Справа № 751/1345/24 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/562/24
Категорія - ч.4 ст.185 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5

з участю: прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0004703 за апеляційними скаргами обвинуваченої ОСОБА_8 на вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 10 квітня 2024 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка України, уродженка та жителька АДРЕСА_1 , незаміжня, позбавлена батьківських прав, освіта професійно-технічна, не працює, раніше неодноразово судима, останній раз 25.12.2023 Деснянським районним судом м. Чернігова за ч. 4 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 3 місяці;

засуджена за ч.2 ст.15 ч.4 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 1 (один) місяць.

На підставі ч.4 ст.70 КК України, шляхом часткового складання покарань за цим вироком та вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 грудня 2023 року, призначено ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 4 (чотири) місяці.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 ухвалено рахувати з 10 квітня 2024 року.

Відповідно до ст.72 КК України, зараховано ОСОБА_8 у строк відбування покарання частково відбуте покарання за вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 грудня 2023 року у період з 29.01.2024 по 09.04.2024 включно.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст.100 КПК України.

Вироком місцевого суду встановлено, що 10 грудня 2023 року близько 20 год. 30 хв., ОСОБА_8 , маючи умисел на заволодіння чужим майном, повторно, в умовах воєнного стану, перебуваючи в приміщенні магазину «Сільпо» ТОВ «СІЛЬПО ФУД», що за адресою: м. Чернігів, вул. Музична, 1, шляхом вільного доступу, з торгівельної зали магазину з метою таємного викрадення сховала до власної сумки: напої, продукти харчування, засоби гігієни, косметичні засоби, загальною вартістю 808 грн 16 коп, та, не розрахувавшись за вказаний товар, поза касовою зоною, намагалася покинути приміщення магазину, однак була зупинена працівниками ТОВ «СІЛЬПО ФУД» неподалік виходу, тобто вчинила всі дії, які вважала необхідними для таємного викрадення чужого майна, проте кримінальне правопорушення не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.

Не погодившись із рішенням суду, обвинувачена ОСОБА_8 подала апеляційні скарги, в яких, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, доведеність вини та кваліфікацію її дій, просила змінити вирок місцевого суду та пом`якшити призначене покарання. В обґрунтування скарги послалась на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та її особі, внаслідок суворості. Зазначає, що суд не в повній мірі врахував те, що вона щиро розкаялась в скоєному, надала правдиві свідчення, активно сприяла розкриттю кримінального правопорушення, має двох малолітніх дітей, бажає поновити батьківські права та виховувати своїх дітей. Вказала на відсутність матеріальних претензій з боку потерпілої сторони, а також обставин, які обтяжують її покарання.

Заслухавши доповідь судді; обвинувачену ОСОБА_8 та її захисника, які підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити; думку прокурора, котрий просив залишити вирок місцевого суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке її засуджено, та кваліфікація її дій в апеляційних скаргах обвинуваченою не оспорюються.

Положеннями ст.ст.50, 65 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, а також призначення покарання нижчого, ніж передбачене санкцією статті (частини статті), завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Статтею 17 Закону України від 23.02.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Так, призначаючи ОСОБА_8 міру покарання, місцевий суд з достатньою повнотою врахував ступінь суспільної небезпеки та тяжкість скоєного злочину, характер та спосіб вчинення кримінального правопорушення, відсутність претензій матеріального характеру з боку потерпілої сторони, дані про особу обвинуваченої, яка на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, проте раніше неодноразово судима за злочини проти власності, більше 10 разів притягувалась до адміністративної відповідальності, позбавлена батьківських прав щодо двох малолітніх дітей - ОСОБА_10 , 2021 р.н., та ОСОБА_11 , 2020 р.н.; обставини, що пом`якшують покарання - щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, відсутність обставин, які обтяжують її покарання; та дійшов правильного висновку про необхідність призначити обвинуваченій покарання саме у виді позбавлення волі у розмірі, передбаченому санкцією ч.4 ст.185 КК України, із застосуванням положень ч.4 ст.70 КК України при визначенні остаточного покарання, що буде необхідним і достатнім для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, з чим погоджується і колегія суддів.

Беручи до уваги, що ОСОБА_8 раніше неодноразово судима за вчинення кримінальних правопорушень проти власності, і знову скоїла корисливий злочин, в умовах воєнного стану, тобто на шлях виправлення не стала, належних висновків для себе не зробила, тому колегія суддів не знаходить підстав для пом`якшення їй покарання, як на цьому наполягає сторона захисту.

Отже, всі обставини, на які посилається апелянт, місцевим судом при призначенні ОСОБА_8 покарання враховані, тому доводи про суворість покарання не заслуговують на увагу і спростовуються вищенаведеним, у зв`язку з чим колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційних скарг обвинуваченої.

Порушень місцевим судом під час розгляду справи вимог кримінального або кримінального процесуального закону, які б давали підставу для зміни або скасування судового рішення, колегією суддів не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 10 квітня 2024 року щодо ОСОБА_8 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців, а засудженою, яка тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення їй копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4