Номер провадження: 11-сс/813/890/24
Справа № 523/7172/24 1-кс/523/1447/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.07.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника власника майна адвоката ОСОБА_7 ,

власнинка майна - А ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Суворівського районного суду м. Одеси від 30.04.2024 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000032, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.04.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Ухвалою слідчого судді Суворівського районного суду м. Одеси від 30.04.2024 у кримінальному провадженні №0000032, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.04.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК Українизадоволено клопотання слідчого СВ відділу поліції №3 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_10 ,погоджене з прокурором Суворівської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_11 та накладено арешт на автомобіль марки Lexus Lx 450D д/н НОМЕР_1 , vin номер: НОМЕР_2 , що був вилучений 27.04.2024 за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення слідчого судді обґрунтоване тим, вказаний автомобіль визнаний речовим доказом, а підставою для арешту вказаного майна є сукупність підстав та розумних підозр вважати, що вилучений транспортний засіб може містити сліди злочину, а також інші відомості, які в подальшому можуть мати доказове значення для досудового розслідування.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді представник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що оскаржувана ухвала винесена з суттєвими порушеннями норм КПК України.

Доводи обґрунтовує тим, що автомобіль перебував у тимчасовому користуванні ОСОБА_12 та не є знаряддям вчинення злочину та безпідставно визнано речовим доказом

Вказує, що з клопотанням про накладання арешту на майно звернувся слідчий, а не прокурор, що суперечить положенням КПК України.

Просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого.

Позиції учасників апеляційного розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача, власника майна та його представника, які підтримали подану апеляційну скаргу, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Положеннями статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно з п. 1 ч. 3 застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У відповідності до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною другою статті 173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст., для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Як вбачається з матеріалів провадження СВ відділу поліції №3 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000032, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.04.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК України.

Так, у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці, однак не пізніше квітня 2024 року у ОСОБА_12 виник протиправний, злочинний умисел, спрямований на незаконне збагачення шляхом вимагання та одержання неправомірної вигоди для себе за вплив на прийняття рішення посадовими особами Міністерства закордонних справ України щодо виготовлення необхідних документів для безперешкодного виїзду за кордон України.

Так, ОСОБА_12 , діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи з корисливих мотивів, з метою реалізації свого злочинного умислу, приблизно в березні 2024, більш точний час досудовим розслідуванням не встановлено, перебуваючи в ресторані « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташований за адресою: АДРЕСА_2 , підійшов до директора вказаного закладу ОСОБА_13 та повідомив, що він має відношення до ІНФОРМАЦІЯ_2 і у випадку працевлаштування чоловіків мобілізаційного віку, необхідно здійснювати їх перевірку через центр комплектування та соціальної підтримки Міністерства оборони України на предмет ухилення від мобілізації та з метою здійснення комунікації з даного питання залишив свій мобільний телефон.

Після чого, 23.04.2024, приблизно о 17 годині 38 хвилин, більш точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_12 прибув на раніше обумовлене місце зустрічі, саме: територію паркування ТРЦ «Рів`єра» за адресою: Одеська область, Одеський район, с. Фонтанка, де зустрівся з ОСОБА_13 для обговорення питання щодо перевірки 2 осіб через центр комплектування та соціальної підтримки Міністерства оборони України на предмет ухилення від мобілізації, під час зустрічі ОСОБА_12 повідомив, що на теперішній час він не має можливості здійснити перевірку, однак він має можливість вирішити питання щодо оформлення документів для виїзду за кордон для 2 осіб, для чого необхідно надати йому копії паспортів громадянина України, ідентифікаційного коду, фотографії 3х4, оригінал закордонного паспорту та 8000 тисяч доларів за кожну особу. Однак, для початку оформлення документів, потрібно надати йому за кожну особу по 4000 доларів США, а іншу частину суми у вигляді 8 тисяч доларів США потрібно буде надати уже після виготовлення всіх необхідних документів. Також, він повідомив, що з вказаними документами можна буде здійснювати в`їзд та виїзд за кордон України безперешкодно, так як в паспорті громадянина України для виїзду за кордон буде проставлена печатка Міністерства закордонних справ України. Після чого повідомив, що у разі ненадання йому грошових коштів він повідомить центр комплектування та соціальної підтримки Міністерства оборони України щодо ухилення від мобілізації 2 особами, котрі працевлаштовані в ресторані « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

У подальшому, 25.04.2024, приблизно о 15 годині 05 хвилин, більш точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_12 прибув на раніше обумовлене місце зустрічі, а саме: на територію паркування ТРЦ « ІНФОРМАЦІЯ_3 », за адресою: АДРЕСА_3 , де зустрівся з ОСОБА_13 . Під час зустрічі ОСОБА_12 повідомив, що в паспорті громадянина України для виїзду за кордон буде проставлена печатка Міністерства закордонних справ України і вказані особи зможуть безперешкодно виїжджати за кордон України, а у випадку виникнення будь-яких питань на кордоні, потрібно зателефонувати йому і він через осіб, які виготовили вказані документи та проставили печатку, вирішить вказане питання та особи безперешкодно виїдуть за кордон України.

Після чого, 26.04.2024, приблизно о 13 годині 30 хвилин, більш точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_12 на автомобілі марки Lexus Lx 450D д/н НОМЕР_1 прибув на раніше обумовлене місце зустрічі, а саме: територію паркування торгового центру «сіті ІНФОРМАЦІЯ_2 » за адресою: АДРЕСА_4 , де зустрівся з ОСОБА_13 та останній сів до салону його автомобіля. Під час перебування в середині, ОСОБА_13 на вимогу ОСОБА_12 передав йому документи на 2 осіб, а саме: копії паспортів громадянина України, ідентифікаційного коду, фотографії 3х4, оригінал закордонного паспорту та 8000 тисяч доларів США, якими мав намір розпорядитися на власний розсуд, після чого, ОСОБА_12 був викритий та затриманий на місці вчинення злочину співробітниками правоохоронних органів.

Таким чином, ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК України, а саме: одержання неправомірної вигоди для себе за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, поєднане з вимаганням такої вигоди.

Під час досудового розслідування зібрані докази достатні для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення. Однак, на теперішній час співробітниками ВП №3 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області встановлено, що ОСОБА_12 за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_3 не проживає та його місцезнаходження не відомо, таким чином є підстави вважати, що ОСОБА_12 переховується від органів досудового розслідування та суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності.

У зв`язку з неможливістю встановлення місцезнаходження ОСОБА_12 , 27.04.2024 йому повідомлено про підозру у спосіб передбачений КПК України для вручення повідомлень.

Встановлено, що ОСОБА_12 користується автомобілем марки Lexus Lx 450D д/н НОМЕР_1 , на якому він залишив місце вчинення кримінального правопорушення та продовжував переховуватись від органів досудового розслідування та суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності.

27.04.2024, в ході здійснення розшуку підозрюваного ОСОБА_12 , в м. Ладижин, Вінницької області, на території комплексу з оренди житла по АДРЕСА_1 було виявлено покинутий ОСОБА_12 автомобіль марки Lexus Lx 450D д/н НОМЕР_1 . Як пояснив у своїх показаннях власник комплексу ОСОБА_14 , 26.04.2024 близько 18:00 години, до нього без попередження приїхав товариш ОСОБА_15 , який пояснив, що у нього проблеми та попросив залишити на території вищевказаного комплексу його автомобіль марки Lexus. В подальшому, ОСОБА_14 вивіз ОСОБА_12 за місто у напрямку н.п. Заозерне, де на останнього очікував інший автомобіль, на якому ОСОБА_12 поїхав у невідомому напрямку.

Разом з тим, 27.04.2024 у період часу з 21:49 по 21:56 годину слідчим СВ відділу поліції №3 ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_10 було проведено огляд території комплексу з оренди житла за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого було вилучено автомобіль марки Lexus Lx 450D д/н НОМЕР_1 , vin номер: НОМЕР_2 , який у подальшому поміщено на штраф майданчик №6 за адресою: АДРЕСА_5 .

Вищевказаний транспортний засіб на підставі ст. 98 КПК України визнано речовими доказами у даному кримінальному провадженні та наразі виникла потреба у накладенні на нього арешту.

Власником автомобіля Lexus Lx 450D д/н НОМЕР_1 , vin номер: НОМЕР_2 є дружина ОСОБА_12 ОСОБА_9 .

Виходячи із зазначених у клопотанні фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення, наданих матеріалів, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийшов до висновку, що арешт майна необхідний з метою збереження речових доказів, які мають значення для встановлення обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному проваджені, а також швидкого, повного та неупередженого розслідування.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийшов до висновку про необхідність накладення арешту на майно для забезпечення збереження речових доказів.

Отже вжиття заходу забезпечення кримінального провадження, шляхом накладання арешту на майно, є необхідним запобіжним заходом, передбаченим зазначеними нормами закону, оскільки у випадку приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення та відчуження майна можуть настати негативні наслідки для здійснення завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КК України.

На думку апеляційного суду, з урахуванням конкретних обставин справи, слідчий суддя дійшов до обґрунтованого висновку про те, що для розслідування цього кримінального провадження на даній стадії досудового слідства, вжиття заходів забезпечення кримінального провадження саме в такому виді відповідатиме положенням кримінального процесуального закону.

Апеляційний суд вважає, що на даному етапі існують реальні підстави, для накладення арешту на зазначене майно, які виправдовують таке втручання у право власності та є співрозмірним із завданнями кримінального провадження, а підставою для арешту вказаного майна є сукупність підстав та розумних підозр вважати, що вилучений транспортний засіб може містити сліди злочину, а також інші відомості, які в подальшому можуть мати доказове значення для досудового розслідування.

Твердження апелянта про те, що клопотання про арешт майна подано не належним суб`єктом у порушення вимог ч. 2 ст. 64-2 КПК України, згідно якої виключне право на звернення надається прокурору є необґрунтованими та суперечать вимогам ч. 1 ст. 171 КПК України, відповідно до якої з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач.

В даному випадку клопотання про арешт майна подано слідчим за погодженням з прокурором, тобто з дотримання положень глави 17 КПК України про арешт майна.

Таким чином, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими, оскільки вони недоведені та спростовуються матеріалами справи.

Будь яких даних, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, колегія суддів суд не вбачає та стороною захисту надано не було.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення слідчого судді постановлене у відповідності до положень кримінального процесуального закону, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала без змін.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційний суд не вбачає.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано (ст. 174 КПК України).

Керуючись статтями 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Суворівського районного суду м. Одеси від 30.04.2024 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000032, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.04.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК України- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4