КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №11-сс/824/6159/2024 Доповідач у ІІ інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

Головуючий суддя: ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_5

власника майна ОСОБА_6

адвоката ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу з доповненнями прокурора Деснянської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Деснянського районного суду міста Києва від 21 серпня 2024 року щодо арешту майна у кримінальному провадженні №0000114 від 19 січня 2024 року, -

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду міста Києва від 21 серпня 2024 року у задоволенні клопотання прокурора Деснянської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_8 у кримінальному провадженні №0000114 від 19 січня 2024 року про арешт майна - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою прокурор Деснянської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою накласти арешт на майно, що належить на праві власності підозрюваному ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із забороною розпорядження та відчуження, а саме на: автомобіль легковий BMW 228I, 2015 року випуску, VIN НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 .

Уважає, що ухвала слідчого судді є незаконною та необґрунтованою через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Вказує, що в результаті допущеної заступником начальника управління капітальних вкладень КО «Київзеленбуд» ОСОБА_6 службової недбалості з рахунку КО «Київзеленбуд» безпідставно перераховано грошові кошти у сумі 634 305,42 грн - необґрунтовано завищену вартість матеріалів, чим спричинено матеріальну шкоду територіальній громаді м. Києва на вказану суму, що є тяжкими наслідками.

Зауважує, що на даний час вирішується питання щодо залучення до даного кримінального провадження в якості потерпілого Київської міської ради та заявлення цивільного позову у кримінальному провадженні, що вимагає значного часу, а зволікання у застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна з метою забезпечення відшкодування шкоди створює умови для приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження майна та нівелює завдання арешту майна, які визначені частиною першою статті 170 КПК України.

Посилається на те, що відсутність у матеріалах клопотання відомостей щодо вартості майна, на яке накладається арешт, не є підставою для відмови у його задоволенні.

Звертає увагу суду на те, що обов`язку доведення співмірності вартості майна, на яке необхідно накласти арешт з метою забезпечення цивільного позову та розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, приписи частини першої статті 173 КПК України не містять.

25 вересня 2024 року до суду надійшли доповнення до апеляційної скарги від прокурора Деснянської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_8 , в яких останній зазначає, що враховуючи саму підставу накладення арешту на майно, а саме - відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), арешт майна як захід забезпечення кримінального провадження за своєю правовою природою є заходом забезпечення цивільного позову, а тому наявні підстави для застосування положень, передбачених частиною п`ятою статті 128 КПК України щодо врегулювання процесуальних відносин із застосуванням норм ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу, а також власника майна ОСОБА_6 та його адвоката ОСОБА_7 , які проти апеляційної скарги заперечували, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з наданих суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, у провадженні СВ Деснянського УП ГУ НП в м. Києві перебуває кримінальне провадження №0000114 від 19 січня 2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 191, частиною другою статті 367 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що заступником начальника управління капітальних вкладень КО «Київзеленбуд» ОСОБА_6 допущено службову недбалість при виконанні обов`язків при укладанні договору підряду №118/8 від 04 серпня 2023 року, через несумлінне ставлення до них, чим Київській міській раді завдано тяжкі наслідки.

У порушення вимог частини першої статті 5 Закону України «Про публічні закупівлі», пункту 6 частини першої статті 7, пунктів 3, 5 частини першої статті 26 Бюджетного кодексу України, пунктів 3.1, 3.2, 3.4 Розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 11 вересня 2009 року, посадових обов`язків заступника начальника управління капітальних вкладень, будучи заступником начальника управління капітальних вкладень КО «Київзеленбуд», тобто службовою особою, яка виконує організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські обов`язки, неналежно виконуючи свої службові обов`язки, через несумлінне ставлення до них, ОСОБА_6 не забезпечив раціональне, ефективне, економічне розпорядження коштами місцевого бюджету та не перевірив ринкової вартості товару при затверджені кошторисної документації, тим самим допустивши необґрунтоване завищення вартості матеріалів, а саме на комплекти автономного вуличного освітлення на сонячній батареї (опора із світильником) на загальну суму 634 305,42 грн без ПДВ.

Також установлено, що в результаті допущеної заступником начальника управління капітальних вкладень КО «Київзеленбуд» ОСОБА_6 службової недбалості з рахунку КО «Київзеленбуд» безпідставно перераховано грошові кошти в сумі 634 305, 42 грн - необґрунтовано завищену вартість матеріалів, чим спричинено матеріальну шкоду територіальній громаді м. Києва на вказану суму, що є тяжкими наслідками.

13 серпня 2024 року в рамках даного кримінального провадження ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 367 КК України.

20 серпня 2024 року до слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва надійшло клопотання прокурора Деснянської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_8 про арешт майна із забороною розпорядження та відчуження, яке належить на праві власності підозрюваному за частиною другою статті 367 КК України ОСОБА_9 , а саме: автомобіль легковий BMW 228I, 2015 року випуску, VIN НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов).

Ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду міста Києва від 21 серпня 2024 року у задоволенні клопотання прокурора Деснянської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_8 у кримінальному провадженні №0000114 від 19 січня 2024 року про арешт майна - відмовлено.

З такими висновками погоджується і колегія суддів.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно статей 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Згідно пункту 7 частини другої статті 131 КПК України арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

У відповідності до частини третьої статті 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора, може бути виконано завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до частини першої статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно частини другої статі 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За змістом частини шостої статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Відповідно до частини другої статті 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

З матеріалів судового провадження вбачається, що прокурором при зверненні до слідчого судді з клопотанням про арешт майна не в повній мірі дотримані вимоги вищевказаних норм КПК України та Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Обґрунтовуючи у клопотанні підстави для накладення арешту на автомобіль легковий BMW 228I, 2015 року випуску, VIN НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , який належить на праві власності підозрюваному ОСОБА_9 , із забороною розпорядження та відчуження, прокурору клопотанні посилався на необхідність відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов).

Разом з тим, як убачається зі змісту клопотання прокурора про арешт майна, а також матеріалів кримінального провадження, які долучені на обґрунтування клопотання, в рамках кримінального провадження №0000114 від 19 січня 2024 року цивільний позов не заявлявся, при цьому прокурором не зазначена вартість майна, яке належить арештувати з метою забезпечення цивільного позову, а також до матеріалів не долучено доказів, які вказують на вартість цього майна, яка має бути співмірною із розміром шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або зазначеною у цивільному позові, у зв`язку з чим зазначена у клопотанні прокурором підстава арешту майна з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), не знайшла свого підтвердження в ході розгляду клопотання, про що обґрунтовано зазначено слідчим суддею.

Так, надані суду матеріали, з урахуванням відомостей, які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні за частиною другою статті 367 КК України, не містять відомостей, даних та обґрунтованих правових підстав, у зв`язку з якими необхідно здійснити арешт майна підозрюваного ОСОБА_6 , не доведено розумність та співмірність обмеження права власності у даному кримінальному провадженні.

Окрім того, прокурором не доведено наявність ризиків, на які він посилається у клопотанні, що у разі незастосування заборони на відчудження та використання майна може призвести до його зникнення, втрати або пошкодження відповідного майна, або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню, як того передбачає стаття 170 КПК України.

На переконання колегії суддів, орган досудового розслідування у розумінні вимог статті 132 КПК України не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався у клопотанні.

Крім того, звертаючись із клопотанням про накладення арешту на вилучене майно, слідчий не перевірив, чи виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи власника такого майна потребам досудового розслідування, і чи не порушує при вказаних обставинах справедливий баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження.

Відповідно до частини першої статті 173 КПК України суд відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої 170 КПК України.

Таким чином, на переконання колегії суддів, арешт на вказане у клопотанні майно не може бути накладений за обставин, викладених у клопотанні прокурора про арешт майна та з метою, яка передбачена пунктом 4 частини другої статті 170 КПК України, а тому слідчий суддя обґрунтовано відмовив у його задоволенні.

Викладені в апеляційній скарзі прокурора доводи про те, що відсутність у матеріалах клопотання відомостей щодо вартості майна, на яке накладається арешт, не є підставою для відмови у його задоволенні, а також, що обов`язку доведення співмірності вартості майна, на яке необхідно накласти арешт з метою забезпечення цивільного позову та розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, приписи частини першої статті 173 КПК України не містять, не спростовують правильність висновків слідчого судді, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону та зводяться до власного тлумачення положень законодавства.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією суддів не встановлено.

Інші доводи прокурора про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали слідчого судді колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

З урахуванням викладеного, колегія суддів уважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні клопотання про накладення арешту на автомобіль легковий BMW 228I, 2015 року випуску, VIN НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , з метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення.

Керуючись статтями 170, 171, 173, 376, 407, 418, 422 КПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу з доповненнями прокурора Деснянської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Деснянського районного суду міста Києва від 21 серпня 2024 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_4

ОСОБА_3