Справа № 166/1286/23 Провадження №11-кп/802/155/24 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Доповідач : ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000256 від 07 липня 2023 року за апеляційною скаргою першого заступника керівника Волинської обласної прокуратури ОСОБА_8 на вирок Ратнівського районного суду Волинської області від 31 жовтня 2023 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Самари Ратнівського району Волинської області, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з повною загальною середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, несудимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 6 (шість) місяців.

На підставі ст.ст.75, 76 КК України ОСОБА_7 від відбування покарання звільнено, якщо він протягом одного року іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Речовий доказ, а саме корінець розписки про отримання ОСОБА_7 повістки, - залишено у матеріалах кримінального провадження, що знаходяться у прокурора.

Згідно вироку суду, ОСОБА_7 , перебуваючи з 06.03.2018 року на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_3 ), як військовозобов`язаний, за результатами медичного огляду визнаний 05.05.2022 року ІНФОРМАЦІЯ_5 при ІНФОРМАЦІЯ_4 придатним до військової служби без обмежень.

На виконання Указу Президента України "Про загальну мобілізацію" від 24.02.2022 року №69/2022 із подальшими змінами та доповненнями, Закону України "Про затвердження Указу Президента України "Про загальну мобілізацію"" від 03.03.2022 року №2105-ІХ і з подальшими змінами і доповненнями, ч.9 ст.1, ст.39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 року №2232-ХІІ ОСОБА_7 14.06.2023 року о 14 годині 06 хвилин, перебуваючи в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_3 , що на АДРЕСА_2 , будучи попередженим про кримінальну відповідальність за ухилення від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період, отримав від працівника ІНФОРМАЦІЯ_3 повістку, згідно з якою він був зобов`язаний з`явитись 20.06.2023 року о 18 годині 00 хвилин у ІНФОРМАЦІЯ_3 , що за адресою: АДРЕСА_3 , для подальшого відправлення до військової частини у команді № НОМЕР_1 для проходження військової служби під час мобілізації на особливий період.

ОСОБА_7 , будучи обізнаним від працівників ІНФОРМАЦІЯ_3 про необхідність явки 20.06.2023 року о 18 годині 00 хвилин у ІНФОРМАЦІЯ_3 для подальшого проходження військової служби під час мобілізації на особливий період, діючи умисно, всупереч вимогам ст.65 Конституції України, Указу Президента України "Про загальну мобілізацію" від 24.02.2022 року №69/2022 із подальшими змінами та доповненнями, Закону України "Про затвердження Указу Президента України "Про загальну мобілізацію" від 03.03.2022 року №2105-ІХ і з подальшими змінами і доповненнями, ч.9 ст.1, ст.39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", ст.22 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", за відсутності передбачених ст.23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" правових підстав для відстрочки від призову та підстав, які застосовуються до осіб, які не підлягають призову, усвідомлюючи значення та протиправний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, не з`явився без поважних причин у визначений термін та час у пункт збору до ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою: АДРЕСА_3 перед відправленням у команді № НОМЕР_1 до військової частини для проходження військової служби за мобілізацією, чим порушив процес комплектування Збройних сил України під час мобілізації і тим самим ухилився від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період.

Своїми діями, які виразились в ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст.336 КК України (а.с.33-34).

В апеляційній скарзі прокурор вказує на те, що не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації дій обвинуваченого, апеляційна скарга подається у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням судом Закону України Про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Вказує на те, що призначене ОСОБА_7 покарання, із звільненням від його відбуття з випробуванням, не можна вважати достатнім для виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, внаслідок м`якості. Судом першої інстанції під час призначення покарання ОСОБА_7 недостатньою мірою взято до уваги та оцінено всіх обставин, передбачених ст.65 КК України.

Судом не враховано належним чином, що обвинувачений ОСОБА_7 будучи військовозобов`язаним, повідомленим у передбаченому законом порядку про призов на військову службу під час загальної мобілізації, а також про наслідки відмови бути призваним та проходити військову службу під час загальної мобілізації, достовірно знаючи про загальну мобілізацію, визнаний придатним до військової служби, у визначений час, без поважної причини, зі слів обвинуваченого у зв`язку з його перебуванням у стані алкогольного сп`яніння, не прибув до військової частини для відправки та подальшого проходження військової служби за загальною мобілізацією.

