КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/520/2024 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Вирок

Іменем України

16 квітня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0003007 за апеляційними скаргами заступника керівника Київської обласної прокуратури - ОСОБА_6 та прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Києво-Святошинської місцевої прокуратури - ОСОБА_7 на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18.12.2020 року у кримінальному провадженні щодо обвинуваченого,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Тарасівка Києво-Святошинського району Київської області, який має середню освіту, не одружений, не працює, без реєстрації, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий,

обвинуваченого у вчиненні злочину передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_10 ,

в с т а н о в и л а:

Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18.12.2020 року, ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України і призначенойому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільненоОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з іспитовим строком 1 (один) рік.

На підставі ст. 76 КК України покладенона ОСОБА_8 обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

До вступу вироку в законну силу запобіжний захід, обраний ОСОБА_8 у виді тримання під вартою в ДУ «Київське СІЗО», зміненона особисте зобов`язання, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України: прибувати до суду за першою вимогою; повідомляти суд про зміну свого місця проживання. Звільнити з під варти в залі суду негайно.

Вирішено долю щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

Згідно вироку суду, 03.09.2020 близько 13 години 00 хвилин (більш точного часу не встановлено) ОСОБА_8 , перебуваючи поряд з будинком по АДРЕСА_2 , маючи прямий умисел на таємне викрадення чужого майна, корисливий мотив та мету незаконного збагачення, скориставшись відсутністю власників та сторонніх осіб поблизу, шляхом вільного доступу проник на територію даного домоволодіння, де за допомогою цеглини, яку знайшов неподалік, розбив одне з вікон, через яке проник в середину будинку, звідки таємно викрав болгарку марки «ExpertAG02A» зеленого кольору вартістю 405 грн. 00 коп., після чого виконавши всі дії, необхідні для доведення злочину до кінця, не зміг закінчити злочин та розпорядитись викраденим майном з причин, що не залежали від його волі, оскільки був помічений сторонніми особами.

Дії обвинуваченого ОСОБА_8 судом першої інстанції кваліфіковано за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України, які виразилися у незакінченому замаху на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднаного з проникненням у житло.

Не погоджуючись з вироком суду, заступник керівника Київської обласної прокуратури ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність вироку у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, просить вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18.12.2020 скасувати та ухвалити новий вирок, яким дії ОСОБА_8 кваліфікувати за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185, як таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно, поєднане з проникненням у житло та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. Виключити з мотивувальної частини вироку посилання на обставину, що пом`якшує покарання - щире каяття, та обставину, що обтяжує покарання - вчинення злочину повторно. В іншій частині вирок суду залишити без змін.

В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначає, що згідно обвинувального акта (з врахуванням зміненого обвинувачення в суді від 09.12.2020) дії обвинуваченого ОСОБА_8 прокурором кваліфіковано за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України, як незакінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане з проникненням у житло, вчинене повторно. У зв`язку з повним визнанням вини обвинуваченим суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються. При цьому, суд першої інстанції, розглянувши відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України кримінальне провадження в межах висунутого обвинувачення, дослідивши обвинувальний акт, при ухваленні вироку фактично кваліфікував дії ОСОБА_8 як незакінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане з проникненням у житло. Оскільки, відповідно до матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_8 раніше неодноразово судимий за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 185, 187, 189 КК України, то в його діях має місце кваліфікуюча ознака ст. 185 КК України - повторність злочину, яку суд не вказав. Одночасно, повторність злочинів, суд визнав як обставину, що обтяжує покарання, разом з тим, вона підлягає виключенню з мотивувальної частини вироку суду із зазначенням її у кваліфікації дій обвинуваченого.

Крім того, апелянт вказує, що як вбачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_8 вп?яте притягується до кримінальної відповідальності за вчинення, в тому числі, тяжких злочинів проти власності, тричі відбував покарання в місцях позбавлення волі. Востаннє ОСОБА_8 засуджено до покарання у виді позбавлення волі та звільнено від відбування покарання з випробуванням. Однак, ОСОБА_8 позитивних висновків не зробив, на шлях виправлення не став, та продовжив свою злочинну діяльність. За місцем проживання ОСОБА_8 не зарекомендував себе з позитивної сторни, не працює, іншою суспільно-корисною працею не займається та саме відсутність коштів, призводить до вчинення обвинуваченим кримінальних правопорушень проти власності. Апелянт зазначає, що у даному кримінальному провадженні хоча і визнано обставиною, яка пом?якшує покарання обвинуваченого, його щире каяття у вчиненому злочинові, проте така обставина носить лише формальний характер, оскільки у матеріалах справи відсутні дані на підтвердження того, що обвинувачений дійсно розкаявся у вчиненому. Навпаки, систематична злочинна діяльність обвинуваченого, вчинення злочинів, частина з яких згідно ст. 12 КК України відносяться до категорії тяжких, вказує на відсутність такої пом?якшуючої покарання обставини як щире каяття. А тому щире каяття, як обставина, що пом?якшує покарання, підлягає виключенню з мотивувальної частини вироку.

Не погоджуючись з вироком суду, прокурор Києво-Святошинської місцевої прокуратури ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи вирок суду в частині доведеності вини обвинуваченого, посилаючись на неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, просить вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18.12.2020 - скасувати в частині призначеного покарання. Ухвалити новий вирок, яким дії ОСОБА_8 кваліфікувати за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно, поєднане з проникненням у житло та призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України у виді 2 років позбавлення волі.

В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що до ОСОБА_8 раніше застосовувався вид покарання, який пов*язаний з ізоляцією від суспільства, та будучи неодноразово судимою особою, останній відповідних висновків не зробив та знову став на шлях вчинення злочинів, востанне судимий вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02.08.2017 року до 3 років позбавлення волі та звільнений на підставі ст.75 КК України від відбування покарання строком на 1 рік. Також апелянт вказує, що у порушення приписів до ч. ч. 3, 4 ст. 374 КПК України у оскаржуваному вироку не наведені підстави звільнення обвинуваченої особи від покарання, з огляду на які суд дійшов висновку про можливість застосування ст. 75 КК України. Таким чином, призначене ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст. 75 КК України, не відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Апелянт вказує, що із матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_8 засуджений вироком Ірпінсього районного суду Київської області від 25.07.2012 за ч.2 ст.15 ч.2 ст.189, ч.2 ст.189 КК України до 3 роки і 6 місяців позбавлення волі, та 25.01.2016 був звільнений по відбуттю строку покарання. Вироком Києво-Святошинського районного суда Київської області від 02.08.2017 ОСОБА_8 засуджений за ч.3 ст.15 ч.3 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі та на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік. Тобто, на момент вчинення нового злочину зазначене покарання ОСОБА_8 відбув, але судимість, відповідно до вимог ст. ст. 89, 90 КК України, не погашена. Таким чином, з мотивувальної частини вироку слід виключити вказівку районного суду про врахування ОСОБА_8 як обтяжуючу обставину - вчинення злочину повторно, та дії ОСОБА_8 необхідно кваліфіковати за ч.3 ст.15 ч.3 ст.185 КК України, а саме як незакінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане з проникненням у житло, вчинене повторно.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури ОСОБА_6 та частково підтримала апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 , думку обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційних скарг, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно із ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які досліджувалися в порядку, визначеному ч.3 ст. 349 КПК України, і ніким з учасників судового провадження не оспорюються, а тому відповідно до положень ч. 2 ст. 394 КПК України колегією суддів не перевіряються.

Перевіряючи доводи апеляційних скарг прокурорів щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність судом першої інстанції при кваліфікації дій обвинуваченого, колегія суддів вважає їх такими, що знайшли своє повне підтвердження під час апеляційного перегляду справи з огляду на таке.

Як вбачається з обвинувального акту зі зміненим обвинуваченням, який скеровано до суду та проголошено прокурором у судовому засіданні, дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 15, ч.3 ст. 185 КК України, як незакінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднана з проникненням у житло, вчиненена повторно.

За встановлених фактичних обставин справи, суд першої інстанції дії ОСОБА_8 кваліфікував за ч.3 ст. 15, ч.3 ст. 185 КК України, як незакінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднана з проникненням у житло.

Водночас, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_8 раніше був засуджений, зокрема вироком Ірпінсього районного суду Київської області від 25.07.2012 за ч.2 ст.15 ч.2 ст.189, ч.2 ст.189 КК України на 3 роки і 6 місяців позбавлення волі, та 25.01.2016 був звільнений по відбуттю строку покарання. Окрім того, вироком Києво-Святошинського районного суда Київської області від 02.08.2017 ОСОБА_8 було засуджено за ч.3 ст.15 ч.3 ст.185 КК України на 3 роки позбавлення волі та на підставі ст.75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік. Отже, на момент вчинення нового злочину ОСОБА_8 відбув зазначені покарання, але судимістьза вирокомІрпінсього районного суду Київської області від 25.07.2012, відповідно до вимог ст. ст. 89, 90 КК України, не погашена

Таким чином, у цьому кримінальному провадженні ОСОБА_8 вчинив злочин, передбачений ч.3 ст. 15, ч.3 ст. 185 КК України, в той час коли мав не зняту у встановленому законом порядку та непогашену судимість, що свідчить про наявність такої кваліфікуючої ознаки як "повторінсть".

Якщо особа вчинила крадіжку і в її діях є кілька кваліфікуючих ознак, передбачених різними частинами статті 185 КК України, то її дії слід кваліфікувати за тією частиною статті, яка передбачає найбільш суворе покарання. При цьому у формулі обвинувачення в мотивувальній частині вироку суду повинні бути вказані всі кваліфікуючі ознаки.

Стаття 185 КК України встановлює кримінальну відповідальність за крадіжку. Частиною другою вказаної статті передбачено відповідальність за крадіжку, вчинену повторно або за попередньою змовою групою осіб, а частиною третьою крадіжку поєднану з проникненням у житло, інше приміщення чи сховище або що завдала значної шкоди потерпілому. Санкція ч. 3 ст. 185 КК України передбачає більш суворе покарання, ніж санкції частини другої.

Однак, при постановленні вироку щодо обвинуваченого ОСОБА_8 суд першої інстанції не врахував наведені вище обставини та положення закону внаслідок чого неправильно застосував закону України про кримінальну відповідальність, що в даному випадку потягло за собою неправильну правову кваліфікацію дій обвинуваченого.

З урахуванням формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним та наявності у ОСОБА_8 попередньої судимості за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 189 КК України, судимість за якими непогашена та не знята, колегія суддів дійшла висновку, що дії обвинуваченого ОСОБА_8 підлягають кваліфікації за ч.3 ст. 15, ч.3 ст. 185 КК України, як незакінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднана з проникненням у житло, вчиненена повторно.

Що стосується призначеного судом ОСОБА_8 покарання, то колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно з положеннями статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Статтею 75 КК України (в редакції Закону № 2617-VІІ від 22.11.2018) визначено, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді, зокрема обмеження волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

При цьому положення ст. 75 КК України вимагають обов`язково враховувати дані, які характеризують особу винного, вирішуючи питання, чи є можливим виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання, й ухвалюючи рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суду необхідно навести переконливі аргументи, що ґрунтуються на конкретних обставинах справи.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обираючи ОСОБА_8 захід примусу, суд першої інстанції врахував, що обвинувачений вчинив злочин, який згідно зі статтею 12 КК України відноситься до тяжкихзлочинів, особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у лікаря-психіатра та у лікаря-нарколога не перебуває, раніше судимий, визнав обставину, що пом`якшує покарання - щире каяття та обставиною, що обтяжує покарання - вчинення злочину повторно та дійшов висновку про призначення ОСОБА_8 покарання в мінімальних межах санкції ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

При цьому, всупереч доводам апеляційної скарги прокурора, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про врахування щирого каяття ОСОБА_8 , як обставини, що пом`якшує покарання, оскільки перевіркою матеріалів провадження встановлено, що ОСОБА_8 негативно оцінив свою злочинну діяльність, в повній мірі визнав вину та правдиво розповів суду про обставини вчиненого злочину, не заперечував щодо розгляду обвинувального акта в порядку ст. 349 КПК України, висловив жаль з приводу вчиненого. До того ж, сторона обвинувачення ще в обвинувальному акті, відповідно до ст. 66 КК України визнала обставиною, що пом`якшує покарання - щире каяття ОСОБА_8 (а.с.105).

Водночас, є обгрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора про необхідність виключення з мотивувальної частини вироку посилання суду на обставину, що обтяжує покаранняь - вчинення злочину повторно, зважаючи на те, що наявність непогашеної судимості у обвинуваченого за ст. 189 КК України, згідно із вироком Ірпінсього районного суду Київської області від 25.07.2012, вже врахована колегією суддів, при правовій кваліфікації його дій за ч.3 ст. 15 ч. 3 ст.185 КК України, за кваліфікуючою ознакою повторності, і відповідно до ч.4 ст.67 КК України, не може ще раз враховуватись при призначенні покарання обвинуваченому.

Також, колегія суддів погоджується з доводами апеляційних скарг обох прокурорів щодо неправильного застосування судом першої інстанції вимог ст. 75 КК України та звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування покарання.

Як слідує з вироку, суд першої інстанції дійшов висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_8 можливе без ізоляції від суспільства та звільнив його на підставі ст. 75 КК України від відбування призначеного покарання. Водночас, обґрунтовуючи зазначене рішення, суд першої інстанції послався лише на особу обвинуваченого та встановлені обставини справи, що, на переконання колегії суддів, свідчить про те, що суд не навів у вироку достатніх мотивів на обґрунтування рішення щодо застосування вимог ст.ст. 75, 76 КК України.

Зокрема, суд першої інстанції не врахував особу винного як у загально-соціальному аспекті, так і в плані його потенційної суспільної небезпеки, залишив поза увагою те, що ОСОБА_8 раніше неодноразово судимий, у тому числі за вчинення тяжких умисних злочинів проти власності, по яким відбував покарання у виді позбавлення волі, скоював кожне наступне кримінальне правопорушення, маючи не зняті та непогашені судимості, не працював, що характеризує його з негативного боку, вказує на схильність до неправомірної асоціальної поведінки, вчинення кримінальних правопорушень та небажання стати на шлях виправлення.

При цьому слід зазначити, що раніше до обвинуваченого вже застосовувались акти гуманізму у виді звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням, однак, вони не призвели до позитивних змін у його особистості.

Крім того, слід звернути увагу й на поведінку обвинуваченого під час розгляду справи судом апеляційної інстанції, який тривалий час до суду не з`являвся, у зв`язку з чим був оголошений у розшук.

Наведені дані про особу обвинуваченого вказують про його стійку антисоціальну поведінку та небажання стати на шлях виправлення і вести правильний спосіб життя, а також свідоме порушення закону, з метою збагачення, незважаючи на невідворотність покарання, що в свою чергу ставить під обґрунтований сумнів готовність останнього належно виконувати покладені на нього процесуальні обов`язки й досягти мети заходу примусу в умовах лише певного контролю за його поведінкою.

Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами прокурора про підвищену суспільну небезпечність особи ОСОБА_8 , та вважає, що застосування судом першої інстанції щодо обвинуваченого положень ст. 75 КК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, оскільки таке звільнення не сприятиме меті покарання - виправленню засудженого і попередженню вчинення нових злочинів.

Відповідно до ст. 409 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, тобто застосування закону, який не підлягає застосуванню, що в даному випадку потягло за собою неправильну правову кваліфікацію дій обвинуваченого та неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, а тому, згідно з вимогами ст.ст. 413, 420 КПК України є підставою для скасування вироку суду першої інстанції в частині правової кваліфікації та призначеного покарання і ухвалення нового вироку судом апеляційної інстанції в цій частині.

Виходячи з вимог ст. ст. 50, 65 КК України, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно зі статтею 12 КК Українивідноситься до тяжких злочинів, сукупність усіх даних про особу винного, які проаналізовані вище, відношення обвинуваченого до вчиненого, який в суді висловив осуд своєї поведінки, щире каяття як обставину, яка пом`якшує покарання та яка була встановлена ще органом досудового розслідування, про що вказано в обвинувальному акті.

Враховуючи все вищенаведене, колегія суддів вважає, що обвинувачений ОСОБА_8 повинен реально відбувати покарання у виді позбавлення волі, розмір якого обґрунтовано визначений судом першої інстанції в мінімальних межах санкції ч.3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України, адже, саме таке покарання відповідатиме загальним засадам призначення покарання, особі обвинуваченого, буде необхідним та достатнім для досягнення мети покарання - виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Враховуючи викладене, апеляційні скарги заступника керівника Київської обласної прокуратури ОСОБА_6 та прокурора Києво-Святошинської місцевої прокуратури ОСОБА_7 - підлягають частковому задоволенню. При цьому, колегія суддів зауважує, що прокурор ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просила призначити покарання, не передбачене санкцією ч. 3 ст. 185 КК України.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів,

У х в а л и л а :

Апеляційні скарги заступника керівника Київської обласної прокуратури ОСОБА_6 та прокурора Києво-Святошинської місцевої прокуратури ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18.12.2020 у кримінальному провадженні № 0003007 щодо обвинуваченого ОСОБА_8 - скасувати в частині правової кваліфікації дій обвинуваченого та призначеного покарання.

Постановити новий вирок, яким дії ОСОБА_8 кваліфікувати за ч.3 ст. 15 ч. 3 ст.185 КК України, як незакінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднана з проникненням у житло, вчиненена повторно.

Виключити з мотивувальної частини вироку посилання суду на обставину, яка обтяжує покарання обвинуваченого - вчинення злочину повторно.

Призначити ОСОБА_11 у за ч.3 ст. 15 ч. 3 ст.185 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_8 рахувати з часу постановлення вироку, а саме з 16.04.2024 р.

Зарахувати в строк покарання ОСОБА_8 строк попереднього ув`язнення у даному кримінальному провадженні з 03.09.2020 по 18.12.2020 з розрахунку, що один день тримання під вартою відповідає одному дню відбування покарання.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

На вирок може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення, а обвинуваченим, який перебуває під вартою, в той же строк з дня отримання копії вироку.

Судді:

__________ _______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4