Справа № 199/4350/24
ВИРОК

іменем України

02.07.2024 року м. Дніпро

Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючий суддя ОСОБА_1

секретар судового засідання ОСОБА_2

прокурор ОСОБА_3

обвинувачений ОСОБА_4

захисник ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0000629 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Бобринець, Бобринецького району, Кіровоградської області, з середньою освітою, неодруженого, дітей на утриманні немаючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, судимого:

- 06.12.2016 року Бобринецьким районним судом Кіровоградської області за ч. 3 ст. 185, ст. 75, 76 КК України до 4 років позбавлення волі з іспитовим стром 2 роки;

- 14.11.2018 року Індустріальним райсудом м. Дніпропетровська за ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 71 КК України до 4 років 1 місяця позбавлення волі;

- 27.10.2021 року Індустріальним райсудом м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 289, ст. 70 КК України до 4 років 2 місяців позбавлення волі, звільнився з місця позбавлення волі 23.12.2022 року по відбуттю покарання,

у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України,

В С Т А Н О В И В:

1.Формулювання обвинувачення, яке суд вважає доведеним із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Формулюючи обвинувачення ОСОБА_4 , яке суд вважає доведеним, суд робить застереження, що здійснює розгляд кримінального провадження виключно в межах цього обвинувачення, пред`явленого обвинуваченому відповідно до обвинувального акту.

Суд уважає доведеним, що сержант ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, раніше судимий за скоєння умисних корисливих злочинів проти власності, достовірно знаючи, що на всій території України Указами Президента України введено воєнний стан, який востаннє Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 06.05.2024 року № 271/2024 року продовжено до 05 години 30 хвилин 12 серпня 2024 року, повторно скоїв умисний корисливий злочин проти власності за наступних обставин.

Так, ОСОБА_4 , 16 травня 2024 року близько 16 години 57 хвилин, знаходячись біля магазину «PROSTOR», розташованому по АДРЕСА_3 , побачив незнайомого ОСОБА_6 , 1948 року народження, який на зовнішній вигляд очевидно для оточуючих є особою похилого віку, який пересуваючись за допомогою милиць та маючи при собі сумку чорного кольору, одягнену через праве плече, входив до приміщення магазину.

В цей момент у ОСОБА_4 виник злочинний умисел направлений на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, в умовах воєнного стану, а саме сумки чорного кольору та її вмісту, що належать ОСОБА_6 , які визначив об`єктом свого злочинного посягання.

Реалізуючи свій злочинний умисел ОСОБА_4 , 16 травня 2024 року близько 16 години 57 хвилин, цілком розуміючи протиправність своїх дій, які вчиняються щодо особи похилого віку, обмеженої в пересуванні, а отже неспроможної чинити належний опір протиправним діям, підійшов до ОСОБА_6 зі спини.

Дочекавшись коли ОСОБА_6 опиниться в отворі внутрішніх вхідних дверей до магазину «PROSTOR», ОСОБА_4 , діючи умисно, повторно, в умовах воєнного стану, з корисливого мотиву, розуміючи, що його дії є очевидними для потерпілого та оточуючих осіб, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді спричинення майнової шкоди та бажаючи їх настання, знаходячись позаду в безпосередній близькості до ОСОБА_6 , який є особою похилого віку, обома руками, шляхом ривка, за допомогою фізичної сили, потягнув на себе та зірвав сумку з правого плеча потерпілого, в якій знаходились гроші в сумі 560 гривень, дві банківські карти АТ«ОЩАДБАНК» та одна банківська карта AT «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО», мобільний телефон «Samsung» Galaxy А50, вартістю 2500 гривень, з сім картою з номером НОМЕР_1 в чохлі-книжці, паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_6 .

Внаслідок вказаних, протиправних дій ОСОБА_4 , ОСОБА_6 впав спиною на підлогу у входу до магазину, а ОСОБА_4 з місця вчинення кримінального правопорушення зник, спричинивши тим самим ОСОБА_6 матеріальну шкоду на загальну суму 3060,00 гривень та отримавши можливість розпоряджатися викраденим майном потерпілого на власний розсуд.

Обвинувачений ОСОБА_4 свою провину визнав повністю. Суду показав, що скоїв грабіж потерпілого. Він бачив, що потерпілим був дід, який пересувався на милицях. Все відбулося біля магазину «PROSTOR», розташованому по АДРЕСА_3 . В стані алкогольного сп`яніння він не був. Ну був у хворобливому стані. Був в стані алкогольного сп`яніння коли його затримали. Він шляхом ривка зірвав з потерпілого сумку чорного кольору. Потім втік. В сумці бачив гроші. Йому не хочеться відповідати на питання. Зазначає, що він дійсно скоїв злочин. Не знає куди ділась сумка. Можливо він викинув сумку. Припускає, що можливо у сумці могли бути гроші та паспорт потерпілого.

Потерпілий ОСОБА_6 у судове засідання не прибув, звернувся до суду з письмовою заявою про судовий розгляд кримінального провадження за його відсутності, рішення винести на розсуд суду.

2. Позиція сторони обвинувачення.

Прокурор підтримала обвинувачення, висунутеОСОБА_4

Вважала, що винуватість обвинуваченого в інкримінованому злочині найшла своє повне підтвердження під час судового розгляду, адже, виходячи з наданих стороною обвинувачення доказів з числа передбачених ст. 84 КПК, слідує, що ОСОБА_4 винен у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України.

Пропонувала суду обвинуваченому призначити покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк.

3. Суть питання, що вирішується судом.

З обвинувального акту у кримінальному провадженні №0000629, складеного 30 травня 2024 року слідчою СВ ВП № 1 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_7 та затвердженого того ж дня прокурором Дніпропетровської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_3 , слідує, що ОСОБА_4 обвинувачується у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчинене повторно, в умовах воєнного стану.

Відповідно до ст. 91 Кримінального процесуального кодексу України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню в т.ч. 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення .

Особливості наведених правовідносин свідчать, що у провадженні необхідно надати відповідь на такі ключові питання:

(1) чи вчиняв обвинувачений діяння, яке охоплюються складом кримінального правопорушення, передбаченого КК України;

(2) чи доведено стороною обвинувачення винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення;

(3) як слід кваліфікувати діяння обвинуваченого, у випадку доведення його винуватості ?

Суд надає ствердні відповіді на 1 та 2 питання, у зв`язку з чим кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_4 за ч. 4 ст. 186 КК України.

4. Обставини, які суд вважає доведеними під час судового розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 337, п. 1,2,3,4 ч. 1 ст. 368 КПК України, суд вважає доведеним поза розумним сумнівом, що мало місце діяння, у вчинені якого обвинувачується ОСОБА_4 , це діяння містить склад кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 186 КК України та ОСОБА_4 винний у вчинені інкримінованого кримінального правопорушення в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

5. Докази на підтвердження встановлених судом обставин.

Судом у відкритому судовому засіданні допитано обвинуваченого.

Також, у відкритому судовому засіданні судом були досліджені надані стороною обвинувачення документи.

Під час дослідження доказів сторони скористалися наданими їм процесуальними правами надавати суду усні та письмові пояснення та заперечення.

Під час дослідження доказів суд дійшов висновку, що спосіб отримання стороною обвинувачення доказів, визнаних судом належними і допустимими, був справедливим, а процес дослідження доказів під час судового провадження забезпечував право обвинуваченого на захист.

За наслідками судового розгляду та здійсненої у нарадчій кімнаті оцінки доказів суд робить висновок про належність та допустимість наступних доказів на доведення вини обвинуваченого у кримінальному провадженні .

З протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується від 16.05.2024 року вбачається, що ОСОБА_6 просить вжити заходи до невідомої особи, яка 16.05.2024 року за адресою АДРЕСА_3 , заволоділа його сумкою з банківськими картками, паспортом громадянина України мобільним телефоном SAMSUNG, грошима в сумі 560 гривень.

З протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 16.05.2024 року вбачається, що потерпілий ОСОБА_6 серед пред`явлених осіб впізнав ОСОБА_4 , який 16.05.2024 року, знаходячись біля магазину «PROSTOR», розташованому по АДРЕСА_3 , заволодів його майном

З протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 16.05.2024 року вбачається, що свідок ОСОБА_8 серед пред`явлених осіб впізнала ОСОБА_4 , який 16.05.2024 року, знаходячись біля магазину «PROSTOR», розташованому по проспекту Слобожанському, буд. 89, біг в напрямку підземного переходу, тримаючи в руках чоловічу сумку чорного кольору, та за ним бігли дві особи, які намагались його наздогнати.

Відповідно до постанови слідчого від 17.05.2024 року визнано речовими доказами: банківську картку № НОМЕР_3 « ІНФОРМАЦІЯ_2 », на якій нанесено гравіювання « ОСОБА_6 »; банківську картку № НОМЕР_4 «ОЩАДБАНК», на якій нанесено гравіювання «ОСОБА_6»; договір про надання фінансового кредиту під заставу від 13.05.2024 № DP-2.198378/0; грошові кошти, а саме: 1 купюра номіналом 200 грн. № ЕИ3000240; 1 купюра номіналом 50 грн. №YЄ7357133; 1 купюра номіналом 20 грн. № ЕЖ4425513; мобільний телефон SAMSUNG GALAXY, в чорному чохлі книжці, IMEI 1: НОМЕР_5 ; IMEI 2: НОМЕР_6 ; військовий квіток на ім`я ОСОБА_4 , серії НОМЕР_7 ; паспорт громадянина України № НОМЕР_8 на ім`я ОСОБА_4 .

З банківській карти № НОМЕР_3 «ОЩАДБАНК», на якій нанесено гравіювання «ОСОБА_6», вилучено один слід папілярного візерунку на одній липкій стрічці.

В рюкзаку, що знаходиться на плечах ОСОБА_4 виявлено та вилучено: 1 купюра номіналом 200 грн. № ЕИ3000240; 1 купюра номіналом 50 грн. №YЄ7357133; 1 купюра номіналом 20 грн. № ЕЖ4425513.

На поясі під ременем виявлено та вилучено мобільний телефон SAMSUNG GALAXY А11, в чорному чохлі книжці, IMEI 1: НОМЕР_5 ; IMEI 2: НОМЕР_6 .

Ухвалою слідчого судді Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 20.05.2024 року накладено арешт на наступне майно:

- банківську картку № НОМЕР_3 « ІНФОРМАЦІЯ_2 », на якій нанесено гравіювання « ОСОБА_6 »;

- банківську картку № НОМЕР_4 «ОЩАДБАНК», на якій нанесено гравіювання «ОСОБА_6»;

- договір про надання фінансового кредиту під заставу від 13.05.2024 № DP-2.198378/0;

- грошові кошти, а саме: 1 купюра номіналом 200 грн. № ЕИ3000240; 1 купюра номіналом 50 грн. №YЄ7357133; 1 купюра номіналом 20 грн. № ЕЖ4425513;

- мобільний телефон SAMSUNG GALAXY А11, в чорному чохлі книжці, IMEI 1: НОМЕР_5 ; IMEI 2: НОМЕР_6 .

Відповідно до висновку № СЕ-19/104-24/22689-Д від 30 травня 2024 року від 30.05.2024 року один слід пальця руки розмірами 16х23 мм, відкопійований на липку стрічку розмірами 19х32 мм, вилучений 16.05.2024 року з поверхні банківської карти «ОЩАДБАНК» № НОМЕР_3 , придатний для ідентифікації особи. Один слід пальця руки розмірами 16х23 мм, відкопійований на липку стрічку розмірами 19х32 мм, залишений безіменним пальцем правої руки особи, дактилокарта якої заповнена на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до постанови слідчого від 17.05.2024 року визнано речовим доказом диск з відеозаписом за 16.05.2024 року з камери відеоспостереження, яка розташована на буд. АДРЕСА_4 .

З протоколу зняття показань технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото -, кінозйомки, відеозапису від 17.05.2024 року слідує, що отримано DVD диск з відеозаписом з камери відеоспостереження магазину « ІНФОРМАЦІЯ_3 » за 16.05.2024 року.

Відповідно до постанови слідчого від 17.05.2024 року визнано речовим доказом диск з відеозаписом за 16.05.2024 року з камери відеоспостереження магазину « ІНФОРМАЦІЯ_3 », що розташований за адресою: АДРЕСА_3 .

Під час досудового розслідування потерпілим ОСОБА_6 надані слідчому копії документів, які підтверджують, що останній є власником мобільного телефону «Samsung» Galaxy А50.

З висновку судово-товарознавчої експертизи Луганського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру № СЕ-19/113-24/2971-ТВ від 27 травня 2024 року вбачається, що ринкова вартість мобільного телефону «Samsung» лінійки «Galaxy» моделі А50 4/64 GB станом на 16.05.2924 року становила 2500 грн.

З протоколу огляду від 30.05.2024 року, фототаблиці до протоколу огляду, вбачається, що магазин « ІНФОРМАЦІЯ_3 », розташований за адресою: АДРЕСА_3 , вхід до якого здійснюється через металево-пластикові двері. У приміщенні магазину ведеться безперервна відео фіксація.

Як слідує з протоколу перегляду відеозапису від 29.05.2024 року, фототаблиці до протоколу, об`єктом огляду є оптичний диск формату DVD-R з відеозаписом від 16.05.2024 року з камери відеоспостереження магазину « ІНФОРМАЦІЯ_3 », що розташований за адресою: АДРЕСА_3 .

«Файл з назвою «107 16.05 кам. 104 (1)»тривалість даного відеозапису 1 хвилина 56 секунд, камера відеоспостереження здійснює запис в приміщенні магазину « ІНФОРМАЦІЯ_3 », що розташований за адресою: АДРЕСА_3 .

На відео видно, що дана камера здійснює відеозапис з входу-виходу до магазину «Простор».

На відмітці часу 13:42:56 годин, на входи до магазину в дверях з`являється чоловік похилого віку на милицях, який йде в приміщення магазину.

В цей час на відмітці часу 13:43:03 годині, позаду нього з`являється чоловік одягнений в плямисту куртку (камуфляжну) та обома руками зриває з чоловіка на милицях сумку, яка одягнена на плече, після чого втікає. Від ривка чоловік похилого віку впав на підлогу у дверному проході до магазину «Простор». Після чого до чоловіка похилого віку підходять відвідувачі магазину та допомагають йому підвестися. На цьому відеозапис завершується».

Як слідує з протоколу перегляду відеозапису від 29.05.2024 року, фототаблиці до протоколу, об`єктом огляду є оптичний диск формату DVD-R з відеозаписом від 16.05.2024 року з камери відеоспостереження магазину « ІНФОРМАЦІЯ_3 », що розташований за адресою: АДРЕСА_3 .

«Файл з назвою « НОМЕР_9 » тривалість даного відеозапису 21 хвилина 59 секунд, камера відеоспостереження здійснює відео фіксацію двору житлового будинку, відеозапис розпочинається 09:22:33 годині.

На відмітці часу 09:27:58 годині, у двір будинку заходить чоловік середньої статури, з бородою - одягнений в - кепку темного кольору, кофту з довгим рукавом бордового кольору з капюшоном, штани темно-синього кольору, на спині одягнений рюкзак, а на рюкзаку закріплена куртка пряниста кольору схожого на колір хакі. Вказаний чоловік підходить до лавки, яка розташована поруч з під`їздом, знімає з плечей рюкзак та починає розглядати, після чого щось кладе до рюкзаку, вдягає його та йде, виходячи за межі обзору відеокамери. Далі відеозапис інтересу для слідства не представляє, відеозапис завершується о 09:44:33 годині».

6. Мотиви Суду та положення закону, якими керувався суд.

6.1. Відповідно до ч. 3 ст. 26 КПК України суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.

У силу ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Відповідно до статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Зазначене свідчить, що законність, обґрунтованість та вмотивованість судового рішення обумовлені, зокрема, дотриманням порядку оцінки доказів і визначенням їх належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів повинна бути оцінена судом з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення (ст. 94 КПК України).

Також, жоден доказ не має наперед встановленої сили.

6.2. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі скорочено Конвенція) передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі скорочено ЄСПЛ) суди застосовують Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

ЄСПЛ у справі «Перес проти Франції» (рішення від 12.02.2004) вказав, що дія статті 6 Конвенції (право на справедливий суд) полягає і в тому, щоб серед іншого зобов`язати суд провести належне дослідження зауважень, доводів і доказів, представлених сторонами по справі, неупереджено вирішуючи питання про їх належність до справи.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, необґрунтоване рішення суду є порушенням гарантій, втілених у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Хоча суд не мусить надавати відповідь на кожен довід, проте з рішення має бути чітко зрозуміло, що головні проблеми, порушені у цій справі, були розглянуті і що конкретні та ясні відповіді були надані на аргументи, які є вирішальними для результату розгляду справи. Суд має переконатися, що мотиви рішення, наведені національними судами, не були автоматичними або стереотипними.

Тобто, право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення йде своїм корінням у більш загальний принцип, втілений у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, але суд зобов`язаний дати відповідь на істотні аргументи сторони.

Суд вважає необхідним докладніше зазначити про наявні у кримінальному процесі стандарти доказування.

Стандарт "переваги доказів" вважається дотриманим, якщо певне твердження є більш ймовірне ніж протилежне. Зазначений стандарт широко застосовується у ХХІ столітті (наприклад, саме за ним відбувається кримінальна процедура у Сполучених Штатах Америки), однак у вітчизняному кримінальному процесі він не застосовується. Найсуворішим стандартом, застосовуваним у кримінальних справах, є правило "поза розумним сумнівом", яке вимагає від обвинувачення довести, що єдине логічне пояснення, яке може бути одержане з доведених у суді фактів, є те, що обвинувачений вчинив інкриміноване діяння і ніяке інше логічне пояснення не може бути виведено з доказів. Саме такий стандарт прописаний як в Основному законі держави, так і в спеціалізованому нормативно-правовому акті (КПК України) і саме він застосовується у вітчизняному кримінальному процесі.

Саме законність, обґрунтованість та вмотивованість судового рішення обумовлені, зокрема, дотриманням порядку оцінки доказів і визначенням їх належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів повинна бути оцінена судом з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення (ст. 94 КПК України).

ЄСПЛ у справі «Жогло проти України» (п. 38, рішення від 24.04.2008 року) зазначив, що усі докази зазвичай мають бути представлені у відкритому слуханні справи в присутності обвинуваченого для забезпечення можливості надати аргументи іншій стороні. Існують винятки з цього правила, але вони не повинні порушувати права захисту.

Як загальне правило, пункти 1 та 3 статті 6 вимагають надання підсудному відповідної та належної можливості заперечити, а також ставити запитання свідкові обвинувачення, - або під час давання показань, або на пізнішому етапі (рішення від 15.06.1992 року у справі «Люді проти Швейцарії»).

Обвинувачення не повинно ґрунтуватись виключно чи вирішальною мірою на тих показаннях, які сторона захисту не могла оскаржити (рішення від 26.03.1996 року у справі «Дурсон проти Нідерландів»).

6.3. Суд отримав можливість ознайомитися з позиціями сторони обвинувачення та сторони захисту, вони представлені обома сторонами достатньо ґрунтовно, докладно, а викладені в них мотиви зрозумілі. Також слід констатувати, що в ході розгляду справи жодна зі сторін не стверджувала про існування обмежень у реалізації донести свою позицію до суду та не повідомляла про перешкоди у її доведенні.

Отже, суд забезпечив змагальність судового процесу і ключовим предметом оцінки є лише переконливість кожної з позицій в аспекті стандарту доведення.

6.4. Європейський суд з прав людини наголошує, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (рішення від 10.07.2001 року у справі «Авшар проти Туреччини» п.282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

За правилами статті 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Докази повинні бути належними та допустимими в розумінні ст.ст. 85-86 КПК України.

За правилами ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 31 серпня 2022 року у справа №756/10060/17, провадження № 13-3кс22, вказує на висновок, що «невідповідність тим чи іншим вимогам закону нівелює доказове значення відомостей, одержаних у результаті відповідних процесуальних дій, не в будь-якому випадку, а лише в разі, якщо вона призвела до порушення прав людини і основоположних свобод або ж ставить під сумнів походження доказів, їх надійність і достовірність. Адже для прийняття законного й обґрунтованого рішення суд має отримувати максимально повну інформацію щодо обставин, які належать до предмета доказування, надаючи сторонам у змагальній процедурі достатні можливості перевірити й заперечити цю інформацію.

На користь відповідного висновку свідчить зміст ст. 87 КПК, якою визначено критерії недопустимості засобів доказування у зв`язку з недотриманням законного порядку їх одержання. Згідно з частиною першою цієї статті недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, одержаній унаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Частинами другою і третьою цієї статті передбачено безальтернативний обов`язок суду констатувати істотне порушення прав людини і основоположних свобод і визнати недопустимими засоби доказування, отримані: в результаті процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, здійснених без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози його застосування; з порушенням права особи на захист; з показань чи пояснень, відібраних із порушенням права особи відмовитися від давання показань і не відповідати на запитання, або без повідомлення про таке право; з порушенням права на перехресний допит; з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування та прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; в результаті обшуку житла чи іншого володіння особи, якщо до проведення даної слідчої дії не було допущено адвоката.

З наведеного слідує, що імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини заборони катування й нелюдського поводження (ст. 3 Конвенції, ч. 1 ст. 28 Конституції України), прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу (п. «с» ч. 3 ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України), на участь у допиті свідків (п. «d» ч. 3 ст. 6 Конвенції), права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла (ст. 8 Конвенції), на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів (ч. 1 ст. 63 Конституції України).

Відтак у кожному з вищезазначених випадків простежується чіткий зв`язок правил допустимості доказів з фундаментальними правами і свободами людини, гарантованими Конвенцією та/або Конституцією України.

З огляду на зазначене суд, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання».

Також, суд враховує правову позицію, яка викладена у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2023 року, справа № 455/844/16-к, провадження № 51- 3583 км 23, що при вирішенні питання щодо допустимості фактичних даних, отриманих з порушенням процесуального закону, суд в кожному конкретному випадку має встановити: чи спричинило це порушення появу обґрунтованих сумнівів у достовірності фактичних даних, отриманих в результаті проведення процесуальної дії; чи можливо усунути такі сумніви за допомогою інших доказів чи додаткових процесуальних засобів доказування. У цьому випадку докази, отримані з порушеннями КПК України, можуть бути використані судом як допустимі лише у разі, якщо: ці порушення не є істотними, тобто не могли вплинути та не впливають на достовірність отриманих фактичних даних; порушення є суттєвими (такими, що породжують сумніви у достовірності доказів), втім такі сумніви можуть бути усунуті іншими зібраними допустимими доказами. У разі встановлення порушення, що породжує сумніви в достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути на основі інших доказів чи за допомогою проведення додаткових процесуальних дій, суд має визнати такий доказ недопустимим. Суд здійснює встановлення достовірності доказу шляхом дослідження та аналізу його змісту, перевірки та співставлення з іншими доказами на предмет об`єктивного взаємозв`язку та взаємоузгодження.

Виходячи з тлумачення зазначеного правового висновку Великої Палати Верховного Суду, не будь яке порушення порядку проведення процесуальних дій та недопустимість засобів доказування вважається порушенням.

За даним кримінальним провадженням судом не встановлені порушення порядку проведення процесуальних дій та недопустимість засобів доказування, в розумінні правового висновку Великої Палати Верховного Суду та частин 2, 3 ст. 87 КПК України.

6.5. Суд, дослідивши наявні докази, вважає, що всі докази у кримінальному провадженні у відношенні кожного з обвинувачених є належними, допустимими і достовірними, оскільки отримані з передбачених законом джерел, у передбачений законом спосіб, зафіксовані у належній процесуальній формі, узгоджуються між собою як в цілому, так і в деталях, та доповнюють один одного.

Недопустимих доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини або доказів та відомостей, які стосуються особи обвинуваченого не має.

ЄСПЛ зазначає, що рівень певності, якого має досягти суддя за системою «внутрішнього переконання» чи системою «поза межами розумного сумніву», який є важливим для постановлення справедливого рішення, не повинен досягатися шляхом примусу до зізнання.

Таким чином буде дотримано цілковитої поваги до презумпції невинуватості та статусу обвинуваченого, що є ключовими поняттями для демократичної концепції кримінального судового розгляду.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що винність обвинуваченого у скоєні кримінального правопорушення поза всяким розумним сумнівом доведена і підтверджується обсягом досліджених судом в судовому засіданні доказів в їх сукупності та взаємозв`язку та не викликають у суду сумнівів.

Порушень вимог закону щодо відкриття доказів стороні захисту, суд не вбачає.

Під час вирішення питання про допустимість доказів важливе значення має істотність порушення прав і свобод людини, а тому не усі порушення, допущені сторонами при збиранні доказів, є підставою для визнання доказів недопустимими, а відтак і вирішення питання про порушення права на справедливий суд.

З огляду на зазначене суд приходить до висновку про відсутність процесуальних порушень з боку сторони обвинувачення, що могли вплинули на об`єктивність та повноту обставин, що підлягають доказуванню відповідно до вимог ст. 91 КПК України.

Усі вищевказані докази, покладені в основу обвинувального вироку, суд визнає належними і допустимими доказами, оскільки відповідають вимогам КПК України, отримані у передбаченому КПК України порядку, безпосередньо порушень вимог законодавства судом не встановлено та сторонами не доведено, тобто останні прямо і непрямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, як-то час, місце, спосіб вчинення кримінального правопорушення та інші обставини, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність і недостовірність, можливість та неможливість використання інших доказів.

Судом не встановлено допущення істотних порушень: прав та свобод кожного з обвинувачених, інших осіб під час досудового розслідування; в ході збирання і фіксування доказів по даному кримінальному провадженню, а інформація, яка в них міститься, не дає Суду правових підстав, щоб сумніватися у їх допустимості та достатності.

За даним кримінальним провадженням всі докази подані суду стороною обвинувачення взагалі, переконливо свідчать про наявність у діянні обвинуваченого об`єктивної сторони інкримінованого злочину.

Отже, для суду є очевидним, поза розумним сумнівом, що у цьому кримінальному проваджені сукупність прямих та непрямих доказів переконливо свідчить про те, що обвинувачений діяв з прямим умислом (умисно).

Будь-яких інших доказів сторонами з боку обвинувачення та захисту, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачених КПК України, протягом судового розгляду, враховуючи, що суд зберігаючи об`єктивність та неупередженість у ході розгляду даного кримінального провадження, створив їм всі необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було.

7. Висновок Суду щодо кваліфікації дій обвинуваченого.

Згідно ст. ст. 2, 11 КК підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом, вчинене суб`єктом кримінального правопорушення.

Відповідно, при кваліфікації дій обвинуваченого, суд враховує позицію Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду викладену у постанові від 05.04.2018 року (справа № 658/1658/16-к) в якій зазначено, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому КК, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними, криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин:

1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності;

2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

Склад кримінального правопорушення - це сукупність встановлених у кримінальному законі юридичних ознак (об`єктивних і суб`єктивних), що визначають вчинене суспільно небезпечне діяння як злочинне.

Обов`язковими (універсальними) елементами складу будь-якого кримінального правопорушення є: 1) об`єкт кримінального правопорушення; 2) об`єктивна сторона кримінального правопорушення; 3) суб`єктивна сторона кримінального правопорушення; 4) суб`єкт кримінального правопорушення.

Об`єкт кримінального правопорушення - це те, на що завжди посягає кримінальне правопорушення і чому воно завжди заподіює певної шкоди. Це ті суспільні відносини, що охороняються кримінальним законом.

Об`єктивна сторона - зовнішня сторона діяння, яка виражається у вчиненні передбаченого законом діяння (дії чи бездіяльності), що заподіює чи створює загрозу заподіяння шкоди об`єкту кримінального правопорушення.

Суб`єктом кримінального правопорушення є фізична осудна особа, яка вчинила кримінальне правопорушення у віці, з якого відповідно до КК може наставати кримінальна відповідальність (ч. 1 ст. 18 КК, див. постанову Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 16 січня 2023 року в справі №761/37225/20).

Відомості вказані у цьому вироку в частині складу кримінального правопорушення є установленими та доведеними у порядку визначеному КПК.

За таких обставин, суд приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення.

Таким чином суд вважає, що дії ОСОБА_4 повинні бути кваліфіковані за ч. 4 ст.186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, в умовах воєнного стану.

Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, стосовно обвинуваченого, суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.

8. Призначення покарання.

Суд виходить з того, що покарання - це захід державного примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому кримінальним законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Конституційний Суд України в Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, зазначив таке: […] призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.

Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину […] (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини) .

В рішенні від 15 червня 2022 № 4-р(II)/2022 року Конституційний Суд України зазначає, що принцип індивідуалізації юридичної відповідальності […]має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди, […].

Отже, принцип домірності зобов`язує суд у кожному конкретному випадку домірно застосовувати види покарання та (або) інші заходи кримінально-правового характеру з огляду на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та низку інших фактів і обставин (п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2022 року № 1-р/2022).

Відповідно покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації, адже застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому Суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила.

Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства (див. постанову Верховного Суду від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18).

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Призначаючи покарання ОСОБА_4 суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про її особу, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Визначені у статті 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа "Довженко проти України") зазначає лише про необхідність оцінювання представниками судових органів визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням рішення в процесуальному документі суду.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання для досягнення його цілей, визначених у статті 50 КК.

Правова позиція щодо дотримання справедливості висловлена в рішенні Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення.

Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.

Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена у справі «Езе і Коннорс проти Сполученого Королівства» від 9 жовтня 2003 року, що кримінальне покарання переслідує, як прийнято вважати, подвійну мету - покарання і стримування від вчинення нових злочинів.

Тобто, для вибору покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості вчиненого злочину.

Загальні засади призначення покарання спрямовані на забезпечення принципів законності, обґрунтованості, індивідуалізації, гуманності і справедливості, співмірності покарання, яке має бути необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Призначаючи покарання суд за даним кримінальним провадженням, відповідно до п.п.6, п. 1 ч. 1 ст. 67 КК України, визнає обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_4 - вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку.

Крім того, ОСОБА_4 , який має судимість за умисне кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 289 КК України, вчинив нове умисне кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 186 КК України, що є рецидивом кримінальних правопорушень.

Тому, суд, на підставі п. 1 ч. 1 статті 67 КК України, второю обставиною, яка обтяжує покарання, визнає рецидив злочинів.

Суд вважає, що обставинами, які пом`якшують покарання, можливо визнати те, що ОСОБА_4 свою провину визнав повністю; не перешкоджав слідству, активно сприяв розкриттю злочину - своїми діями оказав допомогу на досудовому розслідуванні і суду у виясненні обставин скоєння кримінального правопорушення, які мають суттєве значення для повного його розкриття, повідомивши про обставини, час та місце скоєння кримінального правопорушення, місце знаходження викраденого майна; щиро каявся та дав критичну оцінку своєї злочинної поведінки, що характеризує його суб`єктивне ставлення як винної особи до вчиненого злочину, та означає, що обвинувачений визнав свою вину за усіма пунктами висунутого проти нього обвинувачення, дав правдиві свідчення, висловив жаль з приводу вчиненого, негативно оцінював злочин, бажає виправити ситуацію, яка склалася, демонструє готовність понести заслужене покарання.

Відповідно наданих суду доказів, які характеризують особу обвинуваченого, ОСОБА_4 : з середньо-спеціальною освітою; дітей не має; раніше судимий, судимості не зняті та не погашені, покарання за останнім вироком відбув повністю; є громадянином України; на обліку лікаря-нарколога, лікаря-психіатра не перебував; за місцем проживання ніяк не характеризується; є військовослужбовцем, характеризується тим, що схильний до порушення військової дисципліни, що проявляється у перебуванні під час проходження військової служби в стані алкогольного сп`яніння, має випадки самовільного залишення військової частини без поважних причин, на критику та зауваження командирів (начальників) реагує не завжди адекватно; під час військової служби станом на 21.05.2024 року до медичного пункту не звертався.

Також, при призначенні покарання, суд враховує громадську позицію обвинуваченого ОСОБА_4 , який у надзвичайно важкий час для держави має намір після засудження продовжити військову службу для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, боронити державу від ведення агресивної війни РФ проти України.

Призначаючи покарання, суд враховує позиції Європейського суду з прав людини, які викладені у справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року), згідно яких досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним. У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Встановлені судом фактичні обставини вчиненого ОСОБА_4 злочину, наведені обставини про його особу, дають підстави для висновку про антисоціальну спрямованість особи обвинуваченого та усталеність його протиправної поведінки, а також про те, що він зневажливо ставиться до суспільства та встановлених у ньому правил, і є особою зухвалою та схильною до вирішення своїх життєвих проблем, в тому числі матеріального характеру, шляхом вчинення умисних корисливих злочинів проти власності.

В розумінні Кримінального кодексу України інкримінований ОСОБА_4 злочин, передбачений ч. 4 ст. 186 КК України, належить до небезпечного, умисного тяжкого, корисливого кримінального правопорушення проти власності.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що покаранням, необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_4 та попередження нових кримінальних правопорушень як самим обвинуваченим, так і іншими особами, є покарання виключно у вигляді позбавлення волі, оскільки підстави для призначення покарання більш м`якого, ніж передбачено законом, не встановлені, виправлення обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції останньої від суспільства і саме таке покарання буде відповідати тяжкості правопорушення, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Із цих же підстав суд не вбачає за можливе звільнитиОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

При цьому, суд вважає, що таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів.

9. Інші питання, які вирішуються судом при ухваленні вироку.

9.1. Запобіжний захід ОСОБА_4 у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили слід залишити без змін, оскільки тяжкість та підвищена суспільна небезпека інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, відомості про особу обвинуваченого, дають підстави вважати можливими ухилення від суду та перешкоджання встановленню істини по даному провадженню.

9.2. Початок строку відбування покарання, призначеного обвинуваченому ОСОБА_4 , обчислювати з 16 травня 2024 року відповідно до протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення (а.с. 41-44).

9.3. Згідно ч. 4 ст. 174 КПК України, суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, не призначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

Вирішуючи питання про скасування арешту майна, суд враховує наступне.

Під час досудового розслідування кримінального провадження ухвалою слідчого судді Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 20.05.2024 року накладено арешт на наступне майно, яке відповідною постановою слідчого визнано речовими доказами:

- банківську картку № НОМЕР_3 « ІНФОРМАЦІЯ_2 », на якій нанесено гравіювання « ОСОБА_6 »;

- банківську картку № НОМЕР_4 «ОЩАДБАНК», на якій нанесено гравіювання «ОСОБА_6»;

- договір про надання фінансового кредиту під заставу від 13.05.2024 № DP-2.198378/0;

- грошові кошти, а саме: 1 купюра номіналом 200 грн. № ЕИ3000240; 1 купюра номіналом 50 грн. №YЄ7357133; 1 купюра номіналом 20 грн. № ЕЖ4425513;

- мобільний телефон SAMSUNG GALAXY А11, в чорному чохлі книжці, IMEI 1: НОМЕР_5 ; IMEI 2: НОМЕР_6

Суд вважає, що з огляду на припис ч. 4 ст. 174 КПК України має бути скасований арешт майна на речові докази, який накладений ухвалою слідчого судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 20.05.2024 року.

9.4. Долю речових доказів вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.

9.5. Відповідно до вимоги ст. 124 КПК України підлягають стягненню з обвинуваченого ОСОБА_4 на користь держави витрати на залучення експерта та складання:

- висновку судово-товарознавчої експертизи Луганського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру № СЕ-19/113-24/2971-ТВ від 27 травня 2024 року у розмірі 1514 гривень 56 копійок;

- висновку судової трасологічної експертизи Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС № СЕ-19/104-24/22689-Д від 30 травня 2024 року у розмірі 1514 гривень 56 копійок.

9.5. Цивільний позов у кримінальному провадженні відсутній.

10. Щодо проголошення вироку.

На підставі ч. 15 ст. 615 КПК України, в умовах дії воєнного стану, після складання та підписання повного тексту вироку суд користується своїм правом обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення (узгоджується з правовою позицією, яка викладена 13 вересня 2023 року у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду, справа № 638/4224/22, провадження № 51-2372 км 23).

Керуючись ст.ст. 368-371,373,374, ч. 15 ст. 615 КПК України, суд,

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 визнати винуватим у пред`явленому обвинувачені у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України і призначити покарання у вигляді 7 (семі) років позбавлення волі.

До набрання вироком законної сили ОСОБА_4 продовжити дію раніше обраного запобіжного заходу у виді тримання під вартою у Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)».

Початок строку відбування покарання, призначеного ОСОБА_4 , обчислювати з 16 травня 2024 року.

Відповідно до вимоги ст. 124 КПК України стягнути з ОСОБА_4 на користь держави витрати на залучення експерта та складання:

- висновку судово-товарознавчої експертизи Луганського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру № СЕ-19/113-24/2971-ТВ від 27 травня 2024 року у розмірі 1514 гривень 56 копійок;

- висновку судової трасологічної експертизи Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС № СЕ-19/104-24/22689-Д від 30 травня 2024 року у розмірі 1514 гривень 56 копійок,

всього у розмірі 3029 гривень 12 копійок.

Скасувати арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 20.05.2024 року на:

- банківську картку № НОМЕР_3 «ОЩАДБАНК», на якій нанесено гравіювання « ОСОБА_6 »;

- банківську картку № НОМЕР_4 «ОЩАДБАНК», на якій нанесено гравіювання «ОСОБА_6»;

- договір про надання фінансового кредиту під заставу від 13.05.2024 № DP-2.198378/0;

- грошові кошти, а саме: 1 купюра номіналом 200 грн. № ЕИ3000240; 1 купюра номіналом 50 грн. №YЄ7357133; 1 купюра номіналом 20 грн. № ЕЖ4425513;

- мобільний телефон SAMSUNG GALAXY А11, в чорному чохлі книжці, IMEI 1: НОМЕР_5 ; IMEI 2: НОМЕР_6 .

Відповідно до ст. 100 КПК України:

- диск з відеозаписом за 16.05.2024 року з камери відеоспостереження, яка розташована на буд. АДРЕСА_4 та диск з відеозаписом за 16.05.2024 року з камери відеоспостереження магазину « ІНФОРМАЦІЯ_3 », що розташований за адресою: АДРЕСА_3 ; договір про надання фінансового кредиту під заставу від 13.05.2024 № DP-2.198378/0 - зберігати в матеріалах кримінального провадження;

- банківську картку № НОМЕР_3 «ОЩАДБАНК», на якій нанесено гравіювання « ОСОБА_6 » та банківську картку № НОМЕР_4 «ОЩАДБАНК», на якій нанесено гравіювання «ОСОБА_6», - повернути власнику ОСОБА_6 ;

- грошові кошти, а саме: 1 купюра номіналом 200 грн. № ЕИ3000240; 1 купюра номіналом 50 грн. №YЄ7357133; 1 купюра номіналом 20 грн. № ЕЖ4425513;

- мобільний телефон SAMSUNG GALAXY А11, в чорному чохлі книжці, IMEI 1: НОМЕР_5 ; IMEI 2: НОМЕР_6

- військовий квіток на ім`я ОСОБА_4 , серії НОМЕР_7 ;

- паспорт громадянина України № НОМЕР_8 на ім`я ОСОБА_4 , - повернути власнику ОСОБА_4 .

На вирок обвинувачений, захисник, прокурор можуть подати апеляційні скарги протягом 30 днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд м.Дніпропетровська.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.

Учаснику судового провадження - потерпілому, який не був присутнім при проголошенні резолютивної частини вироку, - копію повного тексту вироку направити не пізніше наступного дня після ухвалення вироку (ч. 7 ст. 376 КПК), та він може подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії вироку до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд м.Дніпропетровська.

На підставі ч. 15 ст. 615 КПК України, в умовах дії воєнного стану, повний текст вироку вручити учасникам судового провадження в день його проголошення.

Головуючий суддя: ОСОБА_1