Номер провадження: 11-кп/813/623/24
Справа № 523/4147/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

представника потерпілого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 30 серпня 2023 року, у кримінальному провадженні №0000873, внесеному до ЄРДР 02.12.2016 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Алмати Республіка Казахстан, громадянина України, із вищою освітою, офіційно не працює, не одружений, зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України,

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.

Оскаржуваним вироком ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.286 КК України, та призначено йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 (три) роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_10 звільнено від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком на 3 (три) роки, із покладенням обов`язків, передбачених пунктами 1-2 ч.1 ст.76 КК України.

Міра запобіжного заходу обвинуваченому не обиралась та скасуванню не підлягає.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_11 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_11 матеріальну шкоду в сумі 22944,28 (двадцять дві тисячі дев`ятсот сорок чотири гривні двадцять вісім копійок) та моральну шкоду в сумі 60.000 (шістдесят тисяч гривень), в іншій частині позову - відмовлено.

Цивільний позов ОСОБА_12 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_12 матеріальну шкоду в сумі 1143,25 (одну тисячу сто сорок дві гривні двадцять п`ять копійок) та моральну шкоду в сумі 20.000 (двадцяти тисяч гривень), в іншій частині позову відмовлено.

Вироком також вирішено питання щодо долі речових доказів та процесуальних витрат у справі.

Відповідно до оскаржуваного вироку 02 грудня 2016 року, приблизно о 01.35 годині, водій ОСОБА_10 , керуючи власним технічно справним автомобілем «Nissan Maxima», номерний знак НОМЕР_1 , здійснював рух у темний час доби, на освітленій міським вуличним освітленням ділянці, по асфальтованому, сухому дорожньому покриттю вулиці Миколаївська дорога в Суворовському районі міста Одеси, де організований двохсторонній двохрядний рух у кожному напрямку, зі смугою для реверсивного руху по середині, що позначені відповідною дорожньою розміткою, з боку вулиці Лузанівська в напрямку вулиці Південна дорога, зі швидкістю близько 122-140 км/год, що значно перевищувала установлену в населених пунктах швидкість руху, чим порушив вимоги п. 12.4. «Правил дорожнього руху» України, що зобов`язують водія «У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 60 км/год».

Діючи самовпевнено, наближаючись до регульованого перехрестя вулиць: Миколаївська дорога - проспект Добровольського - Південна дорога, водій ОСОБА_10 , маючи об`єктивну можливість бачити, що своїми діями він може створити аварійну ситуацію, не вжив заходів, що виключають її подальший розвиток, маючи об`єктивну можливість виявити перешкоду для руху - це автомобіль «Chevrolet Aveo», номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_13 , який зупинився попереду, перед перехрестям, на червоне світло світлофору, в порушення вимог п.п. 1.5.; п/п «б» п. 2.3.; п. 12.1. зазначених Правил, гарантовано не забезпечив рух керованого автомобіля в межах своєї смуги руху, відволікся від керування, внаслідок чого, при відсутності будь-яких перешкод технічного або іншого характеру, нехтуючи особистою безпекою та безпекою інших учасників руху, у порушення вимог п. 12.3. «Правил дорожнього руху» України, своєчасних заходів для зменшення швидкості і зупинки керованого автомобіля не застосував, втратив контроль над керуванням свого транспортного засобу, та в заносі, правим бортом уперед, здійснив наїзд передньою частиною свого автомобіля на задню частину автомобіля «Chevrolet Aveo», який знаходився в статичному положенні, попереду, в попутному напрямку.

Внаслідок наїзду автомобіль «Chevrolet Aveo» перекинувся на дах, а його пасажири - це ОСОБА_14 і ОСОБА_11 , отримали тілесні ушкодження, з якими були госпіталізовані до КУ «МКЛ № 11».

Так, в результаті ДТП пасажиру ОСОБА_14 , згідно досліджених висновків експерта №180 від 20.01.2017 року та №231 від 26.12.2017 року, заподіяні тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми у формі забою головного мозку, забою м`яких тканин лівої тім`яної ділянки; закритого перелому кісток тазу з вивихом лівого стегна та порушенням безперервності тазового кільця, багатоосколкового перелому лівої вертлюжної западини зі зміщенням, перелому крила лівої клубової кістки з розповсюдженням на крижу та підвивихом в крижово-клубовому зчленуванні, перелому верхньої та нижньої гілок правої лонної кістки, розриву лонного зчленування.

Наслідками отриманої травми є помірно виражене обмеження рухів у лівому кульшовому суглобі, та розсіянні мікрознаки ураження центральної нервової системи, що, відповідно до ст. ст. 3-в, 137-а Таблиць відсотків втрати загальної працездатності до «Інструкції про порядок організації та проведення лікарняно-страхової експертизи» (1986 р.), тягне за собою постійну втрату загальної працездатності у розмірі 45 (20+25) відсотків і, згідно п. 2.1.6. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (1995 р.), затверджених Наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995 р., відносяться до категорії ТЯЖКИХ тілесних ушкоджень за критерієм розладу здоров`я, пов`язаного із стійкою втратою загальної працездатності не менш ніж на одну третину.

Пасажиру ОСОБА_11 , згідно дослідженого висновку експерта №169 від 20.01.2017 року, спричинені тілесні ушкодження у вигляді: закритого поперечного перелому лівої стегнової кістки в середній третині, які не були небезпечними для життя, а викликають тривалий розлад здоров`я строком понад три тижні (більш ніж 21 день) і за цим критерієм, згідно п. п. 2.2.2. і 4.6 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (1995 р.), затверджених Наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995 р., відносяться до категорії тілесних ушкоджень СЕРЕДНЬОЇ тяжкості.

Водій ОСОБА_10 мав технічну можливість запобігти ДТП, шляхом належного виконання вимог пунктів: 1.5.; 2.3. б); 12.1.; 12.3.; 12.4. «Правил дорожнього руху» України і саме його фактичні дії знаходяться у причинному зв`язку з настанням події цієї пригоди, а також настанням спільно-небезпечних наслідків у вигляді заподіяння потерпілому ОСОБА_14 тяжких тілесних ушкоджень і спричинення ОСОБА_11 тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Крім того, внаслідок ДТП, відповідно до дослідженого висновку експерта № 299 від 20.01.2017 року, пасажиру ОСОБА_12 спричинені тілесні ушкодження у вигляді забою голови, який має незначні скороминущі наслідки тривалістю не більше 6-ти діб і за цим критерієм згідно п.2.3.5 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (1995 р.), затверджених Наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995 р., відносяться до категорії ЛЕГКИХ тілесних ушкоджень.

Крім того, внаслідок ДТП, відповідно до дослідженого висновку експерта № 3548 від 06.12.2016 року, пасажиру ОСОБА_15 спричинені тілесні ушкодження у вигляді: забійна рана верхньої повіки правого ока, садна спинки носа, грудної клітки, описані ушкодження мають викликають розлад здоров`я понад 6-ти діб, але не більше трьох тижнів (21 день) і за цим критерієм згідно п.2.3.3, 4.6 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (1995 р.), затверджених Наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995 р., відносяться до категорії ЛЕГКИХ тілесних ушкоджень.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, захисник ОСОБА_8 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , подала апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи фактичні обставини справи, зазначає, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, неповно з`ясовані усі обставини справи і невірно дана правова оцінка обставинам, внаслідок чого ОСОБА_10 призначено занадто суворе покарання, з огляду на наступне:

- судом першої інстанції при повторному розгляді кримінального провадження було призначено більш тяжке покарання без встановлення нових обставин;

- судом були встановлені обставини, що пом`якшують покарання, однак не були належним чином враховані, а саме: щире каяття, раніше до кримінальної відповідальності не притягався, має на утриманні мати, яка є інвалідом 2-ї групи, на теперішній час повністю відшкодував матеріальну шкоду потерпілим;

- суд першої інстанції жодним чином не мотивував свого рішення в частині вирішення позовних вимог потерпілих про відшкодування моральної шкоди;

- жодних доказів на підтвердження заявлених вимог щодо моральної шкоди потерпілі не дали.

На підставі наведеного, захисник просить вирок суду першої інстанції змінити в частині призначеного покарання ОСОБА_10 та в частині вирішення цивільного позову, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 покарання у виді 3 років позбавлення волі, та 1 року позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_10 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням на 1 рік.

Зменшити суму стягнення моральної шкоди, а саме:

Стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_11 моральну шкоду в сумі 8000 грн.

Стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_12 моральну шкоду в сумі 3200 грн.