При ухваленні вироку судом не надано належної оцінки тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, яке у відповідності до ст.12 КК України, хоча й відноситься до нетяжкого злочину, але спрямоване на ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, під час дії воєнного стану, який введений на території України відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», що є найбільш небезпечними посяганнями на суспільні відносини, які забезпечують державну безпеку, обороноздатність, незалежність країни, її конституційний лад. Однак зазначеним обставинам судом першої інстанції не було надано належної оцінки.

Поза увагою суду залишилась суспільна небезпека вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, яка полягає в тому, що у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України - захист незалежності та територіальної цілісності України набуває особливого значення та повинно бути забезпечено всіма можливими засобами. Наслідки ухилення від військової служби в цих умовах через покарання, повинні досягати такої мети, яка зможе запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Наведене вище сукупно свідчить про нехтування обвинуваченим встановленими законом правилами, визначеними обов`язками, що суттєво підвищує ступінь суспільної небезпечності як вчиненого діяння, так і винуватого.

Крім того, не враховано інформацію досудової доповіді органу пробації, відповідно до якої, ОСОБА_7 має середній ризик вчинення повторного кримінального правопорушення, та середній ризик небезпеки для суспільства. Відповідно до положень ст.75 КК України, звільнення від відбування покарання можливе лише тоді, коли суд дійде висновку про виправлення засудженого без відбування покарання за наявності цілого комплексу обставин, що пом`якшують покарання.

При ухваленні вироку щодо ОСОБА_7 суд відніс до обставин, що пом`якшують його покарання, лише його щире каяття та при обранні міри покарання врахував також його задовільну характеристику за місцем проживання, згідно якої останній схильний до вживання алкогольних напоїв та дебоширства. Проте, наведені обставини не впливають на особливості конкретного злочину і обставини його вчинення (форму вини, мотив і мету, спосіб, стадії вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо), не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Натомість така характеристика обвинуваченого за місцем проживання свідчить про безпідставність застосування судом положень ст.ст.75, 76 КК України при призначенні покарання.

Той факт, що ОСОБА_7 визнав свою вину, не може свідчити про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, звільнення останнього від реального відбування покарання, за встановлених обставин, не зможе забезпечити реалізацію цілей покарання та негативно вплине на сприйняття суспільством необхідності дотримуватися норм закону і обов`язку із захисту незалежності та територіальної цілісності України.

Виходячи з наведеного, застосування положень ст.75 КК України та звільнення обвинуваченого від відбування покарання не є доцільним та ефективним в аспекті превенції вчинення ОСОБА_7 , а також і іншими особами нових, в тому числі аналогічних, кримінальних правопорушень.

Також, відповідно до вимог ст.69-1 КК України за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 ч.1 ст.66 КК України, при відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини Кримінального кодексу.

Однак, судом першої інстанції при ухваленні вироку вказаних норм матеріального права не дотримано. Призначаючи покарання ОСОБА_7 суд першої інстанції, встановивши фактично наявність визначеної ст.69-1 КК України сукупності обставин, що пом`якшують покарання винного, а також відсутність обставин, які його обтяжують, не застосував положення даної норми закону. Так, під час судового розгляду судом встановлено обставину, що пом`якшує покарання ОСОБА_7 - щире каяття, відсутність завданої вказаним кримінальним правопорушенням шкоди та обтяжуючих покарання обвинуваченого обставин.

Санкцією ст.336 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від двох до п`яти років. Отже, дві третини максимального строку покарання, передбаченого зазначеною санкцією, становить три роки чотири місяці позбавлення волі. Таким чином, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_7 за ст.336 КК України неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність та призначив покарання, що перевищує дві третини максимального строку покарання, передбаченого санкцією вказаної норми (три роки шість місяців позбавлення волі).

Просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України та призначити покарання у виді 3 (трьох) років 4 (чотирьох) місяців позбавлення волі. У решті вирок залишити без зміни (а.с.37-44).

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції, повідомив ким та в якому обсязі він оскаржений, виклав основні доводи апеляційної скарги; прокурора, яка свою апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити; думку обвинуваченого, який проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечив; перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов до наступного висновку.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 в ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та правильність кваліфікації його дій за ст.336 КК України, обґрунтовані доказами, які досліджено судом у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.

Відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України, апеляційний суд не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин провадження, які ніким не оспорювалися, і докази стосовно яких судом, згідно із ч.3 ст.349 КПК України, не досліджувались.

Порушень кримінального процесуального закону під час установлення фактичних обставин вчинення злочину, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винність обвинуваченого та кваліфікацію його дій, перевіркою матеріалів справи не виявлено.

Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_7 повністю визнав себе винним в обсязі висунотого йому обвинувачення, зазначив, що проживає із матір`ю похилого віку, за якою здійснює догляд, однак підстав для відстрочки від призову не має, у скоєному розкаявся, просив суворо не карати.

Оскільки він та інші учасники судового провадження не заперечували проти скороченого дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, суд першої інстанції обмежився тільки допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів провадження, що характеризують обвинуваченого, як особу, а тому учасники судового провадження тепер позбавлені права оспорювати їх в апеляційному порядку.

У відповідності з вимогами ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання, в разі ухвалення обвинувального вироку.

Так, серед завдань кримінального провадження, передбачених ст.2 КПК України, міститься вимога про те, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура та прийнято законне рішення як під час розслідування справи, так і за результатами її судового розгляду.

Водночас, що стосується доводів прокурора про допущення судом першої інстанції порушень вимог закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості при ухваленні вироку щодо обвинуваченого ОСОБА_7 в частині призначення покарання із застосуванням ст.75 КК України, то колегія суддів звертає увагу на таке.

Згідно ст.50, 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання, а також дані, які всебічно характеризують особу винного. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчинення нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Тільки з врахуванням та належним аналізом усіх цих обставин у своїй сукупності буде досягнуто необхідного балансу верховенства права та справедливості при вирішенні цього питання.

Такі вимоги кореспондуються з правовими позиціями, викладеними в Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року № 7, а також приписами, зазначеними в ч.1 ст.1 КК України, ст.2 КПК України.

Також, визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно із законом ст.75 КК України може бути застосована в тому разі, коли суд при призначенні покарання, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. При цьому таке рішення суд повинен належним чином умотивувати.

Відповідно до вимог ст.414 КПК України невідповідним ступню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Так, мотивуючи своє рішення про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, тобто із застосуванням ст.75 КК України з подальшим звільненням його від покарання з випробуванням, суд першої інстанції послався на те, що виправлення та попередження вчинення обвинуваченим нових кримінальних правопорушень можливе при призначенні покарання у виді позбавлення волі на мінімальний строк із звільненням від відбування покарання з випробуванням протягом одного року іспитового строку.

Але з таким висновком не можна погодитися, оскільки він не ґрунтується на загальних засадах призначення покарання, встановлених ст.ст.50, 65 КК України, у зв`язку з тим, що суд першої інстанції в достатній мірі не врахував ступінь тяжкості, мету та спосіб вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, його мотив, даних щодо особи останнього, його процесуальну поведінку, а також інші обставини, що відображають особливості конкретного кримінального правопорушення у межах даної кримінально-правової кваліфікації.

Як убачається з матеріалів провадження, ОСОБА_7 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, за місцем проживання характеризується задовільно, як особа яка схильна до вживання алкогольних напоїв та дебоширства.

При цьому відповідно до ст.65 Конституції України захист вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Такі положення основного закону дублюються в статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Умисне ухилення від такого обов`язку під час війни створює негативні наслідки та тенденції в суспільстві та підриває обороноздатність держави.

Але зазначеним обставинам судом першої інстанції не було надано належної оцінки.

