Справа №574/520/23 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/1176/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Самовільне залишення військової частини або місця служби
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Буринського районного суду Сумської області від 29 квітня 2024 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,українця, громадянина України, уродженця с. Плоска, Путильського району, Чернівецької області, не одруженого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , раніше судимого вироком Старобільського районного суду Луганської області від 20.07.2016 за ч. 4 ст. 407 КК України до 03 років позбавлення волі, з випробуванням на підставі ст. 75, ст. 76 КК України на 01 рік, ухвалою Путильського районного суду Чернівецької області від 31.03.2017 скасовано звільнення від відбування покарання з випробуванням та направлено для відбування призначеного покарання,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 відповідно якої, останній просить вирок суду скасувати та призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 01 рік.

Даним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

Строк покарання ОСОБА_7 відраховувати з моменту його фактичного затримання з 07.04.2024 року.

Запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишити попередній тримання під вартою, але не довше ніж до 27.06.2024 року.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_7 зазначає про те, що призначене останньому покарання є за розміром явно несправедливим через свою суворість.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги, обвинувачений просить апеляційний суд звернути увагу на додані до матеріали справи довідки, які свідчать про наявність обставин, що пом`якшують покарання.

Згідно з вироком суду першої інстанції, 24.02.2022 року Президентом України видано Указ «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022, затверджений Законом № 2102-ІХ від 24.02.2022, у зв`язку з чим на території України запроваджено правовий режим воєнного стану.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07.04.2022 року № 6 солдата ОСОБА_7 призначено на посаду гранатометника 1 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 3 стрілецької роти.

Відповідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07.04.2022 року № 7 солдата ОСОБА_7 з 07.04.2022 року зараховано до списків особового складу частини, на всі види забезпечення та враховано таким, що з 07.04.2022 року справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою.

Під час проходження військової служби за мобілізацією солдат ОСОБА_7 відповідно до положень Військової присяги та вимог ст. ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, беззастережно виконувати накази командирів, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України, виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою.

Однак, військовослужбовець військової служби за мобілізацією військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_7 , грубо порушуючи встановлений порядок проходження військової служби, 05.06.2022 року о 08 год., в порушення вимог ст.ст. 17, 65 Конституції України, п. п. 1, 2 ст. 1, п. 4 ст. 2 Закону України „Про військовий обов`язок і військову службу, ст. ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, достовірно знаючи, що він є військовослужбовцем і повинен проходити військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , діючи з прямим умислом, з особистих мотивів, з метою тимчасового ухилення від військової служби, в умовах воєнного стану, незаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, незалежності, територіальної цілісності України, не прибув з ІНФОРМАЦІЯ_2 , розташованого по АДРЕСА_2 , до місця тимчасового розташування 1 стрілецького взводу 3 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 в одному з населених пунктів Конотопського району, Сумської області (назва якого судом не зазначається в зв`язку із введеним воєнним станом), вибув до місця свого проживання в АДРЕСА_1 , де займався особистими справами, не пов`язаними з проходженням військової служби, до 21.05.2023 року.

Дії ОСОБА_7 були кваліфіковані за ч. 5 ст. 407 КК України, як нез`явлення військовослужбовцем (крім строкової служби) вчасно на службу без поважних причин, вчинене в умовах воєнного стану.

Заслухавши доповідь головуючого судді щодо змісту оскаржуваного судового рішення, доводи ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_8 , на підтримку поданої апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечував щодо поданої апеляційної скарги, просив вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали даного провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Так, відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України, враховуючи, що фактичні обставини кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 ніким не оспорюються і докази щодо них на підставі ч.3 ст. 349 КПК України не досліджувалися, висновки суду першої інстанції щодо цих обставин перевірці апеляційним судом не підлягають.

Твердження апелянта про невідповідність призначеного покарання особі обвинуваченого внаслідок суворості, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Згідно з принципами співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

Виходячи з указаної мети й вищезазначених принципів, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Як убачається з оскаржуваного судового рішення, вказаних вимог закону суд першої інстанції, дотримався.

Так, із урахуванням обставин справи, особи винного, який є військовослужбовцем, не одружений, має на утриманні малолітню дитину, посередньо характеризується за місцем проходження військової служби, раніше судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, тяжкості вчиненого злочину, за який санкція статті передбачає безальтернативне покарання у виді позбавлення волі, та керуючись ст. 65 КК, виходячи з принципів законності, справедливості, індивідуалізації, а також достатності покарання для подальшого виправлення та попередження скоєння нових злочинів, взяв до наявність обставини, яка пом`якшує покарання (активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення), відсутність обставин, які обтяжують покарання, дійшов висновку про те, що для виправлення обвинуваченого і попередження скоєння ним нових злочинів необхідно призначити йому покарання пов`язане з ізоляцією від суспільства, у виді позбавлення волі.

На переконання колегії суддів, рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, а призначене ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на визначений строк, відповідає вимогам статей 50, 65 КК.

Так, покарання, призначене судом обвинуваченому є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення, попередження вчинення ним нових злочинів. Підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість за доводами, викладеними в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Переконливих обставин, які би ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції, вмотивованість їх висновків з питання призначення обвинуваченому покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, останній у поданої скарзі не навів.

Крім того, колегія суддів зважує на те, що ОСОБА_7 є раніше судимою особою за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України та вироком Старобільського районного суду Луганської області призначено йому покарання у виді трьох років позбавлення волі, з випробуванням на підставі ст. 75,76 КК України на 01 рік. Проте, ухвалою Путильського районного суду Чернівецької області від 31.03.2017, скасовано звільнення від відбування покарання з випробуванням та направлено ОСОБА_7 для відбування призначеного покарання згідно вироку Старобільського районного суду Луганської області від 20.07.2016.

Таким чином вище встановлена обставина свідчить про те, що належних висновків обвинувачений ОСОБА_7 для себе не зробив та на шлях виправлення не став, знову вчинив кримінальне правопорушення проти встановленого порядку несення військової служби, що у свою чергу, вказує про його суспільну небезпеку.

Визначена міра покарання, на переконання колегії суддів, відповідає таким принципам призначення покарання, про які йшлося вище, - справедливість - як основна засада права, індивідуалізація покарання - призначення покарання конкретній особі за конкретний злочин із урахуванням особливостей обставин справи та індивідуальних характеристик особи.

Таким чином, переконливих аргументів, які б ставили під сумнів законність рішення суду першої інстанції, вмотивованість його висновків при призначенні обвинуваченому покарання в апеляційній скарзі не наведено.

Також, колегія суддів звертає увагу, що виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Норми кримінального закону України наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави.

Відповідно, всупереч доводів апеляційної скаргиобвинуваченого, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції ухвалено законне та обґрунтоване рішення, підстав для його скасування не встановлено, у зв`язку з чим вирок суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст.404,405,407,418,419 КПК України колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Буринського районного суду Сумської області від 29 квітня 2024 року відносно ОСОБА_7 , залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4