17 листопада 2023 року на апеляційну скаргу надійшли заперечення від представника потерпілих ОСОБА_7 , який діє в інтересах потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , в яких потерпілі наполягають, що вирок суду є законним, обґрунтованим і вмотивованим, з огляду на наступне:

- посилання апелянта на те, що судом першої інстанції при повторному розгляді кримінального провадження було призначено більше тяжке покарання без встановлення нових обставин не відповідає дійсності, оскільки судом першої інстанції було надано оцінку тому факту, що постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2022 року обвинуваченого було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП;

- обвинувачений намагається ввести апеляційний суд в оману, оскільки ОСОБА_10 досі не виплатив ані копійки постраждалим ОСОБА_11 та ОСОБА_12 ;

- обвинувачений після вчинення ДТП (02 грудня 2016 року) відразу виїхав за кордон, де перебував до березня 2018 року та неодноразово оголошувався у розшук під час досудового розслідування;

- напротязі 7 років розгляду вказаного кримінального провадження обвинувачений неодноразово не з`являвся до суду без поважних причин, а судом ухвалою від 10 березня 2023 року до обвинуваченого було застосовано привід.

Позиції учасників судового розгляду.

Захисник та обвинувачений підтримав вимоги апеляційної скарги та просили їх задовольнити.

Прокурор та представник потерпілого заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача та учасників судового засідання, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, апеляційний суд доходить висновку про таке.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, яке ухвалено згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим кодексом.

Системний аналіз вироку суду першої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення не в повній мірі відповідає приписам наведеної норми кримінального процесуального закону.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_10 повністю визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину при обставинах, викладених в обвинувальному акті, внаслідок чого суд, за погодженням із учасниками судового провадження, у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження інших доказів, обмежившись лише допитом обвинуваченого відносно фактичних обставин кримінального правопорушення та дослідженням доказів, які характеризують особистість обвинуваченого.

При цьому, суд встановив, що учасники судового провадження не оспорюють фактичні обставини справи, правильно їх розуміють та їм роз`яснено, що вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини в апеляційному порядку та кваліфікував дії ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, заподіяли тяжке тілесне ушкодження.

Що стосується доводів апеляційної скарги сторони захисту стосовно допущення судом неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, суд апеляційної інстанції вважає їх обґрунтованими.

При перевірці матеріалів провадження апеляційним судом установлено, що вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 23 квітня 2019 року ОСОБА_10 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік, та на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням строком на 1 рік ( справа 523/4147/18; провадження 1-кп/523/376/19) (а.с.153-156 т.1).

Зазначений вирок був оскаржений потерпілим ОСОБА_11 та цивільним позивачем ОСОБА_12 в частині вирішення цивільних позовів. Зокрема, в апеляційних скаргах потерпілий та цивільний позивач просили скасувати вирок в частині стягнення моральної шкоди та стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_11 моральну шкоду у розмірі 96 000 гривень, а на користь ОСОБА_12 моральну шкоду у розмірі 30 000 гривень.

Разом із тим, ухвалою Одеського апеляційного суду від 16 жовтня 2019 року вказаний вирок було скасовано і призначено новий розгляд у суді першої інстанції у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, з посиланням на ч. 1 ст. 412 КПК України ( справа 523/4147/18; провадження 11-кп/523/1134/19) (а.с.157-160 т.1).

При цьому, апеляційний суд зазначив, що оскільки вирок скасовується через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, то колегія суддів не розглядає доводи потерпілого та цивільного позивача щодо залишення без розгляду їх позовів, адже такі доводи мають бути перевірені та враховані під час нового розгляду кримінального провадження судом першої інстанції (а.с.160 т.1).

За результатами нового розгляду місцевий суд 30 серпня 2023 року ухвалив оскаржуваний вирок, яким ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.286 КК України, та призначено йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 (три) роки, та на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком на 3 (три) роки, із покладенням обов`язків, передбачених пунктами 1-2 ч.1 ст.76 КК України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 416 КПК України при новому розгляді в суді першої інстанції допускається застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення та посилення покарання тільки за умови, якщо вирок було скасовано за апеляційною скаргою прокурора або потерпілого чи його представника у зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання.

Колегія суддів зауважує, що зазначене законодавче положення має конкретну прагматичну мету, яка полягає в створенні належних гарантій для реалізації обвинуваченим права на захист і права на оскарження судового рішення.

Окрім того, колегія суддів звертає особливу увагу на сталу практику суду касаційної інстанції, викладену в постановах Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 вересня 2020 року у справі №740/3597/17 (провадження №51-6070кмо19) та від 23 вересня 2019 року у справі №728/2724/16-к (№51-7543кмо18), відповідно до якої, у разі встановлення апеляційним судом істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які є підставами для скасування вироку чи ухвали суду та призначення нового розгляду в суді першої інстанції, відповідно до вимог ст.ст. 370, 419, ч. 2 ст. 416 КПК України, він не може залишити поза увагою доводи апеляційної скарги прокурора чи потерпілого щодо необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання, оскільки в протилежному випадку це призведене до неможливості застосування такого закону при новому розгляді в суді першої інстанції.

Зокрема, у постанові ОП ККС ВС від 23 вересня 2019 року у справі №728/2724/16-к (провадження № 51-7543кмо18) зазначено про те, що ч. 2 ст. 416 КПК України визначає вичерпний перелік випадків, коли при новому розгляді суд першої інстанції може застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання, а саме тільки за умови, якщо вирок було скасовано за апеляційною скаргою прокурора або потерпілого чи його представника у зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання. При цьому положення ч. 2 ст. 415 КПК України не слід розглядати як такі, що дозволяють зробити винятки з указаного правила.

Натомість, вказаних вимог закону місцевий суд не дотримався і за результатами нового судового розгляду за тим же обсягом обвинувачення, визнаного доведеним, призначив ОСОБА_10 покарання, що є більш суворим, ніж те, що було призначено попереднім вироком (вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 23 квітня 2019 року), який не був скасований у зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання.

Тому доводи апеляційної скарги сторони захисту у цій частині є обґрунтованими.

Що стосується доводів апеляційної скарги сторони захисту стосовно невірного визначення сум моральної шкоди, стягнутої з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , то вони не заслуговують на увагу.

Положеннями ч.2 ст.127 КПК України встановлено, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Згідно ч.1 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Частиною 5 ст.128 КПК України передбачено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

За змістом ч.1 ст.129 КПК України суд, ухвалюючи, зокрема, обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Відповідно до ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у: фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої або членів її сім`ї; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності та ділової репутації особи.

Отже, моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди (постанова Верховного Суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).

Як установлено ч.3 ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (зокрема, постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц).

Таким чином, законодавець визначив загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди. Тобто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду.

Цих вимог в частині стягнення відшкодування моральної шкоди судом першої інстанції в повній мірі дотримано.

Як убачається з матеріалів провадження:

- потерпілим ОСОБА_11 було заявлено цивільний позов до ОСОБА_10 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, а саме потерпілий просив стягнути на його користь матеріальну шкоду у розмірі 24 875,98 грн., який задоволений судом частково, стягнуто матеріальну шкоду -22 944,28 гривень та моральну шкоду 60 000 гривень;

- потерпілим ОСОБА_12 було заявлено цивільний позов до ОСОБА_16 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, а саме потерпілий просив стягнути на його користь матеріальну шкоду у розмірі 1 143,25 грн. та моральну шкоду у розмірі 30 000 грн., який задоволений частково, стягнуто матеріальну шкоду у розмірі 1 143,25 грн. та моральну шкоду 20 000 гривень.

Вирішуючи цивільний позов потерпілого ОСОБА_11 в частині відшкодування моральної шкоди і задовольняючи його частково, місцевий суд врахував обставини справи та вважав, що стягнення з обвинуваченого грошової суми у розмірі 60 000 грн буде достатньою сатисфакцією отриманих потерпілим моральних страждань, оскільки під час скоєного злочину він зазнав тілесних ушкоджень середньої тяжкості та був вимушений змінити звичайний уклад життя.

Вирішуючи цивільний позов потерпілого ОСОБА_12 в частині відшкодування моральної шкоди і задовольняючи його частково, місцевий суд врахував обставини справи та повважав, що стягнення з обвинуваченого грошової суми у розмірі 20 000 грн. буде достатньою сатисфакцією отриманих потерпілим моральних страждань, оскільки під час скоєного злочину він зазнав легких тілесних ушкоджень та на нетривалий час був вимушений змінити звичайний уклад життя.

На переконання колегії суддів, місцевий суд, вирішуючи цивільні позови потерпілих в частині моральної шкоди, повною мірою врахував глибину фізичних та моральних страждань потерпілих, ступень вини обвинуваченого, характер вчиненого правопорушення, його тