УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2024 року м. Хмельницький

Слідчий суддя Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області ОСОБА_1 , перевіривши матеріали клопотання заступника керівника Хмельницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_2 про арешт майна, у кримінальному провадженні № 0001311,

встановив:

02.12.2024 р. заступник керівника Хмельницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_2 , після усунення недоліків, визначених в ухвалах слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13.11.2024 р. (отриманої прокурором 20.11.2024 р.) та від 26.11.2024 р. (отриманої прокурором 27.11.2024 р.), за допомогою поштового зв`язку (дата поштового відправлення 30.11.2024 р.), звернувся до слідчого судді із новим клопотанням про накладення арешту на майно, яке 11.11.2024 р., під час проведення, у період часу з 20 год. 14 хв. до 22 год. 18 хв., обшуку за місцем проживання ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 , було тимчасово вилучено у ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , зокрема, на: грошові кошти, у сумі 4900 доларів США (49 купюр номіналом 100 доларів США (серії та номера: MB71449209N; PG21312900C; PF08395274H; PG71301196B; PB00407742K; PB25812520L; PB59150775A; PK25338823E; PB19155840E; PF39721870F; PB60904405M; PF28653903J; PB93454732I; PF15544455J; PF15544453J; PF15544452J; PA47348311A; PF65778503F; PB15584759C; PB29008288M; PF15341282H; PL35008354J; PG21312898C; PF28653902J; PB29016830M; PF13655413J; PB60904408M; PB60904411M; PG21312822C; PG21312816C; PG21312815C; PG23498663A; PG71301119B; PG71301124B; PG71301115B; PG71301114B; PE38613926C; PF54289808I; PL02305131*; PG72637823A; PF08395275H; ML71196455A; MF60322384C; MB71567636S; PH78617845A; PB18266295G; PB63863002B; PE72860732C; LL92250256C)); банківські карти «Монобанк» № НОМЕР_1 , «ПриватБанк» № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 ; мобільний телефон марки «Redmi 7 Note», ІМЕІ НОМЕР_4 , ІМЕІ НОМЕР_5 , з сім-картою № НОМЕР_6 .

Дослідивши надані матеріали клопотання, слідчий суддя дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно з ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення, зокрема, спеціальної конфіскації, а також конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи.

Зі змісту ст.170 КПК України вбачається, що арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України; крім того, у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи, за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України. Арешт накладається на майно третьої особи, якщо вона набула його безоплатно або за ціною, вищою чи нижчою за ринкову вартість, і знала або повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій з ознак, передбачених пунктами 1-4 частини першої статті 96-2 Кримінального кодексу України.

Відповідно до ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч.2 ст.173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати, окрім іншого, ще й наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу).

Частиною 1 ст. 171 КПК України визначено, що з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач.

Відповідно до ч.2 ст.171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Вказаним вимогам закону подане прокурором клопотання не відповідає. Так, у поданому клопотанні прокурор не аргументує достатнім чином, які підстави, мета та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна у вказаному кримінальному провадженні наявні, відсутнє належне обґрунтування, яке значення мають вилучені речі, на які просить накласти арешт прокурор, в тому числі й ті, дозвіл на відшукання яких не надавався в ухвалі слідчого судді про надання дозволу на проведення обшуку (грошові кошти, які не використовувались під час контролів за вчиненням злочину), як речові докази та які обставини (з тих, що відповідно до ст.91 КПК України підлягають доказуванню), за допомогою цих доказів, можливо довести у кримінальному провадженні №0000147, а відтак, які були підстави для вилучення вказаного майна та яка необхідність у накладенні арешту саме на це майно. В цьому контексті наявність постанови слідчого про визнання майна речовими доказами, в якій також відсутня аргументація щодо висвітлення ознак речових доказів, не є визначальним юридичним фактом для оцінки відповідності речей вимогам ст.98 КПК України. Зокрема, у клопотанні прокурор з поміж іншого, посилається на те, що вилучені (фактично на той час у третіх осіб ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ) грошові кошти будуть підлягати спеціальній конфіскації, а банківські картки можуть бути знаряддям злочину, однак, будь-яких доказів, в обґрунтування цих доводів, до клопотання прокурор не долучає. З огляду на те, що докази перерахування грошових коштів з банківських рахунків орган досудового розслідування може отримати з дотриманням вимог Закону України «Про банки і банківську діяльність», прокурором у клопотанні також не наведено, яка є необхідність в накладенні арешту на банківські платіжні картки, які лише пов`язані з рахунками, що належать держателям карток, проте власником таких карток є банки-емітенти, що випустили картки. З матеріалів поданого прокурором клопотання не вбачається необхідність проведення з означеним вилученим майном (крім мобільного телефону) конкретних слідчих дій, що виправдовувало б таке втручання в права та інтереси володільців майна, як застосування арешту майна, потребами досудового розслідування.

Також, у своєму клопотанні прокурор зазначає, що володільцем всього (вилученого у ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ) майна є саме останній, разом з тим, конкретних фактів і доказів, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження саме ОСОБА_3 таким майном, прокурор у клопотанні не наводить, як і не зазначає, хто в дійсності є власником вилучених речей.

Крім того, із врахуванням тієї обставини, що прокурор у клопотанні як мету арешту зазначає про необхідність забезпечення спеціальної конфіскації майна, прокурор до клопотання мав би долучити документи, які б дали змогу пересвідчитись в обґрунтованості підозри тієї особи, що є власником майна, у вчиненні кримінального правопорушення, або докази того, що третя особа, на майно якої просить накласти арешт прокурор, набула це майно безоплатно чи за ціною відмінною від ринкової вартості, і знала чи повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій з ознак, передбачених п.п.1-4 ч.1 ст.96-2 КК України, а також докази, які б давали підстави вважати, що таке майно підлягатиме спеціальній конфіскації, однак, таких документів до клопотання долучено не було.

До клопотання прокурором долучено лише витяг з ЄРДР (з якого не вбачається, що, станом на 30.11.2024 р., ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення), а також копії: ухвал слідчих суддів про надання дозволу на проведення обшуку та про повернення клопотання прокурору з супровідними листами (на 5 арк.); протоколу обшуку (на 2 арк.); протоколу огляду (на 2 арк.); постанови про визнання речовими доказами у кримінальному провадженні (на 2 арк.); 4 протоколів допиту свідків ОСОБА_5 (на 10 арк.); повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення (на 1 арк.); постанови про призначення комп`ютерно-технічної експертизи (на 1 арк.); товарно-транспортної накладної щодо поштового відправлення (на 1 арк.), інших документів, у тому числі й тих, про які зазначено вище та якими б прокурор міг обґрунтувати свої доводи, до клопотання долучено не було. У тому числі, не долучає до свого клопотання прокурор і будь-яких доказів на підтвердження того, що всі, з вилучених в ході проведення вказаного обшуку речі (окрім мобільного телефону) мають значення для встановлення обставин у кримінальному провадженні, що надавало б правові підстави для вилучення вказаного майна під час проведення обшуку.

Крім того, у відповідності до ч.1 ст.172 КПК України, клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Однак, матеріали поданого прокурором клопотання не містять актуальних контактних даних осіб, яким належить майно та у яких це майно вилучалось, на яке просить накласти арешт прокурор, що позбавляє слідчого суддю можливості повідомити вказаних осіб про час і місце розгляду справи у передбачений законом строк.

Вказані недоліки позбавляють слідчого суддю можливості вирішити питання про накладення арешту та мають бути усунуті прокурором.

Відповідно до ч.3 ст.172 КПК України слідчий суддя, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог статті 171 цього Кодексу, повертає його прокурору, цивільному позивачу та встановлює строк в сімдесят дві години або з урахуванням думки слідчого, прокурора чи цивільного позивача менший строк для усунення недоліків, про що постановляє ухвалу.

Враховуючи викладене, клопотання прокурора підлягає поверненню ініціатору для усунення недоліків.

Керуючись ст.ст.171, 172 КПК України,-

постановив:

Клопотання заступника керівника Хмельницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_2 про арешт майна, у кримінальному провадженні № 0001311, - повернути прокурору, встановивши строк в сімдесят дві години для усунення недоліків.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя