Справа №585/1490/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/426/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Справи в порядку виконання судових рішень у кримінальних провадженнях
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції в залі суду в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 03 квітня 2023 року, якою ОСОБА_8 відмовлено в задоволенні клопотання про звільнення від відбування покарання в зв`язку із закінченням строку давності виконання обвинувального вироку, -

ВСТАНОВИЛА:

До Роменського міськрайонного суду Сумської області надійшло клопотання від засудженого ОСОБА_8 про звільнення від відбування покарання в зв`язку із закінченням строку давності виконання обвинувального вироку.

03 квітня 2023 року ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області, засудженому ОСОБА_8 було відмовлено у задоволенні його клопотання з тих підстав, що вирок Апеляційного суду Сумської області від 15.12.2004 року, яким засуджений ОСОБА_8 , набрав законної сили та почав виконуватись з моменту набрання ним чинності.

Не погодившись з таким рішення суду засуджений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 03 квітня 2023 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою матеріали справи направити до суду першої інстанції на новий судовий розгляд.

В обґрунтування своїх вимог засуджений вказував, що оскаржувана ухвала є незаконною, необґрунтованою, невмотивованою, такою, що істотно порушує норми кримінально процесуального законодавства України.

Зазначав, що суд першої інстанції не розглянув його клопотання у передбаченому кримінально-процесуальним законом порядку, не дотримався процедури судового розгляду.

Наголошував, що судом першої інстанції було порушено його право на захист, оскільки ним було заявлено клопотання про конфіденційну зустріч та бесіду з адвокатом, але адвокат повідомив суду, що не має можливості прибути до засудженого в СІЗО, після чого ним було заявлено клопотання про відмову від захисника, але суд відмовив в задоволенні даного клопотання, тобто позбавив його права на ефективний захист, після чого він відмовився приймати участь в судовому засіданні.

Вказував, що оскаржувану ухвалу апелянт отримав тільки 03.05.2023 року, тому просив суд не вважати строк на апеляційне оскарження пропущеним.

Заслухавши доповідь головуючого-судді щодо змісту оскарженого судового рішення, доводи засудженого та його захисника, які підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити, думку прокурора, який вважав ухвалу суду законною, обґрунтованою та просив залишити її без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Перевіряючи законність прийнятого судового рішення, на спростування доводів апелянта, колегія суддів вважає, що суд, відмовляючи у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 , в повній мірі дотримався зазначених вимог закону.

Вироком Апеляційного суду Сумської області від 15 грудня 2004 року ОСОБА_8 засуджено за п.п.1, 6, 12 ч.2 ст. 115, ч.4 ст.187, ч.2 ст.194, ч.3 ст. 289, ч.3 ст. 357, ст. 70 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного майна. Строк відбування покарання засудженому ОСОБА_8 рахується з 30 вересня 2003 року.

Даний вирок набрав чинності 22 березня 2005 року, що підтверджено розпорядженням.

Згідно з ч.1, 2ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст.5 Кримінально-виконавчого кодексу України, одним із принципів кримінально-виконавчого законодавства є принцип невідворотності виконання і відбування покарань.

Тобто у разі засудження особи до відповідного покарання, держава покладає на себе обов`язок щодо забезпечення виконання даного покарання.

Водночас засуджена до певного виду покарання особа не може перебувати в потенційному очікуванні виконання покарання невизначений проміжок часу, у зв`язку із чим законодавчо встановлюються строки, сплив яких припиняє наявні між державою і засудженою особою кримінальні правовідносини, а отже, унеможливлює виконання покарання.

Такі строки визначені ч.1 ст.80 КК України, яка передбачає, що особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано у встановлені законом строки.

Досліджені апеляційним судом матеріали кримінального провадження не свідчать про те, що закінчився строк давності виконання вироку суду, яким ОСОБА_8 засуджено до довічного позбавлення волі, оскільки встановлено що такий вирок суду виконується, а на його виконання останній відбуває покарання.

Оскільки норма ст. 80 КК України застосується лише у випадку, якщо обвинувальний вирок не виконується, а вирок Апеляційного суду Сумської області від 15 грудня 2004 року відносно ОСОБА_8 , набув законної сили та почав виконуватися з момент набрання ним чинності, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що строк давності застосуванню не підлягає.

Що стосується доводів засудженого ОСОБА_8 про те, що судом першої інстанції було порушено його право на захист, оскільки ним було заявлено клопотання про конфіденційну зустріч та бесіду з адвокатом, але адвокат повідомив суду, що не має можливості прибути до засудженого в СІЗО, після чого ним було заявлено клопотання про відмову від захисника, але суд відмовив в задоволенні даного клопотання, тобто позбавив його права на ефективний захист, після чого він відмовився приймати участь в судовому засіданні, то апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно ч.3 ст.54 КПК України відмова від захисника не приймається у випадку, якщо його участь є обов`язковою. У такому випадку, якщо підозрюваний, обвинувачений відмовляється від захисника і не залучає іншого захисника, захисник повинен бути залучений у порядку, передбаченому ст. 49 цього Кодексу, для здійснення захисту за призначенням.

Відповідно положень ч. 1 ст. 13 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» безоплатна вторинна правова допомога це вид державної гарантії, що полягає у створенні рівних можливостей для доступу до правосуддя.

Під час реалізації цієї державної гарантії особа позбавлена можливості вільно обирати собі захисника, оскільки на підставі ст. 49 КК захисник такій особі призначається за постановою слідчого/прокурора або ухвалою судді чи суду. Так само особа, що отримує безоплатну вторинну правову допомогу, не може на власний розсуд вимагати від суду заміни захисника з особистих мотивів.

Згідно п. 11 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» Центр з надання безоплатної правничої допомоги приймає рішення про заміну адвоката чи працівника центру з надання безоплатної правничої допомоги відповідно до ст. 24 цього Закону.

Відповідно ст. 24 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» адвоката, який надає безоплатну вторинну правову допомогу, може бути замінено, зокрема, у разі: хвороби адвоката; неналежного виконання адвокатом своїх зобов`язань за умовами договору; недотримання ним порядку надання безоплатної вторинної правової допомоги; виключення адвоката з Реєстру адвокатів, які надають безоплатну вторинну правову допомогу.

Право особи на заміну захисника, передбачене ст. 54 КПК, є похідним від права вільного вибору захисника своїх прав, яке особа реалізує самостійно, укладаючи договір з обраним нею захисником. Це право не поширюється на зміст права на безоплатну вторинну правову допомогу, де особа не обирає собі захисника, а отримує захист, гарантований державою та за державні кошти

Як убачається зі сталої практики рішень Європейського суду з прав людини, право кожного обвинуваченого на захист самостійно обраного адвоката не є абсолютним. Хоча, в принципі, вибір обвинуваченим захисника потрібно поважати, але національні судові органи можуть відхилити його кандидатуру, якщо існують дійсні і достатні підстави вважати, що цього вимагають інтереси правосуддя.

Засудженим ОСОБА_8 не додано будь-яких належних і достовірних доказів на підтвердження його доводів щодо неналежного виконання захисником ОСОБА_7 своїх професійних обов`язків та позбавлення його права на ефективний захист.

Тому, колегія суддів не може вважати доводи апелянта слушними та такими, що є підставою для скасування судового рішення.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку, що судом постановлено законне та обґрунтоване рішення, у зв`язку з чим оскаржувану ухвалу суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу засудженого без задоволення.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 03 квітня 2023 року відносно ОСОБА_8 залишити без змін, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4