Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/606/24 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.08.2024 року. Кропивницький апеляційний суд колегією суддів судової палати у кримінальних справах у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 на ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 25.07.2024, якою обвинуваченому ОСОБА_9 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Кіровського районного суду м. Кіровограда перебуває кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000976 від 21.08.2022 року по обвинуваченню ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190 КК України (чинної до 11.08.2023 року) та ч.5 ст.361 КК України; ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190 КК України (чинної до 11.08.2023 року).

В судовому засіданні, яке відбулось 25 липня 2024 року суд, за клопотанням прокурора продовжив дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_9 на 60 днів, тобто з 25.07.2024 року до 22.09.2024 року, включно, з визначенням застави у сто двадцять п`ять розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, в якості застави, що в грошовому еквіваленті становить 378 500 гривень.

Приймаючи вказане рішення, суд першої інстанції врахував, наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, тяжкість кримінального правопорушення у якому обвинувачується ОСОБА_9 , які є особливо тяжкими злочинами, можливе покарання, також врахував обставини визначені ст. 178 КПК України та прийшов до висновку про неможливість застосування до обвинуваченого біль м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, захисник ОСОБА_8 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 подала апеляційну скаргу, в які просить ухвалу районного суду скасувати та постановити нову, якою застосувати до обвинуваченого запобіжний захід - домашній арешт цілодобово. Та у разі залишення в силі оскаржуваної ухвали в частині застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, визначити розмір застави в межах визначених кримінально-процесуальним кодексом для даного виду злочину.

В обґрунтування своїх вимог захисник зазначає, що ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення за ч.4 ст.190 КК України. Окрім ОСОБА_9 в даному кримінальному провадженні пред`явлено обвинувачення ще 4 особам. ОСОБА_9 вже протягом 1 року та 3 місяців утримується в Кропивницькому слідчому ізоляторі, натомість інші обвинувачені по справі перебувають під запобіжним заходом, що не позбавляє особу права вільно пересуватися.

Вважає, що тримання лише ОСОБА_9 під вартою, в той час як інші обвинувачені вільно пересуваються, викликає сумніви щодо соціальної справедливості та справедливості прийнятого рішення відносно її підзахисного.

Зауважує, що за обвинуваченням не міститься посилання на статтю 28 КК України, та в діях ОСОБА_9 не містяться ознаки які б свідчили про те, що він вчиняв дії щодо організації злочинних об`єднань (організованої групи чи злочинної організації), керівництва ними чи координації злочинної діяльності або забезпечення функціонування як самої злочинної організації, так і інших злочинних груп. А тому незрозуміло чому лише ОСОБА_9 і надалі продовжують утримувати під вартою.

Також звертає увагу на те, що сторона обвинувачення настільки формально підійшла до питання про подальше утримування ОСОБА_9 під вартою, що навіть не виправила дату до якої було продовжено строк дії запобіжного заходу «до 17.03.2024.» (арк.3 абз.6) Тому звертає увагу, що дата розгляду клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою 25.07.2024 року.

Крім того зазначає, що не надано доказів на причетність ОСОБА_9 до вчиненого кримінального правопорушення.

Окрім того, наголошує, що судовий розгляд фактично не здійснюється. Ризиків передбачених ст.177 КПК України, фактично не існує. Перелічені ризики стороною обвинувачення, свідчать, про формальний підхід. Жодного доказу не надано, які б свідчили, що обвинувачений ОСОБА_9 приймає якість активні дії щодо наміру переховуватись від слідства, суду тощо. Враховуючи той факт, що до сьогодні не встановлено всіх 84 осіб потерпілих, а окрім того, що 4 інших обвинувачених перебувають під дією запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою, не зрозуміло як сторона обвинувачення прийшла до висновків, що саме ОСОБА_9 буде вчиняти будь-які активні дії щодо впливу на потерпілих, свідків, експертів, тощо.

Що ж до характеризуючих даних особи обвинуваченого то вважає, що сторона обвинувачення абсолютно проігнорувала дану вимогу закону. За змістом клопотання відсутні будь-які відомості які б свідчили про стійкі соціальні зв`язки, стан здоров`я, інші обставини обвинуваченого які повинен враховувати суд при ухваленні свого рішення.

Судом першої інстанції визначено обвинуваченому ОСОБА_9 заставу у розмірі 125 прожиткових мінімумів для працездатних осіб. Стороною захисту зазначалося про те, що ані обвинувачений, ані його родина не володіє такою сумою коштів, це є надмірний тягар.

Зазначені вище доводи сторони захисту зазначалися в суді першої інстанції, про те не були взяті до уваги.

Враховуючи вищевикладені обставини захисник вважає, що ухвала Кіровського районного суду м.Кіровограда від 25.07.2024 року підлягає скасуванню.

Заслухавши суддю-доповідача, захисника, який підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити, думку прокурора, який заперечив проти її задоволення, дослідивши матеріали провадження і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Абзацом другим цієї ж частини ст. 331 КПК України на суд покладено такий самий обов`язок, а саме - повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Колегія суддів за результатами апеляційного перегляду ухвали районного суду встановила, що зазначені вимоги кримінального закону судом першої інстанції в цілому дотримані.

За змістом ч.2 ст. 177, ст. 197 КПК України підставою як застосування запобіжного заходу, у тому числі і у виді тримання під вартою, так і продовження строків тримання під вартою є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України. Частиною першою ст. 194 КПК України визначений обов`язок суду встановити чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

-наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

-наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

-недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

З наданих до апеляційного суду матеріалів убачається, що в провадженні Кіровського районного суду м. Кіровограда перебуває кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000976 від 21.08.2022 року по обвинуваченню ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190 КК України (чинної до 11.08.2023 року) та ч.5 ст.361 КК України; ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190 КК України (чинної до 11.08.2023 року).

Питання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_9 під вартою було вирішене на стадії судового розгляду. Тобто, це питання вирішувалось на стадії, яка унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки остання перестала існувати і на заміну якої висунуте обвинувачення. Обґрунтованість же обвинувачення перевіряється судом, який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акта шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене шляхом ухвалення остаточного рішення у даному кримінальному провадженні. Таким чином, при вирішенні питання про продовження строків тримання під вартою у суді першої інстанції на стадії судового розгляду та при перевірці відповідного рішення судом апеляційної інстанції, вирішальним є вирішення питання про наявність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги захисника про те, що стороною обвинувачення не надано доказів на причетність ОСОБА_9 до вчиненого кримінального правопорушення є безпідставними та не приймаються до уваги колегією суддів.

Разом з цим, у ході судового розгляду клопотання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_9 , суд першої інстанції визнав, що прокурором доведено наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які існували на час застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого та не припинили свого існування на момент вирішення питання про продовження строку тримання його під вартою. Оцінивши зазначені ризики, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_9 під вартою належним чином мотивувавши своє рішення.

Крім того, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_9 , раніше не судимий, має постійне місце реєстрації та проживання, одружений, проте дітей на утриманні не має, офіційно не працевлаштований, обвинувачується у вчиненні 58 епізодів кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190 КК України (чинною до 11.08.2023 р.), які відповідно до ст.12 КК України, відносяться до категорії особливо тяжких злочинів, за вчинення яких кримінальним законом, передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна. Також обвинувачується у вчиненні 26 епізодів кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.361 КК України, які також відносяться до категорії особливо тяжких злочинів, за вчинення, яких кримінальним законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років.

При цьому, обставин, які б свідчили на користь зменшення раніше встановлених ризиків неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого, не встановлено, а тому висновок суду першої інстанції, що менш суворі види запобіжних заходів не здатні забезпечити ризики передбачені ст. 177 КПК України та належне виконання покладених на обвинуваченого процесуальних обов`язків є обґрунтований.

В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

На підставі вище викладеного, а також враховуючи обставини вчинення злочинів, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_9 , дані про його особу, в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про доведеність прокурором у клопотанні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки достатні стримуючі фактори, які б свідчили про протилежне, в матеріалах справи відсутні.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, питання про продовження якого наразі розглядається, не є безальтернативним, оскільки ухвалою суду першої інстанції передбачено право внести заставу, розмір якої встановлено у сумі 378 500 гривень.

Європейський суд з прав людини приділяє увагу питанню визначення розміру застави, яка за своїм характером не буде надмірною та зможе забезпечити виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на них обов`язків. Так, зокрема у рішенні Європейського суду з прав людини «Gafa v. Malta» від 22.05.2018 (заява № 54335/14) зазначено:

«73. Суд зазначає, що тривалість утримання під вартою, про яке йде мова, після надання звільнення під заставу, може викликати питання відповідно до Конвенції (для порівняння, Miкалаускас проти Мальти, № 4458/10, § 122, 23 липня 2013 року утримання під вартою протягом дванадцяти місяців після звільнення під заставу, і Колаковіч, наведене вище, § 53, - утримання під вартою протягом семи місяців після роз`яснень заявником свого фінансового становища після звільнення під заставу). Дійсно, той факт, що заявник залишався під вартою протягом майже дванадцяти місяців після ухвалення рішення звільнення під заставу, свідчить про те, що національні суди не вжили необхідних заходів для визначення належного розміру застави (дивіться, mutatis mutandis, Колаковіч, наведено вище, § 72 )…

75. Суд зазначає, що, незважаючи на те, що тривале утримання під вартою після надання дозволу про звільнення під заставу було обумовлено оскарженими фінансовими умовами внаслідок його неплатоспроможності, на жодному етапі, протягом періоду майже в один рік, під час якого заявник подав декілька клопотань, суди не вважали за потрібне зменшити розмір застави та тим самим надати йому дійсну можливість отримати користь від звільнення під заставу. Під час розгляду справи національними судами не було подано жодних доречних або достатніх підстав, пов`язаних з майновим становищем заявника.».

