Провадження № 11-кп819/75/24 Доповідач в апеляційної інстанції ОСОБА_2
ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2024 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 на ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 22 листопада 2021 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про заміну покарання більш м`яким.

в с т а н о в и в:

Цією ухвалою суду засудженому ОСОБА_8 відмовлено в задоволенні клопотання про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням.

Своє рішення суд першої інстанції вмотивував тим, що на сьогоднішній день система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, не реформована, зміни до законодавства України не внесені, тому відсутні підстави для заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк.

Не погодившись з таким судовим рішенням, вважаючи його незаконним та необґрунтованим, засуджений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_7 звернулись до апеляційного суду з апеляційними скаргами, в яких просять скасувати ухвалу суду першої інстанції, постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання засудженого ОСОБА_8 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог посилаються на те, що, відмовляючи у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 , суд першої інстанції виходив з того, що на сьогоднішній день система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, не реформована, зміни до законодавства України не внесені, тому відсутні підстави для заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк. При цьому, суд зазначив, що лише за умови внесення змін до національного законодавства щодо можливості дострокового звільнення засуджених від покарання у виді позбавлення або заміни такого покарання на більш м`яке, зокрема визначення як законодавчої підстави, так і процесуального порядку такого розгляду, вирішення питання щодо осіб, які засуджені до довічного позбавлення волі, буде можливе у порядку діючих статей 537, 539 КПК України.

Однак, як указують апелянти, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, оскільки покарання у виді позбавлення волі не має кінцевого терміну відбування покарання.

Зазначає, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 року №757/12726/18-ц звернуто увагу на те, що рішенням ЄСПЛ від 12.03.2019 року у справі (Петухов проти України) Європейський Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст.3 Конвенції.

Заслухавши суддю доповідача, позицію засудженого ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_7 на підтримання доводів апеляційних скарг, думку прокурора, який заперечував проти їх задоволення, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла такого висновку.

Так, частиною 1 ст.152 КВК України та ст.80, 81, 82, 84 КК України визначені підстави для звільнення засудженої особи від відбування призначеного судом першої інстанції покарання, а кримінальним процесуальним законом, зокрема, ст.537, 539 КПК України, визначено саму процедуру розгляду таких питань.

Відповідно до ст.539 КПК України питання про умовно-дострокове звільнення засудженої особи від відбування призначеного покарання, заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, звільнення від покарання за хворобою, вирішується місцевим судом, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання.

Статтею 51 КК України визначено вичерпний перелік покарань, які судом можуть бути застосовані до осіб, визнаних винуватими у вчиненні злочину, серед яких позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі зазначені як окремі покарання.

Згідно ч.1 ст.82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.

Зі змісту положень ч.1 ст.82 КК України вбачається, що законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк більш м`яким покаранням, при цьому заміна більш м`яким покаранням такого покарання, як довічне позбавлення волі, не передбачена.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа №5-16кс11), покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії.

Разом з тим, положеннями ст.87 КК України встановлено право здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи та зазначено, що актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Перевіряючи, відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, законність оскаржуваного рішення в межах поданих апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вказаних вимог дотримався в повному обсязі.

Як випливає з матеріалів провадження, ОСОБА_8 засуджений вироком апеляційного суду Херсонської області від 28.04.2011 року за п.6,12 ч.2 ст.115; ч.2 ст. 15, п.1,6,12,13 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.2 ст.185, ст.70 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі, з конфіскацією всього майна.

Вищевказаний вирок суду набрав законної сили та звернутий до виконання.

Звертаючись до суду першої інстанції з клопотанням про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, згідно ст.82 КК України, посилаючись на Рішенням Конституційного Суду України №6-р (ІІ)/2021 від 16.09.2021 року, засуджений ОСОБА_8 вважав, що вказані норми дають підстави вимагати від України в особі суду першої інстанції усунути щодо нього допущені порушення шляхом прийняття рішення про задоволення його клопотання, а саме про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке покарання у виді позбавлення волі на строк 6,5 років.

Проаналізувавши як норми вищезазначеного національного законодавства, так і практику Європейського суду з прав людини, перевіривши всі обставини, які мають значення для прийняття справедливого судового рішення, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні вказаного клопотання засудженого ОСОБА_8 з посиланням на те, що вимогами національного законодавства не передбачено можливості заміни покарання більш м`яким особі, що засуджена до покарання у виді довічного позбавлення волі та не визначено процесуальної процедури вирішення даного питання, і ставити під сумнів правильність таких висновків колегія суддів підстав не вбачає.

При цьому, враховуючи практику ЄСПЛ, колегія суддів зауважує, що при розгляді справи «Вінтер і інші проти Об`єднаного Королівства» 09 липня 2013 року, Судом обговорювалось питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій, хоча законодавством і не передбачено заміни пожиттєвому ув`язненню, проте, особам, довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм. В 32 інших Договірних країнах існує інший механізм перегляду покарання, призначеного довічно ув`язненим, інтегрований в рамках закону і на практиці, де здебільшого, мінімальних строк, за яким засуджений при відбутті довічного ув`язнення вправі звернутися за переглядом покарання. Цей строк, як і в Україні, становить 20-25 років і таке право на помилування в Україні передбачено ст. 87 КК України.

Крім того, колегія суддів враховує і правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 08 липня 2020 року під час розгляду кримінальної справи за заявою засудженого про перегляд судових рішень, постановлених щодо нього, з підстав встановлення рішенням ЄСПЛ від 12 березня 2019 року у справі «Пєтухов проти України № 2», щодо порушення Україною вимог ст.3 Конвенції з прав людини і основоположних свобод у зв`язку з тим, що покарання заявника у виді довічного позбавлення волі є таким, яке неможливо скоротити.

Великою Палатою Верховного Суду у вказаному рішенні було зазначено, що порушення Конвенції щодо засудженого до довічного позбавлення волі полягають у тому, що в Україні немає будь-яких законодавчих норм і підстав пенологічного характеру, які забезпечують особам, засудженим до довічного позбавлення волі, перспективу реального звільнення або перегляду призначеного покарання.

Враховуючи національне законодавство та практику ЄСПЛ, ВП ВС дійшла таких висновків: а) довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі Конвенції, та не являє собою порушення ст.3 цієї Конвенції; б) лише нескорочуване довічне позбавлення волі є порушенням ст.3 Конвенції; в) відсутнє порушення ст.3 Конвенції в тому випадку, коли існує нормативно визначений на національному рівні та практично ефективний механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі; г) механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі повинен надавати національним органам можливість оцінити зміни поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваючого утримання в ізоляції.

ВП ВС зауважила, що в національному законодавстві України існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак заповнення прогалин у нормативно-правових актах, прийняття законів, внесення до них змін і доповнень, узгодження їх положень між собою є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо правотворення, які належать законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

Таким чином, як ЄСПЛ, так і Велика Палата Верховного Суду констатували певну законодавчу прогалину в питаннях неможливості в Україні здійснювати оцінку змін поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваючого утримання в ізоляції, але вказаного роду прогалини мають усуватися виключно законодавцем, а не судом.

Суду не надано право оцінювати достатність чи недостатність даних для звільнення від довічного ув`язнення.

З врахуванням наведеного, на час розгляду клопотання засудженого ОСОБА_8 (22.11.2021) про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням, суд першої інстанції правильно зазначив, що той момент система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, не реформована, зміни до законодавства України не внесені, тому відсутні підстави для заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк.

А тому клопотання засудженого ОСОБА_8 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке у виді позбавлення волі на певний строк, на той момент не могло бути вирішено, що правильно зазначено судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення.

Водночас, колегія суддів звертає уваги на те, що на час апеляційного розгляду до національного законодавства України були внесені зміни до ст.82 КК України, зокрема, що покарання у виді довічного позбавлення волі можуть бути замінені судом більш м`яким покаранням.

При цьому заміна покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.

Проте матеріали провадження не містять відомостей про те, що засуджений ОСОБА_8 став на шлях виправлення, як про це стверджує захисник в апеляційній скарзі, а відтак не можна дійти висновку, що процес виправлення засудженого ОСОБА_8 досяг тієї стадії, на якій відбування ним покарання у виді довічного позбавлення волі перестає бути доцільним і до нього може бути застосовано більш м`яке покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

З врахуванням вищезазначеного, колегія суддів дійшла висновку, що за результатом розгляду клопотання засудженого ОСОБА_8 судом першої інстанції було прийнято законне та обґрунтоване рішення, підстав для його скасування, про що просять апелянти, під час апеляційного розгляду не встановлено.

Істотних порушень кримінального процесуального закону під час розгляду клопотання засудженого ОСОБА_8 , апеляційним судом не встановлено.

У зв`язку з чим, підстав для скасування ухвали суду першої інстанції та задоволення апеляційних скарг засудженого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 , апеляційний суд не знаходить.

Керуючись ч.2 ст.376, ст.404, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 22 листопада 2021 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням на певний строк, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3