Справа № 361/8843/24
Провадження № 1-кп/361/1132/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2024 року м. Бровари

Броварський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілої ОСОБА_4 ,

потерпілого ОСОБА_5 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду м. Бровари Київської області клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000702 від 10.03.2024 за обвинуваченням ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 152, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 345, ч. 2 ст. 125, ст. 126-1КК України, -

ВСТАНОВИВ:

09 вересня 2024 року до Броварського міськрайонного суду Київської області надійшов обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 152, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 345, ч. 2 ст. 125, ст. 126-1 КК України.

Ухвалою від 09 вересня 2024 року призначено підготовче судове засідання у цьому кримінальному провадженні.

10.10.2024 до Броварського міськрайонного суду Київської області надійшло клопотання про продовження обвинуваченному запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Клопотання обґрунтовано тим, що ризики, передбачені статтею п.п.1, 3 та 5 ч.1 ст.177 КПК України, які існували станом на момент обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою залишились актуальними. Прокурор вказує на достатність даних для обґрунтованої підозри причетності обвинуваченого до вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень, що підтверджується зібраними матеріалами у межах кримінального провадження, а саме протоколами проведення слідчих дій і висновками експертів. Прокурор зауважує про наявність ризиків, зокрема можливості обвинуваченого: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, а саме: імовірно перейти на тимчасову окуповану територію, де відсутній державний контроль у зв`язку зі збройною агресією проти України з боку рф або на територію рф; відсутністю у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків ( офіційно не працевлаштований, відсутні на утриманні особи похилого віку, за якими ніхто крім нього не зможе забезпечити догляд, тощо); незаконно впливати на потерпілу та малолітніх свідків та вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки у ОСОБА_8 можуть бути предмети вилучені з обігу. Прокурор зазначив, що застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою не зможе в повній мірі запобігти вказаним вище ризикам та забезпечити його належну процесуальну поведінку. Так, застосування запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання є недоцільним, враховуючи тяжкість інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень. Особиста порука неможлива у зв`язку з відсутністю відповідних заяв від поручителів. Домашній арешт та застава не гарантують належної процесуальної поведінки обвинуваченого і запобіганню ризикам. З перелічених підстав прокурор у підготовчому судовому засіданні підтримав вказане вище клопотання та просив його задовольнити.

Потерпілі: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 підтримали клопотання, заявлене прокурором.

Потерпіла ОСОБА_4 додатково заявила, що боїться, якщо обвинувачений буде перебувати на волі.

Потерпілий ОСОБА_10 в підготовче судове засідання не прибув, належним чином повідомлявся про дату, час і місце проведення судового розгляду, про причини неявки суд не повідомив. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути клопотання за відсутності потерпілого ОСОБА_10 .

Обвинувачений заперечив проти заявленого клопотання, просив у його задоволенні відмовити. На обґрунтування заперечень, зазначив, що ризики заявлені прокурор є надуманими і нічим не підтвердженими. Заявив, що він не буде переховуватися від слідства та суду, чинити будь-який тиск на потерпілу і свідків та вчиняти нові злочини. ОСОБА_8 наголосив, що має вищу юридичну освіту, працював у прокуратурі і розуміє, що вчинення перелічених дій погіршить його становище у цьому кримінальному провадженні. Крім цього обвинувачений попросив потерпілих вибачити його, оскільки він дуже шкодує, що так сталося. З наведеного ОСОБА_8 просив у клопотанні прокурора відмовити і застосувати до нього більш м`який запобіжний захід, зокрема, цілодобовий домашній арешт.

Захисник ОСОБА_9 заперечив проти заявленого клопотання прокурора, оскільки вважає його безпідставним. Захисник наголосив, що ризики, які зазначає прокурор у своєму клопотанні є гіпотетичними і не підтвердженими жодними доказами. Зауважує, що ризик переховування обвинуваченого від слідства і суду відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є частиною законодавства України, не може бути встановлений лише на підставі суворості імовірно призначеного покарання. Більш того, доводи прокурора, що ОСОБА_8 може втекти на територію рф є абсурдними у зв`язку з тим, що кордони з цією країною закриті. Ризик незаконного впливу обвинуваченого на потерпілу та свідків є надуманим, оскільки ці особи не зверталися до органу досудового слідства та прокуратури з повідомленнями про спроби ОСОБА_8 незаконно впливати на них. Також зазначає про те, що до обвинуваченого можуть бути застосовані більш м`які аніж тримання під вартою запобіжні заходи, зокрема цілодобовий домашній арешт за іншою адресою ніж проживає потерпіла та малолітні свідки. З цих підстав просив у задоволенні клопотання прокурора відмовити.

Суд, заслухавши учасників судового розгляду, щодо заявленого клопотання прокурора, дослідивши докази, констатує таке.

Згідно з ч. 3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження в тому числі запобіжні заходи обрані щодо обвинувачених. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

Згідно з ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Відповідно до ст. 178 КПК при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі ті, які перелічені в цій статті.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Згідно з частинами 1 та 4 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, що свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Дотримуючись приписів ст. 194 КПК України суд аналізує перелічені вище обставини.

Щодо обґрунтованості підозри суд констатує таке.

На стадії підготовчого судового засідання суддя не має процесуальних повноважень вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні кримінального правопорушення. Суд на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів повинен визначити лише, чи є причетність особи до вчинення кримінального правопорушення вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувальних заходів, у тому числі запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Отже, суд повинен оцінити чи існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

Суд вважає, що станом на дату розгляду клопотання про продовження застосування щодо обвинуваченого запобіжного заходу, ОСОБА_8 обґрунтовано підозрюється у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 2 ст. 152, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 345, ч. 2 ст. 125, ст. 126-1 КК України. Такий висновок суду підтверджується реєстром матеріалів кримінального провадження, долучених прокурором до обвинувального акту, а саме: протоколами прийняття заяв про вчинене кримінальне правопорушення; протоколами допитів потерпілих., протоколами допитів свідків, протоколами обшуків, протоколами пред`явлення особи до впізнання за фотознімками, протоколом освідування особи, протоколом слідчого експерименту й іншими зібраними доказами. Отже, перелічені докази у своїй сукупності є вагомими та об`єктивно пов`язують обвинуваченого з інкримінованим злочином, тому суд дійшов висновку про обґрунтованість підозри.

Стосовно існування зазначених у клопотанні прокурора ризиків суд зазначає таке.

Суд зауважує, що термін запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого закінчується, а суду потрібен час для проведення судового розгляду. Станом на дату проведення підготовчого засідання ризики, які слугували підставою для продовження відносно обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, не втратили своєї актуальності.

ОСОБА_8 , обвинувачується у вчиненні чотирьох нетяжких та двох тяжких злочинів, та усвідомлюючи міру покарання, яка йому загрожує у разі визнання його винним, а саме: за вчинення інкримінованого правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 152 КК України, позбавленням волі на строк від п`яти до десяти років; за вчинення інкримінованого правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, позбавленням волі на строк від трьох до семи років; за вчинення інкримінованого правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, обмеженням волі на строк до п`яти років або позбавленням волі на той самий строк; за вчинення інкримінованого правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 345 КК України, карається виправними роботами на строк до двох років або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до трьох років, або позбавленням волі на той самий строк, за вчинення інкримінованого правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, штрафом від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадськими роботами на строк від ста п`ятдесяти до двохсот сорока годин, або виправними роботами на строк до одного року, або пробаційним наглядом на строк до двох років, або обмеженням волі на той самий строк, за вчинення інкримінованого правопорушення передбаченого ст. 261-1 КК України, громадськими роботами на строк від ста п`ятдесяти до двохсот сорока годин або пробаційним наглядом на строк до п`яти років, або обмеженням волі на той самий строк, або позбавленням волі на строк до двох років. Відтак, суд вважає тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому, зокрема позбавлення волі на строк до десяти років, у разі визнання його винним у вчиненні інкримінованих йому правопорушень є одним із вагомих факторів, який свідчить про потенційний ризик переховування ОСОБА_8 від органів досудового розслідування та/або суду.

Проте, ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Суд погоджується з захисником, що оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня. Доводи прокурора про ризик переховування обвинуваченого на території рф не підтверджуються жодними доказами, а тому є непереконливими. Суд вважає, що наявність стійких соціальних зв`язків, а саме: двох малолітніх дітей і матері, відсутності судимості, а також наявність постійного місця проживання, на переконання суду, не можуть бути чинниками, які спростовують наявність ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст. 177 КПК України або істотно його знижують. Разом з тим, суд враховує, що обвинувачений немає постійного місця роботи та офіційно непрацевлаштований, а робота в прокуратурі, з лав якої він звільнився у 2020 не свідчить про бездоганну репутацію обвинуваченого, не зважаючи на численні дисциплінарні заохочення, зазначені у його трудовій книжці. З наведеногосуд дійшов висновку про наявність ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст. 177 КПК України.

Оцінюючи можливість впливу на потерпілу та свідків, зокрема, малолітніх, суд виходить із передбаченої КПК України процедури отримання, зокрема, свідчень від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме: спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (ч. ч. 1, 2 ст.23, ст. 224 КПК України). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на основі показань, які суд безпосередньо досліджував під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК України). Обвинувачений обізнаний з даними потерпілої та осіб, які є свідками у цьому кримінальному провадженні, знає адреси їх проживання. Водночас, враховуючи той факт, що потерпіла у кримінальному провадженні являється дружиною обвинуваченим, існує значний ризик, що у разі обрання обвинуваченому більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, ОСОБА_8 зможе безперешкодно психологічно, чи фізично впливати на цих осіб з метою зміни цими особами показань наданих на стадії досудового розслідування або відмовились їх надавати суду. Суд відхиляє аргументи захисника, що заяв від потерпілої та свідків про незаконний вплив з боку обвинуваченого не надходило, оскільки потерпіла ОСОБА_11 у судовому засіданні заявила про те, що боїться, що обвинувачений вийде на волю. Більш того, суд погоджується з доводами сторони обвинувачення, що при застосуванні більш м`якого запобіжного заходу аніж тримання під вартою обвинувачений буде мати доступ до засобів зв`язку, за допомогою яких зможе чинити психологічний тиск на потерпілу та свідків. Отже, суд дійшов висновку про доведеність ризика, передбаченого п.3 ч.1 ст. 177 КПК України.

Крім того, з урахуванням викладених в обвинувальному акті обставин скоєння кримінальних правопорушень, які інкримінуються ОСОБА_8 , не виключена ймовірність вчинення останнім іншого кримінального правопорушення. Цей факт підтверджується тим, що ОСОБА_8 , вчинив протиправні дії, які вимагають значного рівня кримінальної рішучості і поставили під загрозу життя і здоров`я як потерпілої, так і інших оточуючих. Зазначене породжує обґрунтовані сумніви, що ОСОБА_8 , перебуваючи не під вартою, здатний повторити такі ж кримінальні дії, які цього разу можуть закінчитися більш важкими наслідками, що вказує на наявність ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. Разом з тим, суд погоджується з захисником, що твердження прокурора про наявність у обвинуваченого предметів вилучених з цивільного обігу на підтвердження цього ризику, зокрема зброї, є голослівними, оскільки не підтверджені жодними доказами.

Стосовно можливості застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу аніж тримання під вартою суд наголошує таке.

Особисте зобов`язання, на думку суду, не може бути застосовано до обвинуваченого. для запобігання наведеним вище ризикам з огляду на кількість та тяжкість інкримінованих йому правопорушень.

Заяв про взяття обвинуваченого на особисту поруку не надходило, тому такий запобіжний захід неможливо застосувати.

Щодо запобіжного заходу у вигляді застави, то на переконання суду такий захід буде недостатнім для запобігання вказаним вище ризикам, не як основний, не як альтернативний до тримання особи під вартою, враховуючи тяжкість покарання за інкриміновані злочини та наявність стосовно нього інших кримінальних проваджень.

Стосовно застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту за місцем фактичного проживання неможливо застосувати, тому що ОСОБА_8 , перебуваючи фактично в місті, де проживає потерпіла та свідки і маючи вільний доступ до засобів зв`язку зможе впливати на них з метою зміни ними показань, а також вчинити нові злочини.

Разом з тим, суд враховує, що вік та задовільний стан здоров`я обвинуваченого не перешкоджають продовження щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Частиною 4 цієї статті передбачено, що слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

Разом з тим, враховуючи особливу суспільну небезпечність інкримінованих обвинуваченому злочинів і те, що ці правопорушення вчинені із застосуванням насильства суд не вбачає підстав для визначення обвинуваченому розміру застави.

З наведеного, враховуючи конкретні обставини справи, обґрунтовану підозру обвинуваченого в інкримінованих злочинів, наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України та неможливість застосування більш м`яких запобіжних заходів суд дійшов висновку про необхідність продовжити строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраний відносно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на 60 днів до 27 грудня 2024 року включно, без визначення розміру застави.

На підставі викладеного, керуючись вимогами ст. ст. 176-178, 183, 193, 194, 197, 315, 369, 372, 376, 392 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 у вигляді тримання під вартою задовольнити.

Продовжити строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраний відносно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на 60 днів до 27 грудня 2024 року включно, без визначення розміру застави. Утримувати ОСОБА_8 у Державній установі «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України.

Копію ухвали вручити обвинуваченому, захиснику, прокурору та направити до Державної установи «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України.

Ухвала суду підлягає до негайного виконання і може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали проголошено о 15 год. 00 хв. 01 листопада 2024 року в залі Броварського міськрайонного суду Київської області.

Суддя ОСОБА_1