ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/817/274/24 Доповідач - ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 серпня 2024 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю - секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

представника власника майна ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Тернополіматеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000125 від 18 березня 2024 року, за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_8 , в інтересах ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 липня 2024 року про арешт майна,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 липня 2024 року задоволено клопотання прокурора Тернопільської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_6 про арешт майна та накладено арешт на майно, яке було вилучене 23 липня 2024 року в ході проведення санкціонованого обшуку у даному кримінальному провадженні: мобільний телефон марки Iphone 12 ІМЕІ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 із сім картою НОМЕР_3 , мобільний телефон марки Iphone 14Pro ІМЕІ НОМЕР_4 , НОМЕР_5 із сім картою НОМЕР_6 , які поміщені у сейф-пакет № WAR1332831.

Ухвалюючи рішення про арешт майна, слідчий суддя виходив з того, що вказане вище майно є речовим доказом у кримінальному провадженні, оскільки містить відомості, які можуть бути використані як доказ факту та обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_8 , яка діє в інтересах ОСОБА_9 , вважає, що оскаржувана ним ухвала слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 липня 2024 року є незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону; невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповнотою судового розгляду, ігноруванням практики ЄСПЛ, оскільки оскаржувана ухвала ґрунтується на припущеннях, довільному тлумаченні КПК України без посилання на докази.

В обґрунтування своїх доводів апелянт вказує, що вилучені мобільні телефони із сім-картами використовувались ОСОБА_7 виключно для спілкування з сім`єю та друзями і вони не містять жодної інформації, актуальної для кримінального провадження № 0000125 від 18 березня 2024 року..

Посилається на порушення слідчим суддею вимог закону під час розгляду клопотання прокурора, так як судовий розгляд проведений без дослідження безпосередньо обставин і без оцінки доказів.

Вказує, що слідчий суддя не виконав вимог КПК щодо забезпечення прав учасників процесу - у даному випадку по своєчасному отриманню та оскарженню ухвали про арешт майна.

Звертає увагу суду, що ОСОБА_7 не здійснював лікування ОСОБА_10 в КНП ЛОР ІНФОРМАЦІЯ_1 в відділенні кістково-гнійної хірургії, а також не надавав медичні висновки щодо стану здоров`я останнього, а тому, на переконання апелянта, слідчим суддею безпідставно та невмотивовано надано дозвіл на обшук за місцем проживання і роботи ОСОБА_7 .

На переконання апелянта, слідчий суддя безпідставно послався на постанову слідчого від 24.07.2024 року, якою мобільні телефони визнані речовими доказами у кримінальному провадженні, оскільки КПК не передбачає можливості визнання речовими доказами тимчасово вилученого майна за пропуском стадії накладення на нього арешту.

Просить скасувати ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 липня 2024 року та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна.

Одночасно просить поновити строк на оскарження ухвали слідчого судді, оскільки ОСОБА_7 не була повідомлено про дату та час розгляду справи, а наявність оскаржуваної ухвали йому стало відомо лише 07 серпня 2024 року.

Заслухавши доповідача - суддю апеляційного суду; представника власника майна адвоката ОСОБА_8 , яка підтримала подану апеляційну скаргу та, з наведених у ній мотивів, просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна, прокурора, який рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим і тому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги; дослідивши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді може бути подана протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Як вбачається з матеріалів провадження, адвокат ОСОБА_8 повідомлялася судом про розгляд справи про арешт майна, однак в судове засідання, які прокурор, не з`вилася. Відтак, ухвала слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 липня 2024 р., постановлена за відсутності сторін кримінального провадження.

За змістом ч. 1 ст. 117 КПК строк виконання процесуальних дій може бути поновлений в тому випадку, якщо його пропущено з поважних причин.

Поважними причинами є ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали своєчасне звернення до суду у визначений законом строк.

Такими поважними причинами може бути необізнаність заінтересованих осіб про мотиви прийнятого слідчим суддею рішення, що є підставою для поновлення строку апеляційного оскарження за відповідним клопотанням в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 117 КПК.

В матеріалах провадження відсутні відомості про ознайомлення власника майна, із змістом судового рішення, ухваленого 26 липня 2024 року.

Заява про ознайомлення з матеріалами справи адвокатом ОСОБА_8 була подана 31 липня 2024 року, а 09 серпня 2024 року стороною захисту, в інтересах ОСОБА_9 , подано апеляційну скаргу.

За таких обставин, колегія судді вважає, що строк на апеляційне оскарження апелянтом пропущено з поважних причин і тому слід його поновити.

Як слідує з матеріалів справи, групою слідчих СУ ГУНП в Тернопільській області здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні №0000125 від 18.03.2024, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.369-2, ч.3 ст.368 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що виконуючий обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_11 , будучи службовою особою, яка займає відповідальне становище, одержав неправомірну вигоду від ОСОБА_12 для себе, за вчинення в інтересах останнього дій з використанням ОСОБА_11 службового становища, поєднаного із вимаганням.

Крім цього, в ході досудового розслідування кримінального провадження встановлено, що головний спеціаліст мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_13 одержав неправомірну вигоду від ОСОБА_14 для себе, за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, поєднане із вимаганням такої вигоди.

За результатами проведених негласних слідчих (розшукових) дій в рамках кримінального провадження встановлено, що до протиправних дій щодо вимагання та отримання неправомірної вигоди від військовозобовязаних осіб за вирішення питань щодо непроходження ВЛК, оновлення військових даних, отримання відстрочки від проходження військової служби та вчинення інших протиправних дій причетні наступні громадяни: ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ОСОБА_18 , ОСОБА_19 ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_7

23.07.2024 на підставі ухвали слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі № 607/15933/24 від 20.07.2024 проведено обшук у службовому кабінеті ОСОБА_7 , який знаходиться у КНП ЛОР « ІНФОРМАЦІЯ_1 », відділення кісткової-гнійної хірургії, що за адресою: вул. Івасюка, буд. № 31, м. Винники, Львівський район, Львівська область, та належить на праві комунальної власності Львівській обласній раді, в результаті якого виявлено та вилучено: мобільний телефон марки Iphone 12 ІМЕІ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 із сім картою НОМЕР_3 , мобільний телефон марки Iphone 14Pro ІМЕІ НОМЕР_4 , НОМЕР_5 із сім картою НОМЕР_6 , які поміщені у сейф-пакет № WAR1332831.

Постановою старшого слідчого СУ ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_23 від 24.07.2024 вказані речі визнано речовими доказами у кримінальному провадженні №0000125 від 18.03.2024.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому зазначеним Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Згідно вимог ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним з видів заходів забезпечення кримінального провадження, а отже за правилами ст. 132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:

1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для вжиття заходів забезпечення кримінального провадження;

2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора;

3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 червня 2007 року у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

В силу вимог ч.2 ст. 170 КПК України слідчий суддя або суд під час судового провадження накладає арешт на майно у вигляді речей, якщо є достатні підстави вважати, що вони відповідають критеріям, зазначеним у частині другій статті 167 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що слідчий суддя, розглядаючи клопотання прокурора, дійшов правильного висновку про необхідність накладення арешту на речі та предмети, які були виявлені та вилучені 23 липня 2024 року в ході проведення обшуку.

Так, постановою старшого слідчого СУ ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_23 від 24.07.2024 вказані речі визнано речовими доказами у кримінальному провадженні №0000125 від 18.03.2024.

Клопотання про накладення арешту на майно прокурор мотивує тим, що речі, вилучені 23 липня 2024 року під час обшуку, містять відомості, які можуть бути використанні як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження та відповідно до постанови слідчого від 24 липня 2024 року, визнанні речовими доказами.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально-протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально- протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Таким чином, є достатні підстави вважати, що зазначені в клопотанні прокурора речі, предмети та документи, відповідно до вимог ч.1 ст.98 КПК України, є речовим доказом у кримінальному провадженні, про що зазначено у клопотанні прокурора.

Як передбачено п.1 ч.2 та ч.3 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів. У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

При цьому, підстави для накладення арешту на майно, визначені приписами ст.132 КПК України, на переконання колегії суддів, у даному кримінальному провадженні дотримані.

Колегія суддів звертає увагу, що на даному етапі провадження суд не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема оцінювати докази з точки зору їх достатності та допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, правильності правової кваліфікації дій особи, тощо, на що звертає увагу апелянт, зазначаючи в апеляційній скарзі, що ОСОБА_7 не здійснювалось лікування ОСОБА_24 в КНП ЛОР ІНФОРМАЦІЯ_1 і не надавався висновок щодо стану здоров`я останнього.

Доводи сторони захисту про незаконність постанови слідчого про визнання майна речовим доказом з тих підстав, що була пропущена стадія накладення на таке майно арешту, колегія суддів вважає безпідставними.

Як уже зазначено вище, згідно приписів п.1 ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів, а частиною 3 вказаної правової норми визначено, що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Те, що ОСОБА_7 не має статусу підозрюваного у даному кримінальному провадженні, на що звертає увагу апелянт, жодним чином не перешкоджає вирішенню питання щодо накладення арешту на належне йому майно, за умови відповідності такого майна критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу, що захід забезпечення кримінального провадження є тимчасовим, його межі у часі окреслені строками досудового розслідування, які в свою чергу чітко регламентуються нормами статті 219 КПК України, суд апеляційної інстанції роз`яснює, якщо в подальшому відпаде потреба в застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, власник майна або його представник може звернутись до слідчого судді, в порядку статті 174 КПК України з клопотанням про скасування арешту майна.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що слідчим суддею місцевого суду правильно, у відповідності до вимог ст.ст.170-173 КПК України вирішено клопотання прокурора про арешт майна, а тому підстав для скасування вищевказаної ухвали слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду від 26 липня 2024 р, про що ставить питання апелянт, не вбачає.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.132, 170-173, 404, 405,407, 422 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Поновити адвокату ОСОБА_8 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 липня 2024 року.

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 , в інтересах ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 липня 2024 року, якою задоволення клопотання прокурора про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000125 від 18.03.2024 року без змін.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді