Справа № 759/7698/23 Суддя в І-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/372/2024 Суддя в 2-й інстанції ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар - ОСОБА_5 ,

за участю прокурора - ОСОБА_6

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження №0001311 від 21.03.2023 за апеляційними скаргами прокурора Святошинської окружної прокуратури м. Києва та заступника керівника Київської міської прокуратури на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 21 червня 2023 року,

в с т а н о в и л а :

Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 21 червня 2023 року,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, українця, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

засуджено за ч. 4 ст. 186 КК України із застосуванням положень ст. 69 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років;

на підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 (три) роки;

відповідно до ст.76 КК України зобов`язано ОСОБА_7 періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи;

вирішено питання про речові докази.

Відповідно до вироку, ОСОБА_7 , 20 березня 2023 року приблизно о 18.50 годин, проходив біля будинку АДРЕСА_2 , де побачив раніше невідому йому ОСОБА_9 , яка в руках тримала мобільний телефон «IPhone 11Purple» 128GB. В цей час ОСОБА_7 , не маючи офіційною місця роботи та інших джерел доходів, а також відчуваючи потребу в грошових коштах, вирішив відкрито заволодіти вищевказаним мобільним телефоном «IPhone 11Purple» 128GB, який належить ОСОБА_9 . З метою виконання свою злочинного умислу, направленого на відкрите викрадення чужого майна, ОСОБА_7 20.03.2023 року, приблизно о 18.55 годин, ззаду підійшов до ОСОБА_9 та з метою подолання подальшого опору рукою вдарив ОСОБА_9 в ліву частину голови. Від нанесеного удару ОСОБА_9 відчула сильний біль. В подальшому, ОСОБА_7 користуючись тим, що потерпіла не чинить опору його злочинним діям вихопив з рук ОСОБА_9 належний їй мобільний телефон «IPhone 11Purple» 128GB вартістю 20000 гривень, у силіконовому чохлі вартістю 200 гривень. Відкрито викравши чуже майно, яке належить ОСОБА_9 , ігноруючи обурення та вимоги ОСОБА_9 про повернення викраденого мобільного телефону, не реагуючи на вимоги зупинитись, з місця вчинення кримінального правопорушення втік, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, завдавши потерпілій ОСОБА_9 матеріальну шкоду на суму 20200 гривень.

В апеляційній скарзі прокурор Святошинської окружної прокуратури м. Києва, не оспорюючи доведеність вини ОСОБА_7 та правильність кваліфікації його дій, вважає, що вирок суду першої інстанції є незаконним та таким, що підлягає скасуванню в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість. Вважає, що суд першої інстанції при постановленні вироку щодо ОСОБА_7 та призначенні йому покарання, не навів обставин та даних про особу обвинуваченого, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і впливають на можливість застосування вимог ст. 69 КК України. На переконання прокурора, суд не врахував той факт, що у цій ситуації ОСОБА_7 діяв відкрито, зухвало і, свідомо нехтуючи присутністю власниці майна, подавляючи її опір,вдарив потерпілу в ліву частину голови. Крім цього, на думку прокурора, суд помилково врахував як обставину, що пом`якшує покарання, активне сприяння розкриттю злочину, не навівши обґрунтування в чому саме полягає таке активне сприяння. Також, суд взяв до уваги як обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченого те, що шкода завдана потерпілій відшкодована шляхом повернення викраденого майна, проте відповідно до вимог ст. 66 КК України, обставиною, що пом`якшує покарання є добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди, при цьому під час судового розгляду справи, потерпіла повідомила, що викрадене їй повернули працівники поліції, а не сам обвинувачений. Також прокурор вказав на безпідставність застосування до обвинуваченого вимог ст.75 КК України. Крім того, судом першої інстанції не враховано, що вироком Святошинського районного суду м. Києва від 17.04.2023 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 309 КК України, та призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі, із застосуванням ст. 75 КК України. За таких обставин, суд повинен був визначити вказаний вирок до самостійного виконання. Відтак, просив вирок скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_7 до 7 років позбавлення волі. Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 17.04.2023 року виконувати окремо.

В апеляційній скарзі заступник керівника Київської міської прокуратури, не оспорюючи фактичні обставини вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, правильність кваліфікації його дій, вказав на безпідставне застосування судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання вимог ст. 69, 75 КК України. Зазначає, що судом належним чином не враховано підвищений ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, фактичні обставини його вчинення та не враховано підвищений рівень небезпечності обвинуваченого. Вказав, що судом безпідставно, без належного обґрунтування враховано такі пом`якшуючі покарання ОСОБА_7 обставини як активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, щире каяття, оскільки вказані обставини не знайшли свого підтвердження в ході розгляду провадження. Неналежне врахування судом пом`якшуючих покарання обставин привело до безпідставного застосування до обвинуваченого положень ст. 69 КК України і як наслідок необґрунтованого звільнення його від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України. Також прокурором вказано на неправомірне застосування закону України про кримінальну відповідальність, оскільки при призначенні обвинуваченому покарання судом не враховано наявність вироку Святошинського районного суду м. Києва від 17.04.2023 року та безпідставно не застосовано положення ч.4 ст.70 КК України. За таких обставин, прокурор просив вирок Святошинського районного суду м. Києва від 21.06.2023 року скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 186 КК України покарання у виді 7 років позбавлення волі. На підставі ч. 4 ст.70, 72 КК України вирок Святошинського районного суду м. Києва від 17.04.2023 року щодо ОСОБА_7 виконувати самостійно.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який підтримав вимоги апеляційних скарг та просив їх задовольнити, обвинуваченого та захисника, які заперечували щодо задоволення апеляційних скарг, просили вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги прокурора Святошинської окружної прокуратури м. Києва та заступника керівника Київської міської прокуратури підлягають до задоволення з огляду на наступне.

Судовий розгляд вказаного кримінального провадження проводився в суді першої інстанції в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, а тому висновки суду щодо фактичних обставин справи, які не оспорювались і стосовно яких докази судом не досліджувались, апеляційним судом не перевіряються. Правильність кваліфікації дій обвинуваченого учасниками судового розгляду не оспорюється. Підстав для виходу за межі апеляційної скарги в порядку ч. 2 ст. 404 КПК України колегія суддів не вбачає.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції є, у тому числі, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Також підставою для скасування вироку суду першої інстанції може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

За змістом ч. 1 ст. 420 КПК України, підставою для ухвалення нового вироку судом апеляційної інстанції є, зокрема, необхідність застосування більш суворого покарання.

Доводи апеляційних скарг прокурора про те, що суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання за ч. 4 ст. 186 КК України безпідставно застосував до нього положення ч. 1 ст. 69 КК України та внаслідок цього призначив йому покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, є обгрунтованими.

За змістом ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Як вбачається з вироку, суд при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч. 4 ст. 186 КК України врахував обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , якими суд визнав щире каяття обвинуваченого, активне сприяння у розкритті кримінального правопорушення та відшкодування завданої потерпілій шкоди шляхом повернення викраденого майна, а також відсутність обтяжуючих покарання обставин, дані про особу обвинуваченого, та прийшов до висновку про можливість застосування до призначеного за ч. 4 ст. 186 КК України покарання положень ст. 69 КК України шляхом призначення покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч. 4 ст. 186 КК України.

Однак, на думку колегії суддів, суд першої інстанції неналежним чином врахував дані про особу обвинуваченого, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення та дійшов помилкового висновку про можливість застосування до обвинуваченого положень ст. 69 КК України.

Так, сукупність даних про особу обвинуваченого, які наявні в матеріалах провадження, фактичні обставини вчинення інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, а саме, шляхом нанесення потерпілій ударів в голову, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке є умисним тяжким злочином, наявність лише однієї обставини, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, на думку колегії суддів, не дають підстав для застосування до обвинуваченого положень ст. 69 КК України.

При цьому колегія суддів погоджується з доводами апеляційних скарг прокурорів про те, що суд першої інстанції безпідставно визнав активне сприяння у розкритті кримінального правопорушення та відшкодування завданої потерпілій шкоди шляхом повернення викраденого майна обставинами, що пом`якшують покарання.

Під активним сприянням розкриттю кримінального правопорушення як обставини, що пом`якшує покарання, треба розуміти дії винної особи, спрямовані на те, щоб надати допомогу правозастосовним органам у встановленні істини у справі, з`ясуванні тих фактичних обставин, які мають істотне значення для розкриття кримінального правопорушення. Конкретно така поведінка може полягати у повідомленні про всі відомі епізоди й обставини злочинного діяння, викритті інших співучасників тощо.

Разом з тим, матеріали кримінального провадження не містять даних про повідомлення обвинуваченим ОСОБА_7 органу досудового розслідування таких обставин вчинення кримінального правопорушення, які б не були встановлені ними на підставі показань потерпілої та інших доказів, а відшкодування завданої потерпілій шкоди відбулося шляхом повернення викраденого майна працівниками поліції, а не внаслідок добровільних дій обвинуваченого. Інших дій, спрямованих на відшкодування завданої шкоди потерпілій, обвинуваченим не здійснювалось, що він підтвердив і під час судового розгляду в суді апеляційної інстанції.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість застосування до обвинуваченого положень ст. 69 КК України та необхідність призначення ОСОБА_7 покарання за ч. 4 ст. 186 КК України в межах санкції вказаної частини статті, а саме у виді 7 років позбавлення волі. Саме таке покарання, на думку колегії суддів, буде сприяти меті покарання, яка визначена ч. 2 ст. 65, ч. 2 ст. 50 КК України, тобто саме це покаранням є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Також колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційних скарг прокурорів щодо неможливості застосування положень ст. 75 КК України до обвинуваченого, оскільки звільнення від відбування покарання з випробуванням можливе при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років.

Крім того, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що на час ухвалення оскаржуваного вироку, обвинувачений ОСОБА_7 був засуджений також вироком Святошинського районного суду м. Києва від 17 квітня 2023 року за ч. 3 ст. 309 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку 3 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК України. При цьому, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 186 КК України, за яке ОСОБА_7 засуджений оскаржуваним вироком, він вчинив 20 березня 2023 року, тобто до ухвалення вироку Святошинського районного суду м. Києва від 17 квітня 2023 року.

За таких обставин, оскільки за правилами ч. 4 ст. 70 КК України не передбачено складання покарання, яке було призначено реально та покарання, від відбування якого особа була звільнена на підставі ст. 75 КК України, тому в цьому випадку положення ст. 70 КК України не можуть бути застосовані, а тому суд повинен був призначити ОСОБА_7 покарання таким чином, щоб кожен з вироків виконувався самостійно, чого судом зроблено не було.

З урахуванням зазначеного, апеляційні скарги прокурорів підлягають задоволенню, а вирок скасуванню в частині призначеного обвинуваченому покарання, з ухваленням нового вироку в цій частині відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги прокурора Святошинської окружної прокуратури м. Києва та заступника керівника Київської міської прокуратури задовольнити.

Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 21.06.2023 щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок.

ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 186 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років.

Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 17 квітня 2023 року виконувати самостійно.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту затримання ОСОБА_7 в ході звернення вироку до виконання.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок може бути оскаржено у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою - в той же строк з дня отримання копії вироку.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4