За таких обставин висновок суду про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 без відбування покарання та можливість застосування до нього такої правової пільги, як звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, колегія суддів вважає необґрунтованим та таким, що не відповідає зазначеним вимогам закону України про кримінальну відповідальність, а також засадам та меті покарання, визначеним ст.ст.50, 65 КК України.

З урахуванням наведеного колегія суддів визнає обґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора про те, що звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому покарання за ст.336 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців є надмірно суворим з огляду на наступне.

За приписами ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співрозмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання за ст.336 КК України, апеляційний суд врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, який відповідно до положень ст.12 КК України відноситься до категорії нетяжких, дані про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягався (а.с.25),за місцем проживання характеризується задовільно, як особа яка схильна до вживання алкогольних напоїв та дебоширства, розлучений, має двох неповнолітніх дітей (а.с.26), на спостереженні у лікарів психіатра та нарколога не перебуває (а.с.28).

Крім цього апеляційним судом береться до уваги досудова доповідь уповноваженого органу пробації, згідно із якою ризик вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 повторного кримінального правопорушення і ризик небезпеки для суспільства визначено як середній та висловлена думка про можливість виправлення без ізоляції від суспільства (а.с.19-21).

Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 , суд визнає його щире каяття та визнання вини, обтяжуючих покарання обставин судом не встановлено.

Разом із тим, відповідно до положень ч.1 ст.69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

В свою чергу, згідно ч.2 ст.66 КК України, при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.

У справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява №10249/03) зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Санкція ст.336 КК України передбачає відповідальність у виді позбавлення волі на строк від 3-х до 5-ти років.

Так, на переконання апеляційного суду, в даному випадку існують підстави для призначення обвинуваченому ОСОБА_7 більш м`якого покарання, із застосуванням положень ч.1 ст.69 КК України та визнання в якості обставин, що пом`якшують покарання те, що обвинувачений свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав повністю, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, оскільки добровільно розповів про обставини вчиненого кримінального правопорушення. В судовому засіданні висловлював щирий жаль з приводу вчиненого, готовність нести покарання та засуджував свою поведінку, крім того, не оспорював фактичних обставин справи, а тому розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції відбувся в порядку ст.349 КПК України.

Зазначені обставини є такими, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а тому, з огляду на принцип законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, колегія суддів, використовуючи свої дискреційні повноваження, дійшла висновку, що необхідно перейти до іншого виду покарання за ст.336 КК України у виді арешту із застосуванням ч.1 ст.69 КК України.

За таких обставин, апеляційний суд доходить висновку про те, що суд першої інстанції залишив поза увагою наявність в зазначеному провадженні підстав для призначення обвинуваченому із застосуванням дії ст.69 КК України більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, зокрема, санкцією ст.336 КК України, якого буде достатньо для його виправлення та попередження вчиненням ним нових кримінальних правопорушень.

Отже, враховуючи обставини вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення, його тяжкість та ступінь суспільної небезпечності, а також дані про особу обвинуваченого, апеляційний суд в даному випадку вважає призначене обвинуваченому судом першої інстанції покарання у виді 3 (трьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі надто суворим, у зв`язку з чим існують підстави для його пом`якшення та призначення покарання останньому із застосуванням ч.1 ст.69 КК України, перейшовши до більш м`якого виду покарання у виді арешту, не зазначеному у санкції ст.336 КК України, яке буде необхідне й достатнє для його виправлення, запобігання новим кримінальних правопорушень, та яке слід відбувати реально.

Відповідно до ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Оскільки суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме неправильно призначив покарання та за відсутності передбачених законом підстав звільнив особу від відбування покарання на підставі ст.75 КК України, вирок суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового вироку відповідно до положень п.4 ч.1 ст.420 КПК України.

З цих підстав апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 409, 413, 414, 615 КПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Першого заступника керівника Волинської обласної прокуратури ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Ратнівського районного суду Волинської області від 31 жовтня 2023 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України, в частині призначеного покарання скасувати та постановити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_7 покарання за ст.336 КК України із застосуванням ч.1 ст.69 КК України у виді арешту на строк 6 (шість) місяців.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга на вирок може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Головуючий

Судді