Справа № 496/1401/24
Провадження № 1-кс/496/883/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2024 року м. Біляївка

Біляївський районний суд Одеської області

у складі слідчого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Біляївка Одеської області клопотання слідчого СВ Одеського РУП №2 ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 про арешт майна по матеріалам досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000012 від 16.02.2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

Слідчий звернулася до суду з вказаним вище клопотанням. При цьому посилається на те, що Чорноморською окружною прокуратурою здійснюється процесуальне керівництво досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 0000012, розпочатому 16.02.2024 за зверненням Тао Сюань за фактом томного викрадення невстановленими особами, які шляхом проникнення до складського приміщення АДРЕСА_1 заволоділи майном заявника, а саме товару у вигляді чоловічих курток у кількості 1056 штук та дитячими іграшками у кількості 400 штук, чим заподіяли збиток на загальну суму 40 000 грн., за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України. Також, окружною прокуратурою здійснюється процесуальне керівництво досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 0000013, розпочатому 16.02.2024 за зверненням ОСОБА_4 за фактом томного викрадення невстановленими особами, які шляхом проникнення до складського приміщення № Н 6-40, розташованого в АДРЕСА_2 заволоділи майном заявника, а саме товару у вигляді жіночих та чоловічих кросівок загальною кількістю 2320 пар, чим заподіяли збиток на загальну суму 1 000 000 грн., за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України. Досудове розслідування здійснюється слідчими слідчого відділу Одеського районного управління поліції № 2 Головного управління національної поліції в Одеській області. Відповідно до ст. 217 КПК України, прокурором 21.02.2024 кримінальні провадження № 0000012 від 16.02.2024 за ч. 4 ст. 185 КК України та № 0000013 від 16.02.2024 за ч. 4 ст. 185 КК України, об`єднано в одне кримінальне провадження. Основним номером провадження визначено № 0000012. Згідно отриманої інформації від Головного управління карного розшуку Головного управління національної поліції в Одеській області встановлено, що до вказаних кримінальних правопорушень причетний ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований: АДРЕСА_3 , фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_4 . У власності та користуванні має автомобіль марки «БМВ Х5» з реєстраційним знаком НОМЕР_1 , номер кузова VIN № НОМЕР_2 . У користуванні має автомобілі BMW X5 з реєстраційним знаком НОМЕР_3 , а також на автомобілях RENAULT з реєстраційним знаком НОМЕР_4 (мікроавтобус), та BMW 523І з реєстраційним знаком НОМЕР_5 , «Ford Transit» з реєстраційним знаком НОМЕР_6 , номер кузова VIN № НОМЕР_7 . Встановлено, що власником автомобіля марки «Ford Transit» з реєстраційним знаком НОМЕР_6 є ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 09.03.2024 в період часу з 06 год 51 хв по 06 год 58 хв було проведено обшук автомобілю марки «Ford Transit» з реєстраційним знаком НОМЕР_6 , номер кузова VIN № НОМЕР_7 з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення вказаних злочинів, а саме: відшукання викрадено майна потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , а саме товару у вигляді чоловічих курток у кількості 1056 штук, дитячих іграшок у кількості 400 штук, жіночих та чоловічих кросівок загальною кількістю 2320 пар, мобільних телефонів, які знаходяться у володінні чи користуванні фігурантів кримінального провадження, а також інші речі та документи, які зберегли відомості чи інформацію щодо незаконного заволодіння майном потерпілих, однак, в ході обшуку вище вказаних речей виявлено та вилучено не було. Транспортний засіб марки «Ford Transit» з реєстраційним знаком НОМЕР_6 , номер кузова VIN № НОМЕР_7 було вилучено та поміщено на майданчик для тимчасово вилученого транспортного засобу № НОМЕР_8 за адресою: м. Одеса, вул. Аеропортівська, 27/1. 09.03.2023 слідчим винесено постанову про те, що даний автомобіль являється речовим доказом та містить відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження та згідно ст. 98 КПК України мають значення речових доказів по кримінальному провадженню.

На даний час виникла необхідність накласти арешт на речовий доказ, з метою забезпечення досягнення завдань, які перед собою ставить досудове розслідування, у зв`язку з чим слідчий звернулася до слідчого судді з вказаним клопотанням.

