Справа № 159/1919/22 Провадження №11-кп/802/258/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ,

представника потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 26 грудня 2023 року,

ВСТАНОВИВ:

Даним вироком суду ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Дубове, Ковельського району, Волинської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , з середньою освітою, працюючого водієм у ФОП ОСОБА_10 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, та призначено йому покарання у виді 150 (ста п`ятдесяти) годин громадських робіт.

Речові докази: компакт-диск і флеш-накопичувач залишено в матеріалах справи.

Цивільний позов ОСОБА_11 до ОСОБА_7 про відшкодування шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_11 у відшкодування завданої йому моральної шкоди 20000 (двадцять тисяч) гривень.

Стягнуто з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_11 у відшкодування понесених ним витрат на правову допомогу 20000 (двадцять тисяч) гривень.

Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він 10 січня 2022 року, близько 16 год. 00 хв., на території гаражних приміщень, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , в ході конфлікту з ОСОБА_11 , який виник на ґрунті тривалих особистих неприязних стосунків, дістав з кишені власної куртки балончик, заряджений речовиною сльозоточивої та дратівної дії, і умисно розпилив його вміст в обличчя ОСОБА_11 . Внаслідок дій ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_11 завдані тілесні ушкодження у вигляді хімічного опіку кон`юнктиви повік та очного яблука з реактивним кон`юнктивітом, які за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

У поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації його дій, оскаржує судове рішення з мотивів невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості. Посилається на те, що судом не в повній мірі враховано особу потерпілого, неправомірні дії якого спровокували конфлікт. Вказує, що протягом досудового розслідування та під час судового розгляду ним не оспорювались фактичні обставини справи, він сприяв розкриттю кримінального правопорушення, надаючи послідовні показання слідчому та суду. Не обґрунтованим на думку обвинуваченого є також висновок суду про стягнення з нього витрат на правову допомогу в сумі 20 000 гривень, у зв`язку з відсутністю жодного обґрунтування понесених потерпілим витрат, співмірністю витрат, розглядом в суді нескладної справи. З огляду на вищевикладене, просить вирок суду першої інстанції змінити в частині покарання, призначивши йому мінімальне покарання у виді штрафу.

В апеляційний суд потерпілий ОСОБА_11 не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи у відповідності до положень КПК України, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення за №571, й будь-яких заяв про відкладення розгляду апеляційної скарги на інший день та відомості про поважність причин його неявки від нього не надходило.

Заслухавши доповідача, який доповів суть вироку та доводи апеляційної скарги, обвинуваченого та його захисника, які апеляційну скаргу підтримали, з викладених у ній підстав та просили задовольнити, думку прокурора та представника потерпілого, які вважають скаргу безпідставною, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

За положеннями, які містяться у ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновки суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України за обставин, викладених у вироку суду та кваліфікація його дій, а також в частині цивільного позову потерпілого ОСОБА_11 до обвинуваченого ОСОБА_7 про стягнення моральної шкоди не оскаржуються, а тому, відповідно до ст. 404 КПК України, не є предметом апеляційного розгляду.

Разом з тим, обвинувачений у поданій апеляційній скарзі вказує про невідповідність призначеного йому покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості.

Проте, такі твердження до уваги судом не приймаються з врахуванням наступного.

Так, відповідно до п.1постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватись вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Згідно з вимогами ст.65 КК України суд, призначаючи покарання, повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання з тим, щоб особі за вчинене нею кримінальне правопорушення, було призначено покарання необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Дані вимоги Закону були повністю дотримані судом першої інстанції.

Як убачається із вироку суду, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, місцевий суд з достатньою повнотою врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення (проступку) та дані про його особу. При цьому, судом наведено переконливі доводи про призначення обвинуваченому саме такого виду покарання, як громадські роботи, а також про недостатність застосування до нього більш м`якого покарання (штраф), передбаченого санкцією ч.2 ст.125 КК України.

Обставини, які пом`якшують та обтяжуть покарання, як правильно встановлено судом відсутні.

Крім того, місцевий суд призначаючи покарання обвинуваченому врахував дані про його особу, а саме те, що він в перше притягується до кримінальної відповідальності, працює, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, вчинене ним кримінальне правопорушення, згідно ст.12 КК України відноситься до категорії кримінального проступку, є умисним.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу і на те, що ОСОБА_7 фактично свою вину у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні (проступку) визнав під тиском наданих стороною обвинувачення доказів, що не свідчить про щире каяття у вчиненому.

Також, суд першої інстанції звернув увагу і на те, що конфлікт між сторонами виник внаслідок небажання обох сторін вирішити спір у цивілізований спосіб шляхом звернення до цивільного суду, який може роз`яснити своє рішення, винести додаткове рішення, винести нове рішення і, тим самим, причина конфлікту буде усунута. Однак, сторони обирають силовий шлях вирішення проблеми, що і призвело, в підсумку, до наслідків, які є в цій справі.

Зважаючи на вищевикладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримуючись вимог ст.ст.50, 65 КК України обґрунтовано дійшов висновку про призначення обвинуваченому покарання у виді громадських робіт, у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч.2 ст.125 КК України, а саме на строк 150 (ста п`ятдесяти) годин.

Призначене покарання на думку апеляційного суду, відповідає принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 , попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, і не є надто суворим, як про це зазначено в апеляційній скарзі обвинуваченого.

Водночас, судом першої інстанції, також правильно вирішено питання витрат понесених потерпілим на правову допомогу в сумі 20 000 гривень.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, розмір процесуальних витрат, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Положеннями ч. 1 ст. 124 КПК України установлено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

До таких витрат відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 118 цього Кодексу належать витрати на правову допомогу.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Правовою підставою відшкодування витрат на правову допомогу є договір, укладений між потерпілим та адвокатом-представником, а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, для визначення розміру процесуальних витрат на правову допомогу, що підлягають відшкодуванню, крім договору про надання правової допомоги, особа має надати і оригінали документів, які підтверджують ці витрати, а також процесуально підтвердити надання правових послуг (складений процесуальний документ, вчинена процесуальна дія (участь у слідчих (розшукових) діях чи ознайомлення із процесуальними документами тощо).

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, між потерпілим ОСОБА_11 та адвокатом ОСОБА_9 укладено договір про надання правової (правничої) допомоги послуг захисника-представника від 14.04.2022 року.

Крім того, адвокатом ОСОБА_9 надано копію прибуткового касового ордеру №185 від 14.04.2022 року із визначенням вартості наданих послуг в розмірі 20 000 гривень та копію квитанції до прибуткового касового ордера №185 від 14.04.2022 року з якої вбачається, що від ОСОБА_11 було прийнято 20 000 гривень.

Тому, апеляційний суд вважає, що з обвинуваченого ОСОБА_7 стягнуто обґрунтований розмір витрат на правову допомогу, які були понесені потерпілим ОСОБА_11 та підтвердженні документально, і які не є завищеними, як зазначає обвинувачений в своїй апеляційній скарзі.

Таким чином, підстав для зміни вироку та пом`якшення обвинуваченому призначеного покарання шляхом призначення покарання у виді штрафу, а також в частині вирішення цивільного позову потерпілої сторони про стягнення витрат понесених нею на правову допомогу, як про це просить апелянт, апеляційний суд не знаходить, оскільки він є цілком законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Будь-яких порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.

Таким чином, апеляційну скаргу обвинуваченого на підставі п.1 ч.1 ст.407 КПК України слід залишити без задоволення, а вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 26 грудня 2023 року щодо нього - без змін.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 26 грудня 2023 року щодо нього без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення її апеляційним судом.

Головуючий

Судді