ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2024 року

м. Київ

справа № 944/686/22

провадження № 51-940км24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

представника потерпілої ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника

ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_8 на вирок Яворівського районного суду Львівської області від 18 травня 2023 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за

№ 0000718, за обвинуваченням

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Середкевичі Яворівського району Львівської області, зареєстрованого у

АДРЕСА_1 ), проживаючого у АДРЕСА_2 ), раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Вступ

14 листопада 2021 року засуджений ОСОБА_8 у с. Висічі, Яворівський район, Львівська область, під час конфлікту з потерпілим ОСОБА_9 , умисно наніс потерпілому численні удари руками та ногами в ділянку голови та тулуба, заподіявши йому тілесні ушкодження, які мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень та перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням смерті потерпілого.

Суд першої інстанції кваліфікував діяння та засудив ОСОБА_8 за ч. 2

ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Апеляційний суд, після розгляду скарги захисника залишив вирок районного суду без змін.

У поданій касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до безпідставної кваліфікації дій засудженого за ч. 2 ст. 121 КК України та суворості призначеного покарання, просить оскаржувані судові рішення скасувати й призначити новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції.

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду в порядку касаційного розгляду має відповісти на доводи про:

- неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і, як результат, кваліфікація дій засудженого за ч. 2

ст. 121 КК України;

- суворість призначеного засудженому покарання за вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення;

- постановлення судових рішень у цьому кримінальному провадженні з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Яворівського районного суду Львівської області від 18 травня

2023 року ОСОБА_8 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та долю речових доказів.

Згідно з вироком ОСОБА_8 визнано винним у тому, що він 14 листопада

2021 року о 19:00, перебуваючи у домоволодінні ОСОБА_10 , за адресою:

АДРЕСА_2 , керуючись прямим умислом, спрямованим на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, під час раптово виниклого конфлікту із ОСОБА_9 , умисно наніс останньому численні удари руками та ногами в ділянку голови та тулуба, заподіявши потерпілому тупу поєднану травму в вигляді тупої закритої черепно-мозкової травми із травматичним субдуральним крововиливом та травму органів грудної клітки із множинними закритими двосторонніми переломами ребер та крововиливами в плевру лівої легені, синці в лівій навколоорбітальній ділянці, нижній щелепі ліворуч, грудній клітці ліворуч та праворуч, лівому плечі та лівому стегні, крововиливи в м`які тканини голови із сторони їх внутрішньої поверхні в лівій тім`яно-потиличній ділянці, травматичний субдуральний крововилив в скронево-тім`яній ділянці зліва, дифузний субарахноїдальний крововилив в лівій півкулі головного мозку, закриті прямі переломи 4-го ребра з права, 4,5,6,7,8,9 ребер зліва із крововиливами під плевру лівої легені, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент спричинення і перебувають в прямому причинному зв`язку із смертю ОСОБА_9 .

Львівський апеляційний суд ухвалою від 29 листопада 2023 року вирок районного суду залишив без змін.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить оскаржувані судові рішення скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції.

Суть доводів касаційної скарги захисника зводиться до того, що суд першої інстанції дав неправильну правову оцінку діям засудженого та помилково кваліфікував їх за ч. 2 ст. 121 КК України, оскільки у засудженого не було умислу на заподіяння смерті потерпілому, і вважає, що його дії слід було кваліфікувати за ч. 1 ст. 119 КК України.

При цьому захисник стверджує, що судовий розгляд у суді першої інстанції проведено неповно та однобічно, висновки суду, викладені в судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Водночас стверджує, що всупереч вимогам КПК України судом першої інстанції, а в подальшому і апеляційним судом, не доведено поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, а отже їх висновки щодо винуватості останнього ґрунтуються лише на сумнівних показаннях потерпілої, свідків та неналежних доказах.

Також зазначає, що смерть потерпілого настала не від отриманих ним тяжких тілесних ушкоджень, а від ненадання йому своєчасної медичної допомоги.

Захисник вважає, що суди не врахували конкретних обставин справи, даних про особу засудженого, що в сукупності давало суду підстави призначити засудженому менш суворе покарання, ніж те, яке було визначено судом.

Також стверджує, що рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 370 КПК України і, що у ньому всупереч вимогам ст. 419 КПК України не надано належної оцінки доводам, викладеним в апеляційній скарзі сторони захисту.

Позиції інших учасників судового провадження

У запереченні на касаційну скаргу захисника представник потерпілої наводить аргументи на спростування доводів, викладених у ній, та просить скаргу залишити без задоволення як безпідставну.

У судовому засіданні захисник виступив на підтримку поданої касаційної скарги, а прокурор та представник потерпілої заперечили щодо її задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, думку захисника, прокурора та представника потерпілої, перевіривши матеріали кримінального провадження, наведені в касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що скарга захисника не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також наявність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Як установлено частинами 1, 2 ст. 438 КПК України, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України) чинним законом не передбачено.

Зі змісту касаційної скарги захисника вбачається, що він, крім іншого, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, визначення яких дано в статтях 409 та 410 КПК України, просить доказам у справі дати іншу оцінку, ніж та, яку дали суди першої і апеляційної інстанцій, тоді як перевірку цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесено.

Щодо кваліфікації дій засудженого за ч. 2 ст. 121 КК України.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з положеннями п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України вирок суду першої інстанції повинен містити, зокрема, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

У свою чергу, відповідно до ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційній скарзі, та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними та мотиви з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

При перевірці матеріалів кримінального провадження колегія суддів установила, що висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, зроблено з дотриманням вимог ст. 23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, які було ретельно досліджено під час судового розгляду та оцінено відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Водночас суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами передбачених законом їхніх прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у кримінальному провадженні, крім іншого, у суді допитав потерпілу, свідків, судово-медичного експерта ОСОБА_11 та перевірив усі обставини, які мають істотне значення для забезпечення повного та неупередженого судового розгляду.

Суд першої інстанції ретельно дослідив докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу засудженого, та на підтвердження його винуватості обґрунтовано послався на показання самого засудженого

ОСОБА_8 , який, будучи допитаним у судовому засіданні суду першої інстанції, не заперечував виниклий конфлікт між ним та потерпілим та визнав свою вину в спричиненні, під час бійки, потерпілому тілесних ушкоджень та підтвердив те, що тілесні ушкодження у потерпілого, які були встановлені відповідною експертизою, наніс саме він, показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , потерпілої ОСОБА_14 , фельдшера швидкої медичної допомоги ОСОБА_15 , які узгоджуються між собою та підтверджують обставини, що відбулися 14 листопада 2021 року у домоволодінні свідка ОСОБА_10 , зокрема те, що у результаті конфлікту засуджений наніс потерпілому удари в ділянки голови та тулуба, що надалі спричинили його смерть.

Твердження захисника про те, що винуватість засудженого ґрунтується на сумнівних показаннях потерпілої та свідків, не відповідає дійсності, оскільки вони повністю підтверджуються іншими долученими до матеріалів кримінального провадження і безпосередньо дослідженими під час судового розгляду доказами та доповнюють один одного.

Разом з цим судом першої інстанції в основу обвинувального вироку було покладено досліджені письмові докази, які у своїй сукупності доводять винуватість засудженого у вчиненні саме умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

За нормативним визначенням умисне тяжке тілесне ушкодження (ст. 121 КК України) з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на здоров`я іншої людини, наслідками у вигляді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень та причинним зв`язком між указаним діянням та наслідками, а із суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти шкоди здоров`ю потерпілого, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання (ст. 24 КК України).

Кримінальна відповідальність за ч. 2 ст. 121 КК України настає за умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

У випадку, коли особа, яка позбавила потерпілого життя чи заподіяла йому тяжке або середньої тяжкості тілесне ушкодження, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своїх дій чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення (злочинна самовпевненість), або ж не передбачала можливості настання таких наслідків, хоча повинна була й могла їх передбачити (злочинна недбалість), її дії залежно від наслідків слід розглядати як убивство через необережність чи заподіяння необережного тяжкого або середньої тяжкості тілесного ушкодження і кваліфікувати за ст. 119 КК України чи ст. 128 КК України.

Отже, розмежування умисного протиправного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень іншій людині, що спричинило її смерть (ч. 2 ст. 121 КК України), і вбивство, вчинене через необережність (ч. 1 ст. 119 КК України), здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивною сторонами цих злочинів, виходячи з фактичних підстав кваліфікації конкретного суспільно небезпечного діяння, зокрема способу, знаряддя злочину, кількості, характеру і локалізації тілесних ушкоджень. Якщо особа цілеспрямовано наносячи удари, не конкретизує у своїй свідомості, яку саме шкоду здоров`ю (тяжкість тілесних ушкоджень) буде фактично спричинено нею потерпілому, то в цьому випадку вона діє з невизначеним (неконкретизованим) умислом, за якого хоча і бажає спричинити або свідомо припускає спричинення шкоди здоров`ю потерпілого, але при цьому не конкретизує точними межами у своїй свідомості тяжкість своєї шкоди. У таких випадках винувата особа має відповідати за той результат (шкоду), який фактично було заподіяно.

Як установили суди попередніх інстанцій, засуджений умисно завдав потерпілому численних ударів руками та ногами в ділянки голови, сідниць та ребер, заподіявши потерпілому тупу поєднану травму в вигляді тупої закритої черепно-мозкової травми із травматичним субдуральним крововиливом та травму органів грудної клітки із множинними закритими двосторонніми переломами ребер та крововиливами в плевру лівої легені, синці в лівій навколоорбітальній ділянці, нижній щелепі ліворуч, грудній клітці ліворуч та праворуч, лівому плечі та лівому стегні, крововиливи в м`які тканини голови із сторони їх внутрішньої поверхні в лівій тім`яно-потиличній ділянці, травматичний субдуральний крововилив в скронево-тім`яній ділянці зліва, дифузний субарахноїдальний крововилив в лівій півкулі головного мозку, закриті прямі переломи 4-го ребра з права, 4,5,6,7,8,9 ребер зліва із крововиливами під плевру лівої легені, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент спричинення і перебувають в прямому причинному зв`язку із смертю ОСОБА_9 , заподіяні тяжкі тілесні ушкодження знаходяться у прямому причинному зв`язку із настанням смерті потерпілого.

Таким чином, ОСОБА_8 передбачав можливість настання смерті

ОСОБА_9 від його дій, не бажаючи злочинного наслідку або байдужо ставлячись до його настання, тобто діяв умисно у формі непрямого умислу.

Таке поєднання умислу та форми вини підтверджує правильність висновків суду першої інстанції про кваліфікацію дій засудженого саме за ч. 2 ст. 121 КК України та відповідно за цією ж ознакою виключає кваліфікацію дій за ст. 119 КК України.

Такий висновок достатньо вмотивований і ґрунтується на доказах, які були предметом дослідження суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, зокрема базується на, даних, що містяться у протоколі огляду місця події від

15 листопада 2021 року, протоколі слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_10 від 02 грудня 2021 року, протоколі слідчого експерименту за участю засудженого від 24 листопада 2021 року, лікарському свідоцтві про смерть

№ 195/2021 від 22 листопада 2021 року, згідно якого причиною смерті

ОСОБА_9 є напад із застосуванням фізичної сили, зокрема з метою нанесення тілесних ушкоджень, висновках судових експертиз, проведених у цьому кримінальному, які в сукупності отримали належну оцінку суду.

Так, відповідно до висновку експерта судово-медичної експертизи №195/2021 від 21 листопада 2021 року з якого убачається, що причиною смерті

ОСОБА_9 була тупа поєднана вигляді тупої закритої черепно-мозкової травми із травматичним крововиливом та травма органів грудної клітки із множинними двосторонніми переломами ребер та крововиливами в плевру лівої легені. При експертизі трупа були виявлені: синці в лівій навколоорбітальній нижній щелепі ліворуч, грудній клітці ліворуч та праворуч, лівому плечі та лівому стегні, крововиливи в м`які тканини голови зі сторони їх поверхні в лівій тім`яно-потиличній ділянці, травматичний субдуральний крововилив в скронево-тім`яній ділянці ліворуч, дифузний субдуральний крововилив в лівій півкулі головного мозку, закриті прямі переломи 4-го ребра праворуч, 4,5,6,7,8,9 ребер ліворуч із крововиливами під плевру лівої легені. Указані ушкодження могли утворитися 14 листопада 2021 року від контакту з тупими предметами, якими могли бути неодноразові удари ногами у взутті сторонньої особи, та перебувають в причинному зв`язку із смертю і відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент їх спричинення.

При цьому у судовому засіданні суду першої інстанції експерт ОСОБА_16 додатково роз`яснив складений ним висновок та повідомив, що причиною смерті ОСОБА_9 стала черепно-мозкова травма. Локалізація синців які були у ОСОБА_9 указує на те, що удари могли наноситися взуттям і кулаками. Ушкодження перебувають в причинному зв`язку із смертю і відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент спричинення.

Під час повторного допиту за клопотанням сторони захисту експерт ОСОБА_16 в судовому засіданні 04 січня 2023 року складений ним висновок відносно ОСОБА_9 підтримав та на запитання захисника відповів, що на підставі даних гістології експертизи було встановлено що тілесні ушкодження могли утворитися 14 листопада 2021 року. Дані взяті ним з медичних карт та викладені у його висновок. Проте, що ОСОБА_9 14 листопада 2021 року приблизно о 19:00 отримав тілесні ушкодження, сказано у постанові слідчого. Під час дослідження та складання висновку відносно трупа ОСОБА_9 досліджував лише амбулаторну картку № 37982 , яка була доставлена з трупом, оскільки, цього було достатньо для проведення експертизи. Також йому було відомо що 16 листопада 2021 року о 15:07 ОСОБА_9 був переведений з реанімаційного відділення Яворівської районної лікарні у лікарню швидкої медичної допомоги в м. Львові. Під час надходження у нього був критичний стан, операція, в такий була неможлива; чи скликався консиліум йому невідомо, записів не бачив. Також він не може категорично стверджувати що у Яворівській райлікарні ОСОБА_9 повинні були надати більш кваліфіковану медичну допомогу. Щодо характеру тілесних ушкоджень, то вважає, що ОСОБА_9 за наявних тілесних ушкоджень міг пересуватися чи кликати на допомогу. У нього могло бути ускладнене дихання, больові симптоми при видиху. При гематомі в міру накопичення крові він міг втрачати свідомість. Об`єм гематоми було з`ясовано під час розтину. З 14 листопада 2021 року до моменту смерті гематома збільшувалася. Для виявлення хворобливих змін на гістологію було взято шматочки хворобливих органів. Під час дослідження гістолог не підтвердила у ОСОБА_9 хронічних хвороб. Синці могли утворитися під час нанесення ударів кулаками та ногами. Гематоми були від ударів по обличчю та від падіння об тверду поверхню. Субдуральний крововилив утворився від удару об тверду поверхню.

Наведені обставини в сукупності з даними про кількість, характер та локалізацію утворення тілесних ушкоджень свідчать про те, що засуджений умисно завдаючи ударів в ділянки голови та тулуба потерпілого, чітко усвідомлював, що саме його протиправні дії можуть спричинити певні суспільно небезпечні наслідки і тим самим у загальному вигляді передбачав розвиток причинного зв`язку між своїми діями і можливими їх наслідками.

Зазначені обставини вказують на наявність у діях засудженого складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, що виключають можливість кваліфікації цього діяння за ознаками вбивства через необережність, тобто злочину, передбаченого ст. 119 цього Кодексу.

Тому доводи касаційної скарги захисника про протилежне є необґрунтованими.

До того ж твердженнясторони захисту про те, що смерть потерпілого настала не від отриманих тяжких тілесних ушкоджень, а від ненадання йому своєчасної медичної допомоги, також не заслуговують на увагу, оскільки між заподіянням ушкоджень у ділянці голови, тулуба та настанням смерті, як установив експерт, є прямий причинно-наслідковий зв`язок.

Установивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України та правильно кваліфікував його дії за вказаною нормою закону. Винуватість засудженого доведена поза розумним сумнівом.

З такими висновками погоджується і колегія суддів.

При цьому суд оцінив докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення.

Крім того, суд дотримався норм, установлених статтями 10, 22 КПК України, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою в наданні доказів, дослідженні й доведенні їх переконливості перед судом. Усі клопотання учасників процесу розглянуті у відповідності до вимог закону.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що місцевий суд ретельно перевірив

усі обставини кримінального правопорушення, дав відповідно до ст. 94 КПК України оцінку всім доказам та дійшов обґрунтованого висновку про те, що дії винного слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 121 КК України.

Правильність кваліфікації дій засудженого за ч. 2 ст. 121 КК України була предметом перевірки суду апеляційної інстанції, що переглядав ухвалений щодо нього вирок за апеляційною скаргою захисника, який наводив доводи щодо відсутності в діях його підзахисного складу злочину, передбаченого вищевказаною нормою.

Так, як убачається з постановленої судом апеляційної інстанції ухвали, цей суд, залишаючи вирок без змін, надав обґрунтовані відповіді на вищевказані доводи захисника, з якими погоджується і колегія суддів.

Підсумовуючи наведене колегія суддів за результатами касаційного перегляду матеріалів кримінального провадження не встановила будь-яких даних, які би свідчили про неправильне застосування судами закону України про кримінальну відповідальність або допущення істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при ухваленні судових рішень.

Щодо призначення засудженому покарання, яке має відповідати ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі.

Що стосується призначення покарання, то згідно із вимогами статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

Варто зазначити, що у правовій державі покарання передусім є виправним та превентивним засобом, у ній мають використовуватися не надмірні, а лише необхідні й зумовлені метою заходи примусу.

На реалізацію принципу, встановленого ч. 2 ст. 61 Конституції України, згідно з яким юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, спрямовані положення ст. 65 КК України. Цей принцип, зокрема, конкретизовано в положеннях КК України щодо системи покарань, звільнення від кримінальної відповідальності, звільнення від покарання та його відбування, у тому числі призначення більш суворого покарання.

Керуючись загальними засадами призначення покарання (ст. 65 КК України), суд має призначати покарання конкретній особі за конкретний злочин, максимально індивідуалізуючи покарання.

Призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки кримінального правопорушення, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.

Виходячи з мети покарання й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Тобто кримінально-правовий зміст принципу справедливості полягає в тому, що покарання, застосоване до особи, котра вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути справедливим, а саме таким, що відповідає як тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, так і конкретним обставинам його вчинення, а також особливостям особистості злочинця.

Вирішуючи питання про призначення засудженому покарання за вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України (санкція зазначеної норми передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років), суд першої інстанції, а надалі й апеляційний суд, урахували, зокрема, характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що віднесено до категорії тяжкого, дані про особу засудженого, який до кримінальної відповідальності притягується вперше, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, та обставин, які його обтяжують, й обґрунтовано призначив засудженому покарання в межах санкції ч. 2 ст. 121 КК України, а саме у виді позбавлення волі на строк 8 років.

На переконання колегії суддів, таке покарання є справедливим і буде сприяти виправленню засудженого.

Тому доводи касаційної скарги захисника в цій частині колегія суддів вважає безпідставними.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам статей 370, 373, 374 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Ухвала апеляційного суду мотивована належним чином та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би підставами для скасування судових рішень при перевірці цього кримінального провадження, колегія суддів не встановила.

Призначене засудженому ОСОБА_8 покарання відповідає приписам

статей 50, 65 КК України. Таке покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Інші доводи, викладені в касаційній скарзі захисника та матеріали кримінального провадження не містять вказівки на порушення судом першої або апеляційної інстанцій при розгляді провадження норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, касаційну скаргу захисника має бути залишено без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без зміни.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, Суд

ухвалив:

Вирок Яворівського районного суду Львівської області від 18 травня 2023 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_8 - без задоволення.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3