Крім того, слідчий просить поновити пропущений процесуальний строк на подання до суду клопотання про арешт майна у зв`язку з тим, що обшук проведено 09.03.2024 року, тобто в суботу, згідно календарного робочого графіку роботи цей день є вихідним днем Біляївського районного суду, Чорноморської окружної прокуратури та Одеського РУП № 2 ГУНП в Одеській області, а отже наступним робочим днем є понеділок, тобто 11.03.2024 року, тому вважає, що наявні підстави для поновлення строків звернення з клопотанням про арешт майна.

В судове засідання слідчий та прокурор не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату та час розгляду клопотання, причини неявки суду невідомі. Їх неприбуття у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання, відповідно до положень ч. 1 ст. 172 КПК України.

Також був здійснений виклик до судового засідання користувача автомобіля «Ford Transit», з реєстраційним номером НОМЕР_6 , ОСОБА_5 , про що свідчить телефонограма від 11.03.2024 року, разом з тим останній до судового засідання не з`явився, його неявка не перешкоджає розгляду клопотання.

Суд позбавлений можливості виконати вимоги ст. 172 КПК України та належним чином повідомити власника автомобіля «Ford Transit», з реєстраційним номером НОМЕР_6 , ОСОБА_6 про розгляд клопотання про арешт майна, оскільки матеріали справи не містять контактних даних останнього.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою технічних засобів не здійснюється, згідно з ч. 4 ст. 107 КПК України.

Дослідивши клопотання та додані до нього докази, слідчий суддя дійшов наступного висновку.

Згідно ч. 5 ст. 171 КПК України клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.

Відповідно до ст. 113 КПК України процесуальні строки - це встановлені законом або відповідно до нього прокурором, слідчим суддею або судом проміжки часу, у межах яких учасники кримінального провадження зобов`язані (мають право) приймати процесуальні рішення чи вчиняти процесуальні дії. Будь-яка процесуальна дія або сукупність дій під час кримінального провадження мають бути виконані без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідним положенням цього Кодексу.

На підставі ч. 1 ст. 117 КПК України пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду.

Поважними причинами пропуску строку можуть бути визнані: тяжка хвороба, відрядження, стихійне лихо, та інші обставини, внаслідок яких особа не мала реальної змоги вчасно подати клопотання.

Слідчий суддя вважає, що процесуальний строк на звернення до суду з клопотанням про накладання арешту на тимчасово вилучене майно пропущений з поважної причини, тому підлягає поновленню.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Згідно ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у цього Кодексу.

Положеннями ч. 2 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч. 2 ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; перелік і види майна, що належить арештувати; документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно зі ст. 173 КПК України, повинен врахувати, зокрема правову підставу для арешту майна.

Чорноморською окружною прокуратурою здійснюється процесуальне керівництво досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 0000012, розпочатому 16.02.2024 за зверненням Тао Сюань за фактом томного викрадення невстановленими особами, які шляхом проникнення до складського приміщення АДРЕСА_1 заволоділи майном заявника, а саме товару у вигляді чоловічих курток у кількості 1056 штук та дитячими іграшками у кількості 400 штук, чим заподіяли збиток на загальну суму 40 000 грн., за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

Також, окружною прокуратурою здійснюється процесуальне керівництво досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 0000013, розпочатому 16.02.2024 за зверненням ОСОБА_4 за фактом томного викрадення невстановленими особами, які шляхом проникнення до складського приміщення № Н 6-40, розташованого в АДРЕСА_2 заволоділи майном заявника, а саме товару у вигляді жіночих та чоловічих кросівок загальною кількістю 2320 пар, чим заподіяли збиток на загальну суму 1 000 000 грн., за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України

Відповідно до ст. 217 КПК України, прокурором 21.02.2024 кримінальні провадження № 0000012 від 16.02.2024 за ч. 4 ст. 185 КК України та № 0000013 від 16.02.2024 за ч. 4 ст. 185 КК України, об`єднано в одне кримінальне провадження.

Ухвалою слідчого судді Біляївського районного суду Одеської області від 26.02.2024 року було надано дозвіл на проведення обшуку автомобіля марки «Ford Transit» з реєстраційним знаком НОМЕР_6 , номер кузова VIN № НОМЕР_7 , з метою відшукання викрадено майна потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , а саме товару у вигляді чоловічих курток у кількості 1056 штук, дитячих іграшок у кількості 400 штук, жіночих та чоловічих кросівок загальною кількістю 2320 пар, мобільних телефонів, які знаходяться у володінні чи користуванні фігурантів кримінального провадження, речі та документи, які зберегли відомості чи інформацію щодо незаконного заволодіння майном потерпілих, а також інші речі та документи, які мають значення для кримінального провадження.

З протоколу обшуку від 09.03.2024 року вбачається, що у ході проведення обшуку речей, які перераховані в ухвалі Біляївського районного суду Одеської області виявлено не було, про що також зазначила слідчий у клопотанні про арешт майна.

При цьому слідчий у клопотанні про арешт майна посилається на те, що вилучений транспортний засіб містить відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження та згідно ст. 98 КПК України має значення речового доказу по кримінальному провадженню.

Разом з тим, слідчий суддя вважає, що слідчий з незрозумілих підстав вирішила, що транспортний засіб має ознаки речового доказу, оскільки жодних ознак, а ні в постанові про визнання речових доказів, а ні в клопотанні про накладення арешту, слідчим не наведені.

Під заходами забезпечення кримінального провадження прийнято розуміти передбачені КПК України заходи примусового характеру, які застосовуються за наявності підстав та в порядку, встановленому законом, з метою запобігання і подолання негативних обставин, що перешкоджають або можуть перешкоджати вирішенню завдань кримінального провадження, забезпеченню його дієвості.

Фактичними підставами арешту майна є сукупність фактичних даних, що вказують на завдання кримінальним правопорушенням матеріальної, фізичної чи моральної шкоди, на розмір завданої шкоди та на наявність у відповідних осіб майна, яке підлягає арешту чи конфіскації.

При розгляді заяв про втручання держави у здійснення права власності ЄСПЛ спершу розглядає, чи таке втручання здійснювалося для досягнення соціально значущої мети, а також у межах існуючого законодавства. Щодо першого критерію, Суд залишає державі можливість самостійного оцінювання.

Як свідчить аналіз практики ЄСПЛ, найчастіше втручання у право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів. Втручання має бути законним, тобто здійснено на підставі закону. При цьому під «законом» Конвенція розуміє нормативний акт, що має бути «доступним» (accessible) та «передбачуваним» (forseable). Також закон має відповідати всім вимогам нормативного акта. «Доступність закону» означає наявність доступу та знань щодо цього закону в суспільстві та у осіб. «Передбачуваність» означає можливість передбачити певні дії або наслідки, що можуть виникнути в зв`язку із застосуванням закону.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява № 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A № 98).

При здійсненні оцінки правомірності та виправданості допустимих обмежень прав і свобод ЄСПЛ послідовно вирішує чотири групи питань: 1) чи було оскаржуване обмеження (втручання) передбачене законом; 2) чи переслідувало воно одну з легітимних цілей, зазначених у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини; 3) чи було воно «необхідним у демократичному суспільстві»; 4) чи було воно пропорційним до тієї правомірної мети, якої намагалися досягти.

На підставі вимог ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого повинно бути зазначено правові (законні) підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити таки захід забезпечення кримінального провадження як арешт майна.

Вказана норма також узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідної до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Так, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином, наслідки арешту майна для третіх осіб, розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Дослідивши клопотання та аналізуючи всі долучені до клопотання матеріали в сукупності, слідчий суддя вважає не доведеним з боку слідчого існування правових підстав для накладення арешту на вказане вилучене майно, оскільки слідчим в клопотанні не обґрунтовано, що вилучений транспортний засіб реально має суттєве значення для встановлення істини у кримінальному провадженні, тобто відповідає вимогам ст. 98 КПК України, а тому не вбачає підстав для задоволення клопотання та накладення арешту на вказаний вилучений автомобіль.

Згідно ч. 3 ст. 173 КПК України, відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.

Керуючись ст. ст. 98, 170-173 КПК України, слідчий суддя -

П О С Т А Н О В И В:

Поновити слідчому СВ Одеського РУП №2 ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 процесуальний строк на подання клопотання про арешт майна по матеріалам досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000012 від 16.02.2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

Клопотання слідчого СВ Одеського РУП №2 ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 про арешт майна залишити без задоволення.

Повернути вилучене майно власнику.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1

Повний текст ухвали виготовлено 13 березня 2024 року.