Провадження №1-в/127/361/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2024 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

у складі: головуючого - судді ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання засудженого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Саранська Мордовської АР рф, до засудження проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , із середньою освітою, громадянина України, засудженого 07.07.1999 року Кіровоградським обласним судом, з урахуванням ухвали Кіровоградського обласного суду від 20.09.2000 року, за п. п. "а", "і" ст. 93, ч. 3 ст. 142 Кримінального кодексу України, із застосуванням ст. 42 Кримінального кодексу України, до остаточного покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна,

про звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі,

за участю: прокурора ОСОБА_4 ,

засудженого ОСОБА_3 та його захисника - адвоката ОСОБА_5 ,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_3 про звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.

Клопотання мотивоване тим, що засуджений ОСОБА_3 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі "Вінницька установа виконання покарань (№1)". ОСОБА_3 засуджений вироком Кіровоградського обласного суду від 07.07.1999 за п. п. "а", "і" ст. 93, ч. 3 ст. 142, з урахуванням ст. 42 КК України, до остаточного покарання у виді смертної кари - розстрілу з конфіскацією всього майна, ухвалою Кіровоградського обласного суду від 20.09.2000 покарання у виді смертної кари - розстрілу замінено на покарання у виді довічного позбавлення волі. На даний час відбув більше 25 років покарання у виді позбавлення волі. На підставі ст. ст. 3, 28 Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практики Європейського Суду з прав людини строк його покарання має бути переглянуто, просить звільнити його від подальшого відбування покарання.

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_3 підтримав клопотання з наведених у ньому підстав та просив його задовольнити. Пояснив, що він відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі "Вінницька установа виконання покарань (№1)". На даний час відбув більше 25 років покарання у виді позбавлення волі. Вважає, що покарання у виді довічного позбавлення волі не відповідає положенням Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод а також практиці Європейського суду з прав людини. Просить суд звільнити його від подальшого відбування покарання.

Захисник ОСОБА_5 підтримала клопотання засудженого з наведених у ньому підстав та пояснила, що засуджений відбуває покарання тривалий час, вважає, що за цей час відпали підстави для подальшого тримання його в установі виконання покарань. Строк його покарання має бути переглянуто. Просила клопотання задовольнити та звільнити засудженого від відбування покарання.

Прокурор ОСОБА_4 заперечив проти задоволення клопотання засудженого, оскільки воно не ґрунтується на вимогах законодавства, окрім того, зазначив, що засуджені до довічного позбавлення волі відповідно до вимог чинного законодавства можуть звернутися до суду відповідно до положень статті 82 Кримінального кодексу України, а також до Президента України з проханням про помилування. Просив в задоволенні клопотання відмовити.

Суд, дослідивши матеріали клопотання, оглянувши в судовому засіданні матеріали особової справи засудженого, заслухавши думку учасників судового розгляду, дійшов таких висновків.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 засуджений вироком Кіровоградського обласного суду від 07.07.1999 за п. п. "а", "і" ст. 93, ч. 3 ст. 142, з урахуванням ст. 42 КК України, до остаточного покарання у виді смертної кари - розстрілу з конфіскацією всього майна, ухвалою Кіровоградського обласного суду від 20.09.2000 покарання у виді смертної кари - розстрілу замінено на покарання у виді довічного позбавлення волі.

На даний час засуджений відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі "Вінницька установа виконання покарань (№1)", відбув більше 25 років покарання у виді позбавлення волі.

Пунктами 2, 3 частини 1 статті 537 Кримінального процесуального кодексу України встановлено, що під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та про заміну невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким.

Загальні засади кримінального судочинства, як і положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та практика Європейського Суду з прав людини, на які посилається засуджений та його захисник, в даному випадку не надають повноважень суду для вирішення питання про звільнення особи від подальшого відбування покарання, призначеного вироком, який набрав законної сили, в тому числі і з огляду на наявне на даний час законодавче регулювання таких правовідносин та питань щодо відбуття особами такого виду покарання як довічне позбавлення волі.

Суд також звертає увагу і на ту обставину, що ОСОБА_3 був засуджений за умисне вбивство за обтяжуючих обставин та до нього застосовано покарання, у виді смертної кари розстрілу, що діяла на момент вчинення ОСОБА_3 злочинів, у відповідності до положень КК України. ОСОБА_3 засуджений вироком Кіровоградського обласного суду від 07.07.1999 за п. п. "а", "і" ст. 93, ч. 3 ст. 142, з урахуванням ст. 42 КК України, до остаточного покарання у виді смертної кари - розстрілу з конфіскацією всього майна, ухвалою Кіровоградського обласного суду від 20.09.2000 покарання у виді смертної кари - розстрілу замінено на покарання у виді довічного позбавлення волі.

Тобто, кримінально-правові наслідки даних діянь визначалися законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час їх вчинення, таким законом передбачалась найсуворіша міра покарання у виді смертної кари.

Разом з тим, 22.02.2000 Верховною Радою України Законом України № 1483-ІІІ внесено зміни до Кримінального Кодексу України (в редакції 1960 року), Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України і статтю 24 КК України, яка передбачала виняткову міру покарання «смертна кара» - виключено, а КК України доповнено ст. 25-2 КК України, згідно якої найсуворішою мірою покарання є «довічне позбавлення волі».

В зв`язку з внесеними змінами, вирок Кіровоградського обласного суду від 07.07.1999, яким ОСОБА_3 було засуджено до смертної кари, приведено у відповідність з вимогами Закону та ухвалою Кіровоградського обласного суду від 20.09.2000, призначене ОСОБА_3 покарання у виді смертної кари замінено на довічне позбавлення волі.

За змістом ст. 6 КК України (в редакції 1960 року) злочинність і караність діяння визначаються законом, який діяв під час вчинення цього діяння. Закон, що усуває караність діяння або пом`якшує покарання, має зворотну силу, тобто поширюється з моменту набрання ним чинності також на діяння, вчинені до його видання. Закон, що встановлює караність діяння або посилює покарання, зворотної сили не має.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 4 КК України кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння. Часом вчинення кримінального правопорушення визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності.

Згідно з ч. 3 ст. 74 КК України призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленої санкцією нового закону. У разі якщо така межа передбачає більш м`який вид покарання, відбуте засудженим покарання зараховується з перерахуванням за правилами, встановленими частиною першою статті 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 5 КК України якщо після вчинення особою діяння, передбаченого цим Кодексом, закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Таким чином, положення статті 93 КК України (в редакції 1960 року), яке передбачало смертну кару як вид покарання, Рішенням Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року № 11-рп/99, було визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним). На виконання цього рішення Верховна Рада України прийняла Закон України від 22 лютого 2000 року «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального, Виправно-трудового кодексів України, яким покарання у виді смертної кари було змінено на довічне позбавлення волі, даний закон набрав чинність з дня його опублікування тобто з 04 квітня 2000 року.

За таких обставин Конституційний Суд України зазначає, що альтернативний характер санкцій статей Кодексу 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.

Такі висновки узгоджуються з рішенням Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року № 1-рп/2011 року (справа про заміну смертної кари довічним позбавленням волі) та з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (рішення у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року, заява N 10249/03).

Так у вищезазначеному Рішенні Конституційного Суду України від 26.01.2011 зазначено, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483-ІІІ, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання у переліку кримінальних покарань поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років; засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк.

Конституційний Суд України вважає, що оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 року на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, то положення Кодексу 1960 року із змінами, внесеними Законом № 1483-ІІІ, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом.

Таким чином, твердження засудженого ОСОБА_3 з приводу того, що такий вид покарання йому не міг бути призначений, не відповідає фактичним обставинам справи.

Окрім того, на даний час караність діянь, вчинених ОСОБА_3 будь-яким законом не усунута, а тому стверджувати, що засуджений був таким чином підданим катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню, тобто було порушено ст. 3 Європейської конвенції з прав людини, за умови відповідно законодавчого врегулювання такого виду покарання, підстав не вбачається.

Суд зазначає, що відповідно до положень статті 82 Кримінального кодексу України «Заміна покарання або його невідбутої частини більш м`яким»:

1. Невідбута частина покарання у виді обмеження, позбавлення волі або покарання у виді довічного позбавлення волі можуть бути замінені судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.

2. У разі заміни невідбутої частини основного покарання більш м`яким засудженого може бути звільнено також і від додаткового покарання у виді позбавлення права займати певні посади чи займатися певною діяльністю.

3. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.

4. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можлива після фактичного відбуття засудженим:

1) не менше третини строку покарання, призначеного судом за кримінальний проступок або нетяжкий злочин, крім корупційних кримінальних правопорушень або кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, а також за необережний тяжкий злочин;

2) не менше половини строку покарання, призначеного судом за корупційний нетяжкий злочин або кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, умисний тяжкий злочин чи необережний особливо тяжкий злочин, а також у разі, якщо особа раніше відбувала покарання у виді позбавлення волі за умисне кримінальне правопорушення і до погашення або зняття судимості знову вчинила умисне кримінальне правопорушення, за яке вона була засуджена до позбавлення волі;

3) не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і вчинила нове умисне кримінальне правопорушення протягом невідбутої частини покарання.

5. Покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

6. До осіб, яким покарання замінене більш м`яким, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення за правилами, передбаченими статтею 81 цього Кодексу.

7. Якщо особа, відбуваючи більш м`яке покарання, вчинить нове кримінальне правопорушення, суд до покарання за знову вчинене кримінальне правопорушення приєднує невідбуту частину більш м`якого покарання за правилами, передбаченими у статтях 71 і 72 цього Кодексу.

Крім того, суд роз`яснює, що відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 87 Кримінального кодексу України, помилування здійснюється Президентом України стосовно індивідуально визначеної особи. Актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Суд зазначає, що відповідно до положень ст. 154 Кримінально-виконавчого кодексу України стосовно засудженого, щодо якого відповідно до статей 81, 82 Кримінального кодексу України може бути застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, орган або установа виконання покарань у місячний термін надсилає клопотання до суду у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством. Адміністрація органу або установи виконання покарань після відбуття засудженим установленого Кримінальним кодексом України строку покарання зобов`язана в місячний термін розглянути питання щодо можливості представлення його до умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким. У разі відмови суду щодо умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, заміни покарання або невідбутої частини покарання більш м`яким повторне подання в цьому питанні стосовно осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, за тяжкі і особливо тяжкі злочини до позбавлення волі на строк не менше п`яти років, може бути внесено не раніше ніж через один рік з дня винесення постанови про відмову, а стосовно засуджених за інші злочини та неповнолітніх засуджених - не раніше ніж через шість місяців. Разом із поданням щодо можливості представлення засудженого до довічного позбавлення волі до заміни невідбутої частини покарання більш м`яким адміністрація виправної колонії подає до суду висновок щодо ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі. Визначення ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі та складення висновку здійснюються за участю уповноваженого органу з питань пробації. Порядок та методика визначення ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері виконання кримінальних покарань. Основною метою подання висновку щодо ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі є забезпечення суду інформацією, що є необхідною для визначення можливості заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке та визначення в індивідуальному порядку строку позбавлення волі засудженому, стосовно якого вирішується зазначене питання. Особа, засуджена до довічного позбавлення волі, додатково до подання щодо можливості представлення її до заміни покарання на більш м`яке у виді позбавлення волі на певний строк повинна подати індивідуальний план виправлення та ресоціалізації. Такий план має містити заходи, здійснення яких у період відбування більш м`якого покарання у виді позбавлення волі на певний строк дасть змогу засудженій особі усунути фактори, що можуть негативно впливати на утримання від вчинення повторного кримінального правопорушення, та факти, що свідчать про перспективи виправлення та ресоціалізації засудженої особи після звільнення. Форма індивідуального плану виправлення та ресоціалізації визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері виконання кримінальних покарань. Засуджена особа, якій покарання у виді позбавлення волі на певний строк призначено в порядку заміни більш м`яким покаранням та в якої настало право на застосування умовно-дострокового звільнення, додатково повинна подати до суду звіт про виконання індивідуального плану виправлення та ресоціалізації під час відбування більш м`якого покарання, у тому числі аналіз причин успішності або неуспішності виконання заходів, передбачених зазначеним планом.

Частиною першою статті 87 Кримінального кодексу України встановлено також право здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи.

Тобто, чинне законодавство України надає особам, засудженим до довічного позбавлення волі, можливість дострокового звільнення за певних обставин, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини. Такою можливістю вправі скористатися і засуджений ОСОБА_3 .

За таких обставин, суд дійшов висновку, що в задоволенні клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_3 про звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі слід відмовити.

Керуючись статтями 369-372, 376, 392-395, 532, 537, 539 Кримінального процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 про звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя