обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ст. 118 КК України, є мета - захист охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої для припинення або відвернення посягання. При цьому відповідальність настає лише у випадку перевищення особою, яка захищається, меж необхідної оборони, за наявності підстав до її здійснення.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (ч. 3 ст. 36 КК України). Явність такої невідповідності перш за все означає, що заподіяна тому, хто посягає, тяжка шкода об`єктивно перебуває в очевидній, різкій невідповідності або з небезпечністю вчиненого посягання, або з обстановкою захисту, що склалася для того, хто захищається. Особа, що захищається, повинна суб`єктивно усвідомлювати явну невідповідність тяжкої шкоди, яку вона заподіює тому, хто посягає.

При цьому право на необхідну оборону виникає з моменту створення особою, яка здійснює посягання, реальної небезпеки заподіяння істотної шкоди охоронюваним суспільним відносинам (життю і здоров`ю), і діє до припинення таких дій особою, яка посягає, та усвідомлення (реальної можливості усвідомити) особою, яка здійснює захист, факту остаточного припинення особою, яка посягає, суспільно небезпечних дій.

Отже, для кваліфікації діяння за ст. 118 КК України суд факту і права має встановити, що шкода, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту, заподіяна особі, яка здійснює посягання, під час його вчинення, коли воно вже розпочате і ще не закінчене. З огляду на те, що йдеться про оборону від суспільно небезпечного посягання, а не від протиправного посягання (яке є меншим за обсягом поняттям відносно суспільно небезпечного посягання, адже останнє може бути вчинено й особою неосудною, і особою, яка не досягла віку, з якого настає відповідальність), суду достатньо встановити, що джерелом небезпеки є людина, яка своїми діями посягає на охоронювані правом відносини.

Повертаючись до обставин цього провадження, колегія суддів виходить із того, що місцевий суд, оцінивши сукупність вищевказаних доказів за правилами, визначеними в ст. 94 КПК України, не встановив фактичних обставин, притаманних діянню, яке вчиняється у стані необхідної оборони. Вирішуючи питання про спрямованість умислу і доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні умисного вбивства, кваліфікованого за ч. 1 ст. 115 КК України, суд першої інстанції належним чином зважив на обстановку і спосіб вчинення злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини протиправного заподіяння шкоди потерпілому та поведінку учасників події.

Апеляційний суд, у свою чергу, обґрунтовано погодився з висновком місцевого суду про доведеність винуватості особи за ч. 1 ст. 115 КК України, ретельно перевірив доводи сторони захисту про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема, і твердження про вчинення вбивства при перевищенні меж необхідної оборони, та оцінив у цьому провадженні відповідні доводи як неспроможні, вмотивовано спростував їх.

Як зазначив суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні, відповідно до матеріалів кримінального провадження вчинення даного злочину не було викликано протиправною поведінкою потерпілого, оскільки ОСОБА_5 не був конфліктною особою, а настання смерті потерпілого охоплювалося умислом ОСОБА_4 , адже перед моментом вбивства обвинувачений телефонував потерпілому, писав погрозливі повідомлення на мобільний телефон, розбив каменем вікно будинку ОСОБА_5 . Викладене та неадекватність дій ОСОБА_4 , загрози зі сторони останнього, спонукали ОСОБА_5 вийти до останнього з`ясувати причини таких дій, однак ОСОБА_4 вирішив розправитися з сусідом, а не захиститися від нього, бо обвинувачений наносив удари потерпілому до того часу поки не позбавив його життя, тобто мав умисел на вбивство та мету розправитися за страх, який виник у ОСОБА_4 після побиття його сусідом з товаришем.

Апеляційний суд дійшов висновку, що дії ОСОБА_4 не становили необхідну оборону, вони набули протиправного характеру і були розцінені судом першої інстанції належно, тобто як вбивство. Спрямованість умислу дій обвинуваченого вирішувалось судом з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховано знаряддя злочину, спосіб, кількість нанесених ударів, локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злодіяння, поведінку винного під час та після скоєного злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події. Також суд врахував поведінку обвинуваченого під час розгляду справи в суді, суб`єктивне ставлення до скоєного та наслідків своїх дій. ОСОБА_4 не надавав будь-якої медичної допомоги потерпілому після скоєного, по прибуттю погрожував і працівникам поліції. Від проведення слідчого експерименту обвинувачений ОСОБА_4 відмовився.

Так, на переконання судів, підтвердження факту нанесення обвинуваченим ОСОБА_4 тілесних ушкоджень ОСОБА_5 не з метою захисту, а саме з прямим умислом помсти останньому підтверджується наступними документами, наявними в матеріалах кримінального провадження, зокрема даними висновку судово-медичної експертизи №18 відповідно до якого при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_5 виявлено тілесні ушкодження: проникаюче колото-різане поранення грудної клітки зліва із локалізацію рани на рівні другого міжребер`я зліва між середньо-ключичною та передньою підпахвинною лініями, проникаюче колото-різане поранення грудної клітки зліва із локалізацією ранина рівні третього міжребер`я зліва по білягрудинній лінії, різані рани верхньої та нижньої губи зліва, забійні рани в лівій тім`яно-потиличній ділянці, в правій надбрівній ділянці, в ділянці правої брови, множинні садна з локалізацією на обличчі; даними висновку судово-медичної експертизи №04/2022-мк; відповіддю на запит слідчого з Дрогобицького РВП ГУ НП у Львівській області щодо надання світлокопії електронного запиту за зверненням громадянина ОСОБА_5 по факту розбиття каменем вікна, відповідно до якого 04 березня 2021 року о 02:12 год надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що за адресою АДРЕСА_1 , ОСОБА_5 повідомив, що невідома особа кинула у вікно камінь та розбила його; відповіддю на запит слідчого з ВП №2 Дрогобицького РВП ГУ НП у Львівській області щодо надання з відеозапису з нагрудних камер відеореєстраторів з подіями, що мало місце 09 січня 2022 року в с. Станиля з DVD-диском із відеозаписом, який оглянуто в ході судового розгляду.

Крім того, суди врахували покликання потерпілих взяти до уваги стан здоров`я ОСОБА_5 на момент його вбивства, а саме те, що в останнього було ушкоджено колінний суглоб і він переміщувався за допомогою милиці, тобто не був в повній мірі мобільним, щоб відреагувати на дії ОСОБА_4 , зокрема ухилитися від нанесених обвинуваченим ударів ножем.

Тож, згідно висновків судів першої та апеляційної інстанцій, зміст досліджених судом фактичних обставин і доказів спростовують показання засудженого в частині застосування ним необхідної оборони від дій ОСОБА_5 , які могли створити реальну загрозу заподіяння йому шкоди, що стало наслідком убивства ним потерпілого, з чим погоджується і колегія суддів Верховного Суду.

Доводи засудженого з приводу перебування його на момент вчинення правопорушення під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного протиправною поведінкою потерпілого не знайшли свого підтвердження під час розгляду кримінального провадження.

Так, в оскаржуваному вироку місцевий суд зазначив, що такі доводи ОСОБА_4 спростовуються даними висновку судово-психіатричного експерта № 36 від 23 лютого 2022 року, відповідно до якого ОСОБА_4 хронічними психічними захворюваннями, недоумством не страждав та не перебував у тимчасовому чи іншому хворобливому стані психічної діяльності, виявляв розлад особистості емоційно-нестійкого типу, імпульсивний варіант та міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Застосування примусових заходів медичного характеру не потребує.

Отже, зі змісту касаційної скарги убачається, що вона фактично зводиться до незгоди із призначеним судами покаранням.

Оцінюючи обґрунтованість доводів касаційної скарги засудженого Суд враховує таке.

Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Статті 65-75 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, а також звільнення від покарання та його відбування.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Разом із тим, як уже зазначалось раніше, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як вбачається із долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_4 покарання, врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є особливо тяжким злочином відповідно до ст. 12 КК України; спосіб вчинення злочину, обстановку вчинення злочину; думку потерпілих, які просили призначити максимальну міру покарання обвинуваченому за скоєне; особу обвинуваченого ОСОБА_4 , його задовільний стан здоров`я, вік, наявність двох малолітніх дітей, позитивну характеристику за місцем проживання.

Також місцевий суд у вироку зазначив про відсутність обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання та наявність обставини, яка відповідно до ст. 67 КК України обтяжує покарання у виді вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Водночас, місцевий суд не врахував у якості обставини, що пом`якшує покарання щире каяття обвинуваченого, оскільки протягом розгляду справи по суті ОСОБА_4 не переконав суд, що він щиро розкаюється у вчиненому та жалкує, таке твердження не знайшло підтвердження в ході судового розгляду, обвинувачений не визнавав своєї винності, вказував постійно, що захищався від дій ОСОБА_5 , давав суперечливі показання, вказував, що потерпілі його оговорюють, не просив у потерпілих вибачень з приводу вчиненого та зауважив, що вибачення у потерпілих попросив лише захисник обвинуваченого.

Вказане рішення суду першої інстанції сторона захисту оскаржила в апеляційному порядку.

У той же час, погоджуючись із рішенням місцевого суду, суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, суд першої інстанції із дотриманням вимог ст. 65 КК України, призначив ОСОБА_4 покарання, передбачене санкцією ч. 1 ст. 115 КК України, з урахуванням обставин вчиненого та особи обвинуваченого.

Крім того, цей суд у своєму рішенні зазначив, що у суді першої інстанції не знайшла підтвердження версія обставин викладена ОСОБА_4 про те, що він діяв в межах захисту, емоційно, оскільки боявся свого сусіда ОСОБА_5 Таку версію зі сторони обвинуваченого судом першої інстанції було оцінено, як уникнення кримінальної відповідальності за вчинений ним особливо тяжкий злочин.

У постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції зазначив, що місцевий суд вірно призначив ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі у межах, встановлених санкцією ч. 1 ст. 115 КК України, яке відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом та розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив посилання й інші доводи, викладені стороною захисту в апеляційній скарзі та, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку суду першої інстанції, вмотивовано відмовив у їх задоволенні, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.

У зв`язку з тим, що в касаційній скарзі захисника відсутнє таке обґрунтування необхідності призначення менш суворого покарання, яке б вказувало на істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненими злочинними діями, Суд вважає, що призначене засудженому покарання, не порушує загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, та не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування.

Отже, касаційна скарга засудженого ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтування невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, яке перешкодило чи могло перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення ст. 414 КПК України, а відтак й необхідності зміни або скасування рішень судів першої та апеляційної інстанції на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.

Ухвала суду апеляційної інстанції є вмотивованою та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги засудженого та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 січня 2024 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 20 червня 2024 року стосовно нього відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3