УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2024 року місто Київ

Слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 у кримінальному провадженні №0001909 від 06.05.2024, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 190 КК України, про арешт майна,

В С Т А Н О В И В:

До слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва надійшло клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 у кримінальному провадженні №0001909 від 06.05.2024, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 190 КК України, про арешт майна, а саме, на: автомобіль марки «Land Rover» моделі «Range Rover Sport» 2021 року випуску, чорного кольору, з державним номерним знаком НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Клопотання мотивоване тим, що Шевченківським УП ГУ НП у м. Києві здійснюється досудове розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001909 від 06.05.2024, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 190 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що до Шевченківського УП ГУНП у м. Києві надійшла заява адвоката ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 , про те, що невідома особа на ім`я ОСОБА_7 під приводом організації здійснення за довіреністю продажу авто незаконно заволоділа автомобілем марки «Land Rover» моделі «Range Rover Sport» 2021 року випуску, чорного кольору державний номерний знак НОМЕР_3 VIN: НОМЕР_2 та розпорядився ним.

Як зазначає прокурор в своєму клопотанні, що громадянин ОСОБА_8 , залучивши до свого заздалегідь розробленого плану щодо заволодіння автомобілем шахрайським способом громадян ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , заволодів та розпорядився вищевказаним автомобілем за наступних обставин.

Допитана в якості потерпілої ОСОБА_6 , повідомила, що дійсно за домовленістю зі своїм чоловіком та знайомим на ім`я ОСОБА_7 , за прямою вказівкою останнього видала довіреність на право розпорядження автомобілем марки «Land Rover» моделі «Range Rover Sport» 2021 року випуску, чорного кольору державний номерний знак НОМЕР_3 VIN: НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . Згідно домовленості чоловік на ім`я ОСОБА_7 після продажу вказаного автомобіля повинен був передати грошові кошти за його продаж, однак, грошові кошти не передав, зник зі зв`язку та розпорядився автомобілем шляхом його перепродажу.

Як встановлено досудовим розслідуванням, що автомобіль марки «Land Rover» моделі «Range Rover Sport» 2021 року випуску, чорного кольору з державним номерним знаком НОМЕР_3 VIN: НОМЕР_2 : 09.01.2024 на підставі договору купівлі продажу укладеному в ТСЦ 8046 був перереєстрований на громадянку ОСОБА_10 з присвоєнням державного номерного знаку НОМЕР_4 ; 10.01.2024 перереєстрований на підставі договору від 10.01.2024 на громадянку ОСОБА_11 з присвоєнням державного номерного знаку НОМЕР_5 ; 02.03.2024 перереєстрований за тим самим власником - ОСОБА_11 при видачі нового державного номерного знаку НОМЕР_6 ; 06.03.2024 перереєстрований на підставі договору від 03.03.2024 на громадянку ОСОБА_4 з присвоєнням державного номерного знаку НОМЕР_1 .

Відтак, аналізом проведених реєстраційних дій із вказаним автомобілем встановлено, що потерпіла ОСОБА_6 , отримавши від ОСОБА_12 вказівку видати довіреність на ім`я чітко визначених останнім осіб, а саме на ім`я ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на право розпорядження автомобілем під приводом надання послуг з його продажу, видала вказану довіреність, будучи запевненою в законності та відкритості намірів ОСОБА_7 щодо продажу автомобіля потерпілої. В подальшому, громадянка ОСОБА_9 , пред`явивши в ТСЦ 8046 довіреність на продаж вказаного автомобіля від імені ОСОБА_6 , здійснила продаж автомобіля марки «Land Rover» моделі «Range Rover Sport» 2021 року випуску, чорного кольору з державним номерним знаком VIN: НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_10 , ім`я якої вже було вписано в довіреність від імені ОСОБА_6 . Таким чином, прокурор зазначає в своєму клопотанні, що принаймні перша вказана реєстраційна дія з автомобілем, а саме продаж його від імені ОСОБА_9 на ім`я ОСОБА_10 була здійснена виключно з метою фактичної зміни власника автомобіля за державним реєстром, що підтверджує факт заздалегідь спланованих дій щодо шахрайського заволодіння автомобілем.

Крім того, встановлено, що громадянки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , ОСОБА_11 відносяться до кола близьких осіб та діяли за прямими вказівками ОСОБА_8 , що попередньо встановлений як особа, причетна до організації шахрайської схеми щодо заволодіння автомобілем. Таким чином, наявність особистих тісних відносин між вказаними особами підтверджує той факт, що всі вказані реєстраційні дії з автомобілем в період з 09.01.2024 по 06.03.2024 були здійснені виключно з метою приховування незаконності цих дій та шахрайського заволодіння автомобілем.

Крім того, наявною оперативною інформацією, встановлено що громадянки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не були присутні під час укладання договору купівлі продажу від 09.01.2024 в територіальному сервісному центрі МВС №8046, що так само підтверджує факт заздалегідь розробленого плану щодо заволодіння автомобілем.

08.05.2024 постановою слідчого Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_13 автомобіль марки «Land Rover» моделі «Range Rover Sport» 2021 року випуску, чорного кольору, з державним номерним знаком НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

Крім того, постановою слідчого Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_13 від 10.07.2024 у межах даного кримінального провадження призначено транспортно-трасологічну експертизу, об`єктом дослідження якої є автомобіль марки «Land Rover» моделі «Range Rover Sport» 2021 року випуску, чорного кольору з державним номерним знаком НОМЕР_1 VIN: НОМЕР_2 , у зв`язку з чим автомобіль потребує детального дослідження експертною установою та проведення необхідних процесуальних дій.

Прокурор в своєму клопотанні зазначає, що у зв`язку з встановленням фактів очевидно нетипового для добросовісного володіння автомобілями неодноразового відчуження, перереєстрації в короткі проміжки часу вказаних транспортних засобів із заміною номерних знаків, є підстави вважати, що незастосування заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту із забороною володіння, користування та розпорядження вказаним майном призведе до приховування, зникнення, втрати, знищення автомобілів.

Також прокурор в своєму клопотанні відповідно до ч. 2 ст. 172 КПК України просив розглянути його без участі власника нерухомого майна та зацікавлених осіб для попередження можливості відчуження вказаного майна, оскільки ОСОБА_4 є співучасником вчинення кримінального правопорушення.

В судове засідання прокурор ОСОБА_3 не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, однак подав до суду заяву, в якій просив здійснити розгляд клопотання без його участі та задовольнити клопотання про арешт майна з підстав у ньому наведених.

Враховуючи те, що майно, на яке слідчий просить накласти арешт не було тимчасово вилучене, то розгляд клопотання відповідно до ч. 2 ст. 172 КПК України можливо здійснити без повідомлення власника майна.

Слідчий суддя, дослідивши матеріали клопотання, дійшов висновку про наступне.

Так, у провадженні Шевченківським УП ГУ НП у м. Києві здійснюється досудове розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001909 від 06.05.2024, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 190 КК України.

Як вбачається з матеріалів клопотання, накласти арешт на вказане майно прокурор просить з метою збереження речових доказів, оскільки вказане майно є предметом кримінального правопорушення.

Так, згідно з ч. 1 ст. 131 КПК України захід забезпечення кримінального провадження застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.

Одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна (ч. 2 ст. 131 КПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Положеннями п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення, зокрема, збереження речових доказів.

При цьому, ч. 3 ст. 170 КПК України передбачено, що у випадку накладення арешту на майно з метою збереження речових доказів, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Так, в силу ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Отже, майно, яке за обґрунтованої підозри органу досудового розслідування має одну або декілька ознак, наведених у ст. 98 КПК України, може набути статусу речового доказу за рішенням слідчого, яке відповідно до вимог ч. 3 ст. 110 КПК України приймається у формі постанови.

Постановою слідчого Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_13 від 08.05.2024 зазначене майно визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

Крім того, постановою слідчого Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_13 від 10.07.2024 у межах даного кримінального провадження призначено транспортно-трасологічну експертизу, об`єктом дослідження якої є автомобіль марки «Land Rover» моделі «Range Rover Sport» 2021 року випуску, чорного кольору з державним номерним знаком НОМЕР_1 VIN: НОМЕР_2 .

Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Положеннями ч. 2 ст. 173 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

З огляду на положення ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

З урахуванням викладеного, арешт майна з огляду на положення, передбачені п. 1 ч. 2 та ч. 3 ст. 170 КПК України, по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Водночас, при вирішенні клопотання сторони обвинувачення, слідчий суддя враховує, що закон не вимагає, щоб докази на підтвердження вчинення кримінального правопорушення були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого кримінального правопорушення. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно застосувати зазначений вид заходу забезпечення кримінального провадження з метою досягнення дієвості цього провадження та уникнення негативних наслідків.

Так, матеріали провадження свідчать, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою запобігання зникнення майна, що може перешкодити кримінальному провадженню, а слідчий суддя, в свою чергу, не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

За таких обставин, враховуючи приписи процесуального закону, слідчий суддя дійшов висновку, що матеріалами клопотання обґрунтовано та встановлено необхідність застосування на даній стадії досудового розслідування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, з метою уникнення можливості його відчуження, забезпечення збереження речових доказів, що залишили на собі сліди вчинення кримінального правопорушення, з огляду на те, що у випадку його незастосування це може призвести до наслідків, які можуть перешкоджати досудовому розслідуванню, а тому це є необхідною умовою досягнення дієвості даного кримінального провадження.

Вирішуючи питання про накладення арешту, слідчий суддя враховує й те, що в даному випадку обмеження права власності є розумним і співрозмірним завданням кримінального провадження та обставини кримінального правопорушення станом на час прийняття рішення вимагають вжиття такого методу державного регулювання як накладення арешту.

При цьому, доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження слідчим суддею не встановлено.

Враховуючи викладене та правову кваліфікацію кримінального правопорушення, за фактом вчинення якого здійснюється досудове розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001909 від 06.05.2024, та в межах якого подано дане клопотання, а також фактичні обставини кримінального провадження, слідчий суддя з метою запобігання можливості приховування, псування, знищення, перетворення майна, яке постановою слідчого від 08.05.2024 визнано речовим доказом та відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, дійшов висновку про наявність і достатніх підстав для накладення арешту на майно, а саме, на: автомобіль марки «Land Rover» моделі «Range Rover Sport» 2021 року випуску, чорного кольору, з державним номерним знаком НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 98, 131, 132, 170-173, 309, 310, 392, 393, 395, 532 КПК України, слідчий суддя -

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 у кримінальному провадженні №0001909 від 06.05.2024, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 190 КК України, про арешт майна - задовольнити.

Накласти арешт на майно, а саме, на: автомобіль марки «Land Rover» моделі «Range Rover Sport» 2021 року випуску, чорного кольору, з державним номерним знаком НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із забороною відчуження, розпорядження та користування ним.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

На ухвалу слідчого судді може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення. Якщо ухвалу суду постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Крім того, відповідно до ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасований повністю чи частково за заявленим клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисників, законних представників, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутніми при розгляді питання про арешт майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Слідчий суддя ОСОБА_1