Колегія апеляційного суду враховує, що ОСОБА_9 , починаючи з 29.05.2023, тобто протягом більш ніж один рік і два місяці, утримується під вартою, дотримується належної процесуальної поведінки, а встановлені судовими рішеннями ризики, передбачені ст. 177 КПК України, протягом часу перебування ОСОБА_9 під вартою суттєво не зменшилися. Фактично, тримання під вартою виправдовується, крім встановлених ризиків - тяжкістю злочинів у вчиненні яких він обвинувачується.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає доречним з`ясувати питання щодо визначення належного розміру застави.

Якщо ж притримуватись тієї думки, що під час вирішення питання про продовження строку тримання особи під вартою суд не має права розглядати питання щодо розміру застави, визначеного раніше як альтернативний запобіжний захід для обвинуваченого, необхідно буде визнати, що таке тримання під вартою особи перетворюється для неї на безальтернативний запобіжний захід.

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово своїх рішеннях наголошував на тому, що таке питання є основним правом на свободу, гарантованим статтею 5 Конвенції, тому органи влади повинні докладати максимум зусиль для встановлення належного розміру застави, в т.ч. під час вирішення питання про необхідність продовження тримання особи під вартою.

Проте, як убачається з оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції взагалі не мотивував необхідність визначення обвинуваченому ОСОБА_9 застави у сто двадцять п`ять розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, в якості застави, що в грошовому еквіваленті становить 378 500 гривень, а тому таке рішення не може вважатись законним та обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що стороною захисту у повній мірі доведено про неможливість обвинуваченого та членів його родини внести визначену районним судом заставу у розмірі сто двадцять п`ять розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Тому, колегія суддів, враховуючи викладені вище обставини, вважає за необхідне встановити заставу меншого розміру, а саме 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, який визначений КПК України для злочинів такої тяжкості, що у грошовому виразі становить 242 240 грн., що дозволить стримати обвинуваченого від втечі та з такою ж вірогідністю дозволить забезпечити виконання ним своїх процесуальних обов`язків у цьому кримінальному провадженні, оскільки саме це є основною метою застосування запобіжного заходу, а не покарання особи, вина якої не встановлена вироком суду.

У разі внесення застави, з врахуванням встановлених ризиків переховування від органів досудового розслідування та/або суду, незаконного впливу на свідків та інших підозрюваних у цьому кримінальному провадження, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином та вчинення іншого кримінального правопорушення, існує необхідність контролю дій та процесуальної поведінки підозрюваного, у зв`язку з чим обґрунтованим є покладення обов`язків на ОСОБА_9 , передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме: прибувати за викликом до суду; не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває без дозволу прокурора або суду; повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання; утримуватися від спілкування із потерпілими та свідками, як особисто, так і через третіх осіб, за виключенням проведення за їх участі слідчих дій; носити електронний засіб контролю.

Підсумовуючи досліджені в ході апеляційного розгляду факти та обставини, колегія суддів прийшла до висновку про необхідність часткового задоволення клопотання прокурора, зменшивши при цьому розмір застави, визначеної обвинуваченому ОСОБА_9 , тим самим задовольнити апеляційну скаргу захисника.

Керуючись статтями 177, 178, 182, 376, 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 задовольнити.

Ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 25.07.2024, якою обвинуваченому ОСОБА_9 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з визначенням розміру застави - скасувати.

Постановити нову, якою клопотання прокурора задовольнити частково.

Продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 22.09.2024 року, включно.

Визначити ОСОБА_9 вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, в якості застави, що в грошовому еквіваленті становить 242 240 гривень (двісті сорок дві тисячі двісті сорок гривень), яка ним або заставодавцем може бути внесена на депозитний рахунок UA0086310, отримувач коштів Держказначейська Служба України м.Київ , банк отримувача Держказначейська Служба України м.Київ; код банку отримувача МФО 820172 , призначення платежу: «застава за ОСОБА_9 у справі 404/256/24; 11-кп/4809/606/24, Кропивницький апеляційний суд, із зазначенням анкетних даних особи, яка вносить заставу».

У разі внесення заставодавцем визначеної в ухвалі суми застави, зобов`язати обвинуваченого ОСОБА_9 - прибувати за викликом до суду; не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває без дозволу прокурора або суду; повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання; утримуватися від спілкування із потерпілими та свідками, як особисто, так і через третіх осіб, за виключенням проведення за їх участі слідчих дій; носити електронний засіб контролю.

Попередити обвинуваченого ОСОБА_9 , що в разі невиконання покладених на нього зобов`язань внесена застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_9 , правила користування пристроєм, техніку безпеки поводження з ним та наслідки його зняття або неправомірного втручання в його роботу з метою ухилення від контролю. Відмова від носіння засобу електронного контролю, умисне зняття, пошкодження або інше втручання з метою ухилення від контролю, а рівно намагання вчинити зазначені дії є невиконанням обов`язків, покладених на обвинуваченого.

Ухвала апеляційного суду є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4