ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/1513/24
провадження № 1-кп/753/1107/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" жовтня 2024 р. Дарницький районний суд міста Києва у складі:

головуючий суддя ОСОБА_1

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_3 ,

захисники ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинувачені ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,

потерпілий ОСОБА_14 ,

представник потерпілого ОСОБА_15 ,

у підготовчому судовому засіданні у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР № 0005028 від 08.12.2020, за обвинуваченням

ОСОБА_9 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Києва, громадянина України, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст. 187 КК України,

ОСОБА_10 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Грозний, Республіка Чечня, громадянина РФ, солдата військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, без визначеного місця реєстрації в Україні, який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст. 187 КК України,

ОСОБА_11 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Алмати, Республіка Казахстан, громадянина Республіки Казахстан, без визначеного місця реєстрації в Україні, який проживає за адресою: АДРЕСА_3 ,

раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст. 187 КК України,

ОСОБА_12 ,

ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Алмати, Республіка Казахстан, громадянина Республіки Казахстан, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , та який проживає за адресою: АДРЕСА_5 ,

раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 189 КК України,

ОСОБА_13 ,

ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця м. Прип`ять Київської області, громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 , та який проживає за адресою: АДРЕСА_7 ,

раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 189 КК України,

встановив:

Історія судового провадження

До Дарницького районного суду м. Києва 22 січня 2024 року надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР № 0005028 від 08.12.2020, за обвинуваченням ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст. 187 КК України; ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст. 187 КК України; ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст. 187 КК України; ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 189 КК України; ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 189 КК України.

29 січня 2024 року проведений повторний авторозподіл вказаного обвинувального акта із визначенням головуючого судді ОСОБА_1 .

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 31 січня 2024 року кримінальне провадження призначено до підготовчого судового засідання, яке неодноразово відкладалось за клопотанням сторони захисту.

21 травня 2024 року у підготовчому судовому засіданні ухвалою Дарницький районний суд м. Києва відмовив у задоволенні заяви захисника ОСОБА_16 про відвід перекладача ОСОБА_17 Цієї ж ухвалою суд відмовив у задоволенні клопотання захисника про заміну перекладача на іншого.

Окремо до цього, після направлення обвинувального акта до суду прокурор ОСОБА_3 порушив перед судом питання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

У підготовчому судовому засіданні за участі всіх учасників суд перейшов до обговорення заявлених прокурором клопотань.

Вимоги заявлених клопотань

Як встановлено зі змісту клопотань, такі є ідентичними за формою та змістом, лише з частковою відмінністю з приводу кримінально-правової кваліфікації дій обвинувачених. Враховуючи, що у межах розгляду вказаних клопотань вирішуватимуться одні й ті ж самі питання та досліджуватимуться одні й ті ж обставини, за участю одних і тих же учасників, тому суд вирішує, що немає потреби окремо розглядати ці клопотання стосовно кожного обвинуваченого окремо та об`єднює їх розгляд.

Вимоги клопотань прокурора узагальнено зводяться до такого:

- ОСОБА_11 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст. 187 КК України, а ОСОБА_12 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 189 КК України;

- відповідні обставини підтверджуються вагомими доказами, зібраними під час досудового розслідування;

- наявні обставини, які свідчать про те, що існує ризик вчинення обвинуваченими дій, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК, щодо: (1) переховування від органу досудового розслідування та/або суду; (2) незаконного впливу на потерпілого та свідків у цьому кримінальному провадженні; 3) перешкоджати кримінальному провадженню; 4) вчинити інше кримінальне правопорушення;

- застосування щодо обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою не дасть можливості здійснювати дієвий контроль за їх поведінкою, не зменшить до прийнятного рівня зазначених ризиків;

- у разі застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою просить не визначити розмір застави.

Узагальнені позиції учасників

15 жовтня 2024 року під час підготовчого судового засідання прокурор ОСОБА_3 підтримав подане ним клопотання про обрання запобіжного заходу обвинуваченим у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів без визначення розміру застави із підстав викладених у ньому, просив його задовольнити. Аргументи навів аналогічні до змісту клопотання.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_11 - адвокат ОСОБА_6 проти задоволення клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу стосовно обвинуваченого заперечувала. Першочергово наголосила, що обвинуваченим не було вручене клопотання ні російською, ані іншої мовою, яку вони розуміють, та просила суд не розглядати заявлені прокурором клопотання. Далі захисник в обгрунтування доводів посилалась на практику ЄСПЛ та наголошувала, що до її підзахисного наразі вже застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в іншому кримінальному провадженні. У той самий час, будь-яких даних на підтвердження можливості ОСОБА_11 переховуватись від суду, впливати на учасників кримінального провадження або чинити на них тиск, чи у інший спосіб перешкоджати судовому розгляду або вчинити інше кримінальне правопорушення при розгляді клопотання прокурором не надано. Стверджувала, що підстави для тримання під вартою наведені прокурором складаються із стереотипних формулювань та цитат із законодавства і не ґрунтуються на конктретних обставинах справи. Просила взяти до уваги, що протягом трьох років жоден із свідків, а також потерпілий, не зверталися до органу досудового розслідування та суду щодо незаконного впливу на них з боку обвинуваченого ОСОБА_11 . Переконана, що ризики наведені прокурором є недоведними та не можуть бути підставою для обрання запобіжного заходу, як тримання під вартою. Зрештою також вказувала на міцні соціальні зв`язки її підзахисного, бажанні працевлаштувались, вступити до добровольчих батальйонів та просила взяти до уваги незадовільний стан здоров`я матері, якій допомогав обвинувачений тривалий час. З огляду на наведене, захисник просила відмовити стороні обвинувачення у задоволенні цього клопотання.

Обвинувачений ОСОБА_11 погодився із тезами, які були оголошені його захисником та просив відмовити у задоволенні цього клопотання.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_12 - адвокат ОСОБА_7 підтримав усе викладене попереднім захисником та звертав увагу суду, що в цьому ж кримінальному провадженні неодноразово слідчими суддями були залишені без задоволення клопотання сторони обвинувачення про обрання запобіжного заходу стосовно ОСОБА_12 з огляду на їх безпідставність. Вважав, що повторне звернення прокурора до суду є непотрібним та свавільним заходом з боку сторони обвинувачення.

Обвинувачений ОСОБА_12 висловився на підтримку тверджень свого захисника.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_13 - адвокат ОСОБА_8 підтримав доводи своїх колег та вважав, що ризики, на які посилається сторона обвинувачення в обгрунтування клопотання, неактуальні на сьогодні.

Обвинувачений ОСОБА_13 погодився зі своїм захисником.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_4 висловив консолідовану позицію із стороною захисту.

Обвинувачений ОСОБА_9 висловив згоду із позицією свого захисника.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_10 - адвокат ОСОБА_5 погодився із твердженнями захисників та наголошував, що прокурору слід було вручити клопотання із перекладом для реалізації обвинуваченими своїх прав.

Обвинувачений ОСОБА_10 підтримав твердження свого захисника.

Представник потерпілого ОСОБА_15 вважав клопотання прокурора цілком обґрунтованим та просив суд його задовольнити, також представник наполягав на обґрунтованості ризиків, зазначав, що обвинувачені ніколи не мали сталих соціальних зв`язків.

Потерпілий ОСОБА_14 вказав, що в нього спільна позиція з прокурором та своїм представником і просив взяти до уваги, що один із заявлених ризиків на які посилався прокурор у своєму клопотанні мав місце під час попереднього судового засідання, коли обвинувачені ОСОБА_13 та ОСОБА_11 здійснили спробу чинити на нього вплив.

Суд, перевіривши мотиви клопотань, заслухавши доводи сторін стосовно заявлених клопотань, виходить із такого.

Мотиви суду

Можливість розгляду клопотань

Насамперед суду слід вирішити питання щодо можливості розгляду заявлених клопотань, оскільки сторона захисту (всі адвокати без винятку) наполягали на невиконанні прокурором вимог КПК України щодо вручення процесуальних документів обвинуваченим ОСОБА_11 та ОСОБА_12 із перекладом на російську мову або казахську, чеченську тощо.

Як зазначено у ч. 1 ст. 68 КПК України, у разі необхідності у кримінальному провадженні перекладу пояснень, показань або документів сторони кримінального провадження або слідчий суддя чи суд залучають відповідного перекладача (сурдоперекладача).

Частина 4 ст. 29 КПК України серед іншого встановлює, що переклад процесуальних документів кримінального провадження, надання копій яких передбачено КПК України, здійснюється лише за клопотанням сторін. Переклад судових рішень та інших процесуальних документів кримінального провадження засвідчується підписом перекладача.

Так, у межах цього кримінального провадження під час досудового розслідування обвинуваченим ОСОБА_10 (громадянину РФ), ОСОБА_11 та ОСОБА_12 (громадянам Республіки Казахстан) було забезпечено участь перекладача з російської мови на українську (і навпаки).

Відповідно участь перекладача з російської мови на українську (і навпаки) забезпечена стороною обвинувачення і під час судового провадження.

Що стосується посилань сторони захисту на невручення обвинуваченим клопотання з перекладом на казахську/чеченську мову, то суд не відступаючи від своїх попередніх висновків, які неодноразово вже були висловлені у судових рішеннях вважає, що питання неналежного перекладача та мови перекладу є вирішеним і повторному обговоренню не підлягає.

У той самий час, залишається визначити, чи були вручені обвинуваченим ОСОБА_11 та ОСОБА_12 письмові клопотання з перекладом з української мову на російську.

Як було пояснено прокурором, клопотання про застосування запобіжних заходів були надіслані супровідним листом ОСОБА_11 та ОСОБА_12 до місця їх утримання, проте обвинувачені (кожен) відмовились від отримання письмових клопотань 23 лютого 2024 року про що співробітниками ДУ «Київський слідчий ізолятор» був складений акт про відмову отримувати кореспонденцію (далі - акт).

При цьому суд наголошує, що ні з супровідних листів прокурора, ані з акта неможливо однозначно встановити чи направляв прокурор клопотання із перекладом на іншу мову, а при розгляді заявлених прокурором клопотань останній не надав аргументів, здатних переконати суд дійти іншого висновку.

Також суд не знаходить необхідним детально вдаватись до дискусії, чи були прокурором завчасно надіслані клопотання з перекладом на російську мову до ДУ «Київський слідчий ізолятор» та чи дійсно відмовились таке отримати обвинувачені, чи ні.

Достатньо лише зазначити, що сторона захисту з першого судового засідання у цій справі (26 лютого 2024 року) твердо переконувала суд, що обвинуваченим (ні одному, ані іншому) не були вручені клопотання з перекладом та просив оголосити перерву для виконання процесуальних керівником своїх процесуальних обов`язків.

Отже, захисник ОСОБА_11 (на той час ОСОБА_18 ) оголосив про відсутність перекладу на зрозумілу для його підзахисного мову та довів до відома достатньою мірою зазначену інформацію прокурору, який був присутній у судовому засіданні.

Суд далі зазначає, що після цього у вказаному кримінальному провадженні проводились судові засідання при обговоренні процесуальних питань та проведенні підготовчих дій, де сторона захисту продовжувала наполягати, що клопотання їхнім підзахисним так вручене і не було.

Отож, суд констатує, що після висловлених заперечень з боку сторони захисту, прокурор за більш ніж сім місяців не домігся вжити заходів для вручення протилежній стороні клопотання з перекладом та/або надати хоча б відомості, які свідчать про намагання здійснити таке вручення обвинуваченим.

Наведені міркування суд визнає достатніми для висновку про те, що прокурор ОСОБА_3 не вбачає необхідності надавати протилежній стороні можливість реалізовувати процесуальні права, відтак, з урахуванням такої процесуальної поведінки сторони обвинувачення у суду не було жодних об`єктивних підстав для відкладення розгляду заявлених клопотань.

Встановлені судом обставини

Як вбачається із реєстру матеріалів досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні досудове розслідування тривало більш як три роки, що не є коротким в абсолютному вираженні. Дійсно, шістьом особам було повідомлено про підозру у вчиненні тяжких та особливо тяжких злочинів і справа дещо складна, що вплинуло на тривалість слідства.

Суд встановив, що в межах цього кримінального провадження під час досудового розслідування до обвинувачених (на той час підозрюваних) ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_13 із дня їх затримання (08 грудня 2020 року) до серпня 2022 року були обрані запобіжні заходи (до кожного окремо різного щабеля суворості).

Так, на етапі досудового розслідування судовий контроль у цій справі проводили слідчі судді Шевченківського районного суду м. Києва, оскільки відповідно до обвинувального акта, слідчі, які здійснювали досудове розслідування в цьому провадженні є слідчими ГУНП у м. Києві, що територіально знаходяться у Шевченківського районного суду міста Києва (далі - Шевченківський суд).

Слід нагадати, що прокурором наразі порушується питання про застосування запобіжного заходу стосовно обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

Далі суд констатує, що у цьому кримінальному провадженні слідчим суддею Шевченківського суду до ОСОБА_11 був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який неодноразово продовжувався та тривав безперервно з 08 грудня 2020 року до 08 грудня 2021 року. Після цього в силу приписів ст. 197 КПК України, строк тримання під вартою в межах строку досудового розслідування не міг перевищувати дванадцяти місяців у кримінальному провадженні щодо тяжких та особливо тяжких злочинів. Відповідно з 09 грудня 2021 року у цьому кримінальному провадженні строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_11 припинив свої дію.

У той самий час, Шевченківський суд двічі відмовляв стороні обвинувачення у задоволенні клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_12 , постановляючи рішення із схожим формулюванням. Лінія обґрунтування залишалась незмінною і недвозначною та слідчі судді з урахуванням перебування обвинуваченого під вартою в іншому кримінальному провадженні (яке на той час розглядалось у Шевченківському суді), не знаходили підстав для застосування ще одного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, як того просив прокурор ОСОБА_3 у своєму клопотанні, натомість дійшли висновку, що надані прокурором матеріали не є достатньо вагомими, а інтенсивність ризиків не має того ступеню, що виправдовувало б таке суттєве втручання у права особи, тож відмовляли у задоволенні клопотань.

Таким чином, важливою обставиною у цьому випадку є той факт, що після грудня 2021 року, тобто більше двох років та десяти місяців до обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у цьому кримінальному провадженні не було застосовано жодного запобіжного заходу, втім сторона обвинувачення у цей період не мала зауважень до їх процесуальної поведінки, будь-яких спроб з їх боку вплинути на хід кримінального провадження та/або на потерпілого чи свідків зафіксовано не було.

Проте суд також вважає за належне додати наступні міркування та звернути увагу на інші важливі обставини.

Як повідомили учасники, на розгляді у Шевченківському суді наразі перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_12 за ч. 1 ст. 255, ч. 2 ст. 255; ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 289; ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 146; ч. 4 ст. 28 ч. 4 ст. 189; ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 146; ч. 4 ст. 28 ч. 4 ст. 189; ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 189 КК України, та ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 255; ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 289; ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 146; ч. 4 ст. 28 ч. 4 ст. 189; ч. 4 ст. 28 ч. 4 ст. 189 КК України.

У межах цього кримінального провадження (яке розглядається по суті) з січня 2022 року та дотепер до обох обвинувачених застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою (стосовно першого без визначення розміру застави).

Окремо до цього, сторона захисту під час обговорення клопотань також вказала, що 04 серпня 2023 року був ухвалений обвинувальний вирок Шевченківським судом за ч. 1 ст. 115 КК України стосовно ОСОБА_12 , яким той засуджений до покарання у виді позбавлення волі та останньому до набрання вироком законної сили залишений запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в ДУ «Київський слідчий ізолятор».

Відтак, суть викладеного полягає у тому, що обвинувачені ОСОБА_11 та ОСОБА_12 на час розгляду заявлених клопотань продовжують утримуватись у місцях несвободи (один із обвинувачених у межах двох кримінальних проваджень), що вочевидь у цьому конкретному випадку викликало у прокурора необхідність підійти із більшою сумлінністю при доказовості у існуванні конкретних ризиків та надати аргументи на їх існування, що давало б суду обґрунтовано зважати на їх доведеність.

Щодо меж розгляду клопотань

У ч. 3 ст. 315 КПК України передбачено, що під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого.

Запобіжними заходами є: 1) особисте зобов`язання; 2) особиста порука; 3) застава; 4) домашній арешт; 5) тримання під вартою (ст. 176 КПК України).

В силу ч. 2 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 194 КПК України у разі вирішення питання застосування або продовження строку дії запобіжного заходу має бути встановлені такі складові - чи є обґрунтованою підозра; чи наявні достатні підстави вважати, що існує хоча б один з передбачених ст. 177 КПК ризиків, на які вказує прокурор; чи може запобігти існуючим ризикам застосування до підозрюваного менш суворого запобіжного заходу.

У ч. 2 ст. 194 КПК України передбачено, що суд зобов`язаний відмовити у застосуванні запобіжного заходу, якщо прокурор не довів наявність всіх обставин, передбачених ч. 1 ст. 194 цього Кодексу.

Суд зауважує, що у клопотаннях прокурора порушене питання про обґрунтованість пред`явленої підозри ОСОБА_12 та ОСОБА_11 з посиланням на відповідні докази, зібрані органом досудового розслідування. Однак, з огляду на стадію кримінального провадження (підготовче судове засідання) питання обґрунтованості підозри не може бути предметом вирішення, оскільки докази, які, на думку сторони обвинувачення, його підтверджують, будуть досліджуватися в порядку глави 28 КПК України, і лише за наслідком судового розгляду буде вирішено питання стосовно доведеності підозри та обвинувачення (якщо суд дійде висновку про можливість призначення обвинувального акта по суті у зв`язку з наявністю інших нерозв`язаних судом клопотань).

У зв`язку із цим, суд надаватиме оцінку винятково питанню наявності існуванню заявлених прокурором ризиків.

Згідно з ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

З наведених положень Закону вбачається, що метою запобіжного заходу є необхідність попередити виникнення названих ризиків, а не застосувати запобіжний захід за наслідками вчинення обвинуваченим відповідних дій.

З огляду на викладене, той чи інший ризик слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірної можливості здійснення підозрюваним таких спроб.

Водночас КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому. ???

Підстави, за наявності яких допускається тримання особи під вартою може бути те, що обвинувачений не з`явиться до суду; вчинить дії, які перешкоджають правосуддю; скоїть інше кримінальне правопорушення; стане причиною громадських заворушень. У контексті кримінального провадження ризиком неправомірної процесуальної поведінки обвинуваченого слід вважати таку поведінку цієї особи, настання якої характеризується високим ступенем ймовірності.

Європейська конвенція про захист людських прав і засадничих свобод дозволяє державам за певних обставин застосовувати запобіжні заходи, що обмежують свободу обвинуваченої особи з метою забезпечити здійснення ефективного кримінального провадження, включаючи позбавлення волі. Водночас у п. 1 ст. 5 Конвенції вимагається, в першу чергу, щоб тримання під вартою було "законним", що включає умову дотримання встановленої законом процедури. По суті йде мова про національне законодавство держав та зобов`язання дотримуватись матеріальних і процесуальних норм, вимагаючи додатково, щоб будь-яке позбавлення волі не суперечило меті ст. 5, що полягає у захисті особи від свавілля (Benham v. the United Kingdom), від 10 червня 1996 року, пункт 40, Reports 1996-111).

ЄСПЛ раніше не наводив загальне визначення того, які саме види дій органів влади можуть становити «свавілля» у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції. Проте ключові принципи, встановлені на основі конкретних випадків, доводять, що поняття свавілля у контексті статті 5 певною мірою змінюється залежно від відповідного виду тримання під вартою (Saadi v. the United Kingdom) [ВП], заява № 13229/03, п. 68, ECHR 2008, та (Pleso v. Hungary), заява № 41242/08, п. 57, від 2 жовтня 2012 року). Один із встановлених практикою Суду загальних принципів полягає у тому, що тримання під вартою вважатиметься «свавільним», коли, незважаючи на дотримання букви національного закону, має місце недобросовісність або введення в оману органами влади, або коли органи влади нехтують спробами правильного застосування відповідного законодавства (Mooren v. Germany), п. 78).

Більше того, вимога, щоб тримання під вартою не було свавільним, означає необхідність дотримання пропорційності між наведеною підставою тримання під вартою та власне триманням під вартою (James, Wells and Lee v. the United Kingdom), п. 195).

Виходячи саме з такого, суд буде розглядати питання щодо наявності заявлених у клопотанні прокурора ОСОБА_3 ризиків.

Ризик переховування від суду

Так, на обґрунтування заявленого ризику прокурор посилається на те, що ОСОБА_11 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст. 187 КК України, а ОСОБА_12 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 189 КК України.

Обвинуваченим, у разі визнаннями їх винуватими, загрожує відносно визначене покарання у виді позбавлення волі. У свою чергу останні не мають місця реєстрації на території України, відсутні міцні соціальні зв`язки, що може спонукати їх залишити країну, тобто переховуватись від суду.

ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово повторював, що ризик переховування обвинуваченого від суду, крім суворості покарання, має оцінюватись також з урахуванням низки інших факторів, які можуть або підтвердити цей ризик, або ж продемонструвати, що він є наскільки незначним, що не виправдовує подальше ув`язнення особи.

Вказаний ризик підлягає врахуванню у світлі таких чинників, як характер людини, її моральні принципи, місце мешкання, робота, сімейні зв`язки та будь-які інші зв`язки з країною, у якій ведеться її переслідування.

При вирішенні питання про існування ризику переховування суд вважає, що він повинен існувати у тій мірі, щоб зважити на його наявність.

З огляду на виклад доводів сторони обвинувачення, суд погоджується у цій частині із твердженнями сторони захисту, що у клопотанні прокурора не конкретизована можливість та спосіб можливого здійснення зазначених дій або що після інкримінованих подій такі дії вчинялись, так само і не підтверджено це жодними матеріалами.

Прокурор вказаний ризик мотивував ще й тим, що ОСОБА_11 та ОСОБА_12 мають паспорти громадянина РФ, відповідно можуть безперешкодно залишити територію України (у тому числі непідконтрольну її частину) шляхом виїзду для переховування від суду.

У свою чергу сторона захисту переконувала суд про недостовірність інформації оголошеної прокурором, оскільки обвинувачені ОСОБА_11 та ОСОБА_12 є громадянами Республіки Казахстан, будь-якого іншого громадянства, у тому числі РФ у них немає.

Суд же зазначає, що захист ствердно декілька судових засідань поспіль наполягали на своїй позиції, а прокурор нічим не підтвердив свої аргументи щодо російського громадянства обвинувачених, тобто не надав суду жодного документа на підтвердження викладених у його клопотанні тверджень. Більше того, із тексту обвинувального акта в частині, що стосуються анкетних відомостей ОСОБА_19 та ОСОБА_12 також відсутні дані щодо наявності у них громадянства РФ.

За цих обставин суд схильний віддати перевагу версії стороні захисту з цього питання.

Відтак, аби переконати суд, що насправді існував ризик переховування обвинувачених, жодного іншого факту чи причини, які конкретно стосувалися справи, прокурором наведено не було.

Ризик впливу на свідків та потерпілого

Сторона обвинувачення обґрунтовувала вказаний ризик тим, що обвинувачені ОСОБА_11 та ОСОБА_12 можуть незаконно впливати на свідків та потерпілого з метою створення розбіжностей у їхній показаннях, адже останні судом безпосередньо ще не допитані.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Суд може погодитись з позицією прокурора, що дійсно актуальність ризику впливу на свідків та потерпілого зберігатиметься протягом усього часу кримінального провадження до моменту сприйняття їх показів безпосередньо судом під час судового розгляду.

У той же час, суд вважає недоведеним ризик впливу на свідків та потерпілого, який стороною обвинувачення зводиться виключно до абстрактних домислів про наявність у обвинувачених мотивації здійснювати такий плив на зазначених осіб у цьому кримінальному провадженні, позаяк такі аргументи, у світлі наведених вище фактичних даних, є настільки непереконливими та вагомими, що дає суду можливість звести їх вірогідність до мінімуму.

Варто вкотре вказати, що відповідно до КПК України метою запобіжного заходу є необхідність попередити виникнення ризиків, а не застосувати запобіжний захід за наслідками можливого вчинення підозрюваним відповідних дій.

У завдання суду не входить висловлювати припущення щодо можливого звільнення обвинувачених з-під варти у іншому кримінальному провадженні та жодне судове рішення не може ухвалюватися під умовою наступних подій, які можуть настати або не настати.

Отже, стороною обвинувачення не надано доказів, які б підтверджували реальну можливість настання вказаного ризику.

Ризик перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином

Так, на обґрунтування зазначеного ризику прокурор посилався на те, що ОСОБА_11 та ОСОБА_20 можуть перешкоджати кримінальному провадженню шляхом умисної неявки для затягування судовому процесу.

У світлі цього варто звернути увагу, що аналогічні аргументи прокурором вже були зазначені та такі на переконання суду, не підтверджують ризик можливого переховування від суду з урахуванням конкретних обставин.

Відтак, дійшовши висновку про відсутність можливості у обвинувачених на вчинення вказаних дій, суд знаходить, що немає необхідності повторно давати оцінку цьому питанню.

Рзиик вчинення іншого кримінального правопорушення

Прокурор зазначає, що обвинувачені ОСОБА_11 та ОСОБА_12 можуть вчинити інший злочин, оскільки окрім інкримінованих їм кримінальних правопорушень, останні обвинувачуються, серед іншого, у створенні, керівництві злочинною спільнотою або злочинною організацією, а також участь у ній, обвинувальний акт по яким розглядається Шевченківським судом.

Так, згідно з практикою ЄСПЛ серйозність звинувачень може примусити судові органи помістити обвинуваченого під варту з метою попередження спроб подальших правопорушень. Однак необхідно, щоб цей ризик був очевидним, а захід таким, що відповідає обставинам справи, зокрема, минулому та особі обвинуваченого.

Суд зазначає, що якщо ризики наведені прокурором, взяті окремо або поєднанні з іншими обставинами цієї справи, вони вочевидь вимагали доказовості від прокурора, яке він мав надати - за наявності таких доказів, - тоді, якщо керуватися здоровим глуздом, ненадання обвинувачем доказів може дати змогу зробити висновок, що жодних ризиків не існує.

Проте, у цій ситуації з боку прокурора є лише типовий набір загальних тверджень без чітких підстав у світлі обставин конкретної ситуації.

Отже, належного обґрунтування, що обвинувачені ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , кожен окремо, вчинять інше кримінальне правопорушення клопотання не містить, а додатки до нього у виді доказів стороною обвинувачення долучені не були.

Висновок

Суд зазначає, що прокурор не навів жодної відповіді на конкретні доводи захисників щодо доцільності застосування запобіжного заходу і також не навів суду жодних, навіть шаблонних, підстав у обставинах цієї справи для застосування запобіжного заходу.

Усе це підтверджує, що прокурор ОСОБА_3 подавши відповідні клопотання про застосування безальтернативного запобіжного заходу лише процитував різні відповідні положення законодавства, пов`язані з триманням під вартою, зокрема ст. 177 КПК України та практику ЄСПЛ, в яких визначався перелік обставин, що мали враховуватися під час ухвалення рішень про тримання під вартою не демонструючи, як ці положення законодавства та принципи практики стосувалися конкретних фактів та обставин цієї справи стосовно обвинувачених ОСОБА_12 та ОСОБА_11 .

При цьому слід відзначити, що прокурор як агент держави не може мотивувати клопотання про обрання запобіжного заходу, підсилюючи аргументи викладені у ньому, практикою ЄСПЛ, створеною на підставі тлумачення положень ЄКПЛ, яка захищає саме права людини, а не державні інституції.

Як підсумок, цього достатньо, аби дійти висновку, що застосування запобіжного заходу у цьому випадку не відповідає вимогам Конвенції, вимогам ст. 177 КПК України, воно також не відповідає будь-якому іншому положенню КПК України, зокрема ст. 2 цього Кодексу де, серед іншого, визначено, що до кожного учасника кримінального провадження має бути застосована належна правова процедура.

Застосування належної правової процедури у кримінальному провадженні - це встановлені кримінальним процесуальним законодавством способи реалізації норм кримінального процесуального права, що забезпечують досягнення цілей правового регулювання кримінальних процесуальних відносин у сфері порядку досудового розслідування та судового розгляду. Воно означає не лише те, що всі дії процесуальних суб`єктів мають відповідати вимогам закону, адже в такому випадку це завдання розчиняється в приписах засади законності. Такі дії мають виникати із наявних повноважень і перебувати в адекватному співвідношенні із конкретним процесуальним завданням, яке виникає в певний момент досудового розслідування і судового розгляду кримінального провадження. Таке адекватне співвідношення призводить до принципу пропорційності.

Недотримання належної правової процедури тягне за собою порушення гарантованого кожному ст. 6 Європейської конвенції про захист людських прав і засадничих свобод права на справедливий суд.

Суд далі зазначає, що як свідчить факти та історія цього провадження, звернення прокурора із цими клопотаннями є намаганням лише забезпечити ОСОБА_11 та ОСОБА_12 як обвинувачених у розпорядженні державних органів (як припускається), не забезпечуючи при цьому їх процесуальних прав як обвинувачених. На переконання суду, зазначені дії представника публічного обвинувачення суперечать завданням кримінального провадження, принципу верховенства права тощо.

Керуючись статтями 177-178, 183, 314-315, 372, 376 КПК України, суд

постановив:

У задоволенні клопотання прокурора ОСОБА_3 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відмовити.

У задоволенні клопотання прокурора ОСОБА_3 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_21