ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2024 року

м. Київ

справа № 520/7684/17

провадження № 51-2594 км 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

виправданої (відеоконференція) ОСОБА_7 ,

захисника (відеоконференція) ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на вирок Київського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2020 року й ухвалу Одеського апеляційного суду від 14 лютого 2024 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000032 за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки та мешканки АДРЕСА_1 ), зареєстрованої у АДРЕСА_2 ), раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Згідно з обвинувальним актом ОСОБА_9 у 2014 році почав займатись підприємницькою діяльністю та познайомився із заступником начальника відділу адміністрування податку на доходи фізичних осіб ДПІ у Київському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області ОСОБА_7 , із якою склались довірливі стосунки.

В січні 2017 року ОСОБА_9 зареєстрував ТОВ «ПреміумЮвгрейн», у якому зайняв посаду директора і 06 квітня 2017 року о 16:30 год., перебуваючи у приміщенні ДПІ у Київському районні м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області, що по проспекту Академіка Глушка, 17/2 у м. Одеса, звернувся до ОСОБА_7 щодо можливості реєстрації ТОВ «ПреміумЮвгрейн» як платника ПДВ, оскільки в лютому та березні 2017 року отримував відмови у реєстрації.

Тоді у ОСОБА_7 виник умисел на заволодіння майном ОСОБА_9 шляхом обману та зловживання довірою останнього, у зв`язку із чим вона, діючи з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, вирішила створити у ОСОБА_9 переконання у тому, що вона за грошову винагороду у сумі 5 000 гривень, використовуючи свої службові повноваження, може вирішити проблему, яка виникла у нього.

При цьому ОСОБА_7 розуміла, що відповідно до нормативних документів, а також посадової інструкції, вона не має повноважень щодо реєстрації фізичних осіб-підприємців як платників ПДВ та не може вплинути на таку реєстрацію.

18 квітня 2017 року, приблизно о 16:50, ОСОБА_9 , перебуваючи у службовому приміщенні ДПІ у Київському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області, діючи за дорученням, передав ОСОБА_7 реєстраційну заяву платника ПДВ форми № 1-ПДВ від імені ФОП ОСОБА_10 , а також, будучи введеним нею в оману щодо її повноважень та можливості вплинути на вирішення питання реєстрації й довіряючи їй, передав грошові кошти у сумі 5 000 грн, якими ОСОБА_7 заволоділа, заподіявши ОСОБА_9 матеріальну шкоду.

Стороною обвинувачення дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.1 ст.190 КК України як шахрайство, тобто заволодіння чужим майном шляхом обману та зловживання довірою.

Київський районний суд міста Одеси вироком від 16 листопада 2020 року визнав ОСОБА_7 невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, та виправдав її на підставі п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК України.

Одеський апеляційний суд ухвалою від 14 лютого 2024 року апеляційну скаргу з доповненнями прокурора залишив без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без зміни.

Виправдовуючи ОСОБА_7 суд першої інстанції вказав, що в її діях відсутня об`єктивна та суб`єктивна сторона складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.

Також суд першої інстанції визнав недопустимими доказами матеріали за результатами проведення НСРД, оскільки всі протоколи за результатами проведення цих слідчих дій складені оперуповноваженим УЗЕ в Одеській області ДЗЕ НП України капітаном поліції ОСОБА_11 , однак в матеріалах провадження відсутні доручення слідчого, прокурора на проведення НСРД, тому вони проведені неуповноваженими особами.

Крім цього, суд визнав недопустимими доказами всі матеріали за результатами проведення НСРД з тих підстав, що органом досудового розслідування навмисно було кваліфіковано діяння ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 368 КК України, щоб призначити проведення НСРД, адже відповідно до ч. 2 ст. 246 КПК України такі дії проводяться у кримінальному провадженні виключно щодо тяжкого або особливо тяжкого злочину.

Також суд першої інстанції дійшов висновку про наявність провокації з боку органу досудового розслідування на вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати указані вище судові рішення місцевого та апеляційного судів у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

На обґрунтування своїх вимог прокурор зазначає, що на початковому етапі документування протиправної діяльності, діючи в умовах, які повинні виключати витік інформації, орган досудового розслідування не мав можливості з`ясувати всі обставини вчинення кримінального правопорушення, тому мав всі законні підстави попередньо кваліфікувати діяння ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 368 КК України, і з дотриманням вимог ч. 2 ст. 246 КПК України отримав дозвіл на проведення відповідних НСРД.

Також прокурор у касаційній скарзі висловлює незгоду з висновками судів про відсутність в діянні ОСОБА_7 об`єктивної та суб`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.

Зокрема вказує, що ОСОБА_9 не визнано потерпілим у цьому кримінальному провадженні, але під час судового розгляду встановлено, що передані ОСОБА_7 кошти належали саме йому. Факт відсутності у ОСОБА_7 повноважень здійснювати реєстрацію платника ПДВ та видавати відповідне свідоцтво не спростовує того, що вона обіцяла ОСОБА_9 вирішити це питання за грошову винагороду, знаючи, що не буде вчиняти для цього жодних дій.

При цьому прокурор вважає, що діяння були вчинені ОСОБА_7 одразу двома способами: і шляхом обману, і шляхом зловживання довірою, що не суперечить положенням ст. 190 КК України.

Прокурор також не погоджується з висновками обох судів про провокацію ОСОБА_7 на вчинення кримінального правопорушення. Вважає, що правоохоронні органи розпочали дії, спрямовані на документування кримінального правопорушення, після звернення особи, якій вже була висловлена завуальована пропозиція надати неправомірну вигоду, тобто вони приєднались вже на етапі розпочатої протиправної діяльності.

Зазначені обставини, на думку прокурора, залишились без належної оцінки апеляційного суду, тому оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню.

Захисник виправданої ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 подав заперечення на касаційну скаргу прокурора, у якому просить залишити оскаржувані судові рішення без зміни.

20 серпня 2024 року на адресу Верховного Суду надійшли доповнення прокурора до касаційної скарги, у яких він деталізує доводи поданої касаційної скарги та наводить додаткове обґрунтування вимог щодо необхідності скасування виправдувального вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду щодо ОСОБА_7 , посилаючись на практику Верховного Суду з окремих питань.

Позиції учасників судового провадження

Прокурори підтримали подану касаційну скаргу.

Виправдана ОСОБА_7 та її захисник ОСОБА_8 просили залишити без задоволення касаційну скаргу прокурора.

Мотиви Суду

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

За частиною першою цієї статті суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, які не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до положень ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до положень статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ухвала апеляційного суду є рішенням суду вищого рівня щодо законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції, яке перевіряється в апеляційному порядку, і повинна відповідати вимогам статей 370, 419 КПК України.

Відповідно до вимог ст. 419 КПК України в мотивувальній частині ухвали, зокрема, зазначається короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення, мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. Усі доводи, які містяться в апеляційних скаргах, мають бути проаналізовані з урахуванням наявних у справі доказів з тим, щоб жоден з них не залишився нерозглянутим.

Перевіривши оскаржувані судові рішення в касаційному порядку колегія суддів приходить до наступних висновків.

Стосовно поданих прокурором доповнень до касаційної скарги колегія суддів зазначає таке.

За правилами ст. 432 КПК України відмова від касаційної скарги, зміна і доповнення касаційної скарги під час касаційного провадження здійснюється згідно з положеннями статті 403 цього Кодексу.

За змістом ст. 432, ч. 4 ст. 403 КПК України внесення до касаційної скарги змін, які тягнуть за собою погіршення становища обвинуваченого, за межами строків на касаційне оскарження не допускається.

Статтею 426 КПК України визначено, що касаційна скарга на судові рішення може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Оскаржувану ухвалу Одеського апеляційного суду постановлено 14 лютого 2024 року, тому строк на касаційне оскарження судових рішень закінчився 14 травня 2024 року.

Оскільки доповнення до касаційної скарги прокурора подані 20 серпня 2024 року, тобто поза межами визначеного законом тримісячного строку на касаційне оскарження, й ці доповнення містять додаткові обґрунтування щодо необхідності скасування оскаржуваних виправдувального вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду, якою зазначений вирок залишений без зміни, тобто спрямовані на погіршення становища виправданої, колегія суддів за правилами ч. 4 ст. 403, ст. 432 КПК України не бере їх до уваги.

Щодо доводів касаційної скарги прокурора про необґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність в діянні ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення з наведених в оскаржуваних судових рішеннях підстав, колегія суддів зазначає таке.

Однією з підстав виправдання суд вказав, що у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 жодну особу не визнано потерпілою, жодна особа не подала заяву про завдання їй кримінальним правопорушенням матеріальної чи моральної шкоди, що місцевим судом зазначається як один із аргументів на підтвердження факту відсутності в діях ОСОБА_7 складу інкримінованого їй кримінального правопорушення.

Однак, зміст, значення і обсяг поняття потерпілого в кримінальному праві не збігається з поняттям потерпілого в кримінальному процесуальному аспекті, де вони мають різне правове значення.

У кримінальному процесуальному аспекті особа визнається потерпілим відповідно до приписів кримінального процесуального закону, внаслідок чого набуває процесуальні права для реалізації власних інтересів у кримінальному провадженні з моменту, визначеному приписами частин 2, 3 ст. 55 КПК України.

При цьому жодна з норм КПК України не виключає здійснення досудового розслідування, судового провадження за інкримінованим ОСОБА_7 правопорушенням за відсутності зазначених вище підстав щодо участі у справі фізичної чи юридичної особи як потерпілого.

Кримінальний процесуальний закон як форма реалізації кримінально-правових відносин не пов`язує їх втілення за інкримінованим за ч. 1 ст. 190 КК України кримінальним правопорушенням з набуттям процесуального статусу потерпілого конкретною особою. У кримінально-правовому вимірі підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого КК України.

Криміналізація діяння, передбаченого диспозицією ч. 1 ст. 190 КК України, пов`язана і обумовлена його суспільною небезпечністю, що визначається важливістю об`єкта кримінально-правової охорони та вартісним критерієм предмету злочину, який віддзеркалює ступінь небезпечності конкретного злочину, де ознаки конкретного потерпілого не впливають на кримінальну відповідальність (постанова від 04 серпня 2021 року у справі № 712/10080/15-к, провадження № 51-6060км19).

Таким чином, відсутність у цьому кримінальному провадженні в процесуальному аспекті конкретної особи, яка визнана потерпілим, відсутність заяви такого потерпілого про завдану шкоду самі по собі не обумовлюють наявність чи відсутність в діяння певної особи складу певного кримінального правопорушення в кримінально-правовому аспекті.

Також Верховний Суд не вбачає достатньо умотивованими висновки судів першої та апеляційної інстанцій про визнання недопустимими доказами матеріалів НСРД, оскільки всі протоколи за результатами проведення цих слідчих дій складені оперуповноваженим УЗЕ в Одеській області ДЗЕ НП України капітаном поліції ОСОБА_11 , однак в матеріалах провадження відсутні доручення слідчого, прокурора на проведення НСРД оперативним працівником, тому вони проведені неуповноваженими особами.

Як убачається зі змісту досліджених судом першої інстанції постанов прокурора про проведення контролю за вчиненням злочину від 10 квітня 2017 року (т. 3 а. с. 38-41, 42-45), у цих постановах прокурора зазначено про доручення проведення НСРД співробітникам оперативного підрозділу УЗЕ в Одеській області ДЗЕ НП України.

Крім цього, прокурором до апеляційної скарги було долучено доручення прокурора начальнику УЗЕ в Одеській області ДЗЕ НП України про проведення негласних слідчих (розшукових) дій, якими прокурор доручає провести відповідні НСРД (т. 5 а.с. 63, 64, 65). Ці доручення були долучені до матеріалів провадження та досліджені апеляційним судом.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для визнання доказів, отриманих під час проведення НСРД, недопустимими з указаних мотивів, адже за змістом ч. 6 ст. 246 КПК України проводити негласні слідчі (розшукові) дії має право слідчий, який здійснює досудове розслідування кримінального правопорушення, або за його дорученням - уповноважені оперативні підрозділи. За рішенням слідчого чи прокурора до проведення негласних слідчих (розшукових) дій можуть залучатися також інші особи.

Таким чином, закон не виключає можливості доручення проведення певної НСРД, крім слідчого, й уповноваженим прокурором і не вимагає обов`язкового доручення на проведення НСРД саме конкретному працівникові певного оперативного підрозділу, вказуючи, що таке доручення видається уповноваженому оперативному підрозділу як структурній одиниці певного органу чи установи.

Апеляційний суд, вирішуючи питання про допустимість цих доказів, вказав, що відповідне доручення було надане суду прокурором (т. 5 а.с. 63), однак чітко своєї думки щодо обґрунтованості зазначеної позиції місцевого суду не навів, зазначивши, що все одно погоджується з позицією суду першої інстанції щодо недопустимість цих доказів ще й з інших підстав.

Зокрема апеляційний суд погодився з тим, що органом досудового розслідування було штучно внесено в ЄРДР відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, яке на момент вчинення відносилось до тяжких злочинів і передбачало можливість проведення НСРД за правилами ч. 2 ст. 246 КПК України.

Тобто нібито відбулося штучне завищення попередньої кваліфікації вчиненого діяння при тому, що вже на перших етапах досудового розслідування у слідства були об`єктивні дані про те, що ОСОБА_7 за змістом своїх посадових обов`язків не має відношення до вирішення тих питань, які її просив вирішити ОСОБА_9 .

Верховний Суд також не вбачає зазначені висновки достатньо умотивованими з огляду на таке.

Верховний Суд у своїх постановах вже зазначав, що, якщо на момент проведення НСРД існували достатні підстави для обґрунтованого припущення щодо вчинення особою діяння, яке кваліфікується відповідно до закону про кримінальну відповідальність як тяжкий або особливо тяжкий злочин, а в ході проведення подальшого досудового розслідування кваліфікацію було змінено на таку, що передбачає відповідальність за нетяжкий злочин або проступок, то фактичні дані, отримані в результаті проведення НСРД, можуть бути доказами в цьому кримінальному провадженні (постанова Верховного Суду від 16 листопада 2023 року, справа № 629/4665/15-к, провадження № 51-2821км23).

За матеріалами провадження спочатку згідно з витягом з ЄРДР у справі № 0000032 03.03.2017 було внесено відомості за фактом вимагання службовими особами правоохоронного органу, які діють за попередньою змовою групою осіб, неправомірної вигоди за вчинення в інтересах громадянина дій з використанням наданого їм службового становища за правовою кваліфікацією ч. 3 ст. 368 КК України (т. 1 а. с. 38).

Надалі 08.04.2017 в цьому ж провадженні було внесено відомості до ЄРДР з фабулою: заступник начальника відділу адміністрування податку на доходи фізичних осіб ДПІ у Київському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області ОСОБА_7 , будучи службовою особою, яка займає відповідальне становище, 06.04.2017 висловила представнику ОСОБА_10 за довіреністю ОСОБА_9 пропозицію надати їй неправомірну вигоду у вигляді грошових коштів у розмірі 5000 грн за вчинення в його інтересах дій з використанням службового становища - прийняття позитивного рішення та реєстрацію ФОП ОСОБА_10 як платника податку на додану вартість. Правова кваліфікація: ч. 3 ст. 368 КК України (також т. 1 а. с. 38).

Саме в рамках здійснення досудового розслідування указаного вище кримінального правопорушення з кваліфікацією за ч. 3 ст. 368 КК України (тяжкий злочин) і були проведені відповідні НСРД.

При цьому висновки судів про те, що з назви посади ОСОБА_7 , яка була відома правоохоронним органам вже на початку досудового розслідування, очевидно вбачається, що остання не мала відношення до реєстрації юридичних осіб, тому кваліфікація її діянь при внесенні відомостей до ЄРДР була штучно завищена, не вбачаються переконливими, оскільки конкретні повноваження і обов`язки особи працівника ДПІ визначаються не назвою посади, а змістом конкретного документу - посадової інструкції, положення тощо.

Колегія суддів також в певній частині погоджується з позицією місцевого суду, яка була дещо деталізована апеляційним судом, про те, що за змістом зміненого прокурором обвинувального акту (т. 4 а.с. 60-65) ОСОБА_7 інкриміновано вчинення шахрайства як шляхом обману, так і шляхом зловживання довірою одночасно. За узагальненою позицією обох судів це було розцінено як неконкретизованість висунутого обвинувачення з акцентом на те, що обман і зловживання довірою є різними, непоєднуваними між собою способами вчинення шахрайства.

Відповідно до правового висновку у постанові об`єднаної палати ККС ВС від 17 жовтня 2022 року (справа № 686/13801/16-к, провадження № 51-4160кмо20) в складі шахрайства заволодіння чужим майном або придбання права на майно є альтернативними формами виявлення його об`єктивної сторони, а обман чи зловживання довірою є самостійними (альтернативними) способами вчинення кримінального правопорушення.

З огляду на це, зважаючи на альтернативність зазначених способів вчинення указаного кримінального правопорушення, їх одночасне інкримінування, хоча і вказує на недостатню конкретизованість висунутого особі обвинувачення, однак саме по собі не може бути підставою для виправдання такої особи за наявності в її діях необхідних ознак складу вказаного злочину, адже суд в ході судового розгляду не позбавлений права визнати висунуте особі обвинувачення підтвердженим у певній частині, зокрема й щодо конкретного способу його вчинення.

Разом з цим, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції про наявність ознак провокації з боку працівників правоохоронних органів на вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення.

ЄСПЛ неодноразово формулював у своїх рішеннях визначення провокації, розкривав її зміст та форми (справи «Раманаускас проти Литви від 05 лютого 2008 року, «Баннікова проти Росії» від 04 листопада 2010 року та інші).

Із правових позицій цього суду вбачається, що має місце провокація вчинення злочину, якщо: були активні дії правоохоронних органів; з їх боку мало місце спонукання особи до вчинення злочину (наприклад, прояв ініціативи у контактах з особою, повторні пропозиції, незважаючи на початкову відмову особи, наполегливі нагадування); злочин не був би скоєний без втручання правоохоронних органів.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 02.03.2017 ОСОБА_9 звертається до правоохоронних органів із заявою про те, що він як керівник ТОВ «ПреміумЮвгейн» звернувся до державної податкової інспекції із заявою про реєстрацію вказаного товариства платником податку на додану вартість, однак йому відмовили у прийняті цієї заяви і повідомили про можливість вирішення питання за грошову винагороду, тому він просить притягнути до відповідальності цих осіб.

Також суд встановив, що матеріали кримінального провадження не містять фактичних даних та доказів того, що ОСОБА_9 взагалі звертався до державної податкової інспекції із заявою про реєстрацію ТОВ «ПреміумЮвгейн» платником податку на додану вартість до часу звернення до правоохоронних органів, і що йому було відмовлено у такій реєстрації.

В подальшому після подання заяви всі зустрічі з ОСОБА_7 відбувались під контролем правоохоронних органів, а саме:

09.03.2017 ОСОБА_7 повідомила ОСОБА_9 про те, що всі документи необхідно подавати через канцелярію державної податкової служби;

20.03.2017 та 22.03.2017 ОСОБА_7 знову повідомляє, що всі документи необхідно подавати через канцелярію державної податкової служби, й вона не володіє інформацією про те, як отримати реєстрацію платника ПДВ юридичною особою.

При цьому 22.03.2017 ОСОБА_9 під час бесіди з ОСОБА_7 питає, чи зареєструється його товариш як платник податку на додану вартість, чи зможе він разом з ним співпрацювати;

06.04.2017 ОСОБА_9 при розмові з ОСОБА_7 пропонує зареєструвати ФОП ОСОБА_10 як платника податку на додатку вартість, на що ОСОБА_7 роз`яснює, що спершу треба вирішити питання з реєстратором та заповнити і здати відповідні звіти;

07.04.2017 ОСОБА_9 повторно звертається із заявою про вчинення кримінального правопорушення до правоохоронних органів, у якій повідомляє, що для реєстрації ФОП ОСОБА_10 платником податку на додану вартість ОСОБА_7 вимагає 5 000 гривень;

18.04.2017 ОСОБА_9 повторно звернувся до ОСОБА_7 і передав їй кошти в сумі 5000 грн.

Місцевий та апеляційний суди дійшли висновку, що зазначені обставини вказують на те, що ОСОБА_9 цілеспрямовано здійснював зустрічі саме з ОСОБА_7 .

Зокрема, досліджена апеляційним судом копія реєстраційної заяви платника податку на додану вартість ТОВ «Преміум Ювгрейн» та додані до неї копії виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, копії Статуту не містять даних про те, що ці документи подавалися до ДПІ в Київському районі м. Одеси, оскільки на них відсутні будь-які штампи вхідної кореспонденції, так само як і не долучено будь-якої відповіді на ім`я ТОВ «Преміум Ювгрейн» про відмову у реєстрації заяви, що не заперечується стороною обвинувачення.

Крім цього, на підставі оцінки сукупності встановлених обставин суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшли висновку, що дії ОСОБА_9 , який перебуваючи під контролем співробітників правоохоронних органів, ініціював низку зустрічей саме з ОСОБА_7 , а не з особою, яка має відношення до реєстрації платниками податків юридичних осіб, свідчить про наявність ознак провокації з боку правоохоронних органів саме ОСОБА_7 на вчинення кримінального правопорушення.

Колегія суддів касаційного суду вбачає такі висновки судів обґрунтованими, оскільки указана вище кількість зустрічей ОСОБА_9 з ОСОБА_7 , їх ініціювання саме ОСОБА_9 , його наполегливість у численних контактах саме з ОСОБА_7 , спеціальне поступове підлаштовування цілей таких контактів під ОСОБА_7 в контексті змісту її службових обов`язків, дає достатні підстави вважати, що без указаних вище активних систематичних цілеспрямованих дій представників правоохоронного органу цей злочин не був би скоєний.

Враховуючи викладене, попри встановлені під час касаційного розгляду окремі недоліки мотивувальних частин обох оскаржених рішень, Верховний Суд загалом погоджується з правильністю рішень судів першої та апеляційної інстанції, й не вбачає підстав для скасування правильних за своєю суттю рішень лише з формальних міркувань.

Тому, керуючись положеннями ст. ст. 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд

ухвалив:

Вирок Київського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2020 року й ухвалу Одеського апеляційного суду від 14 лютого 2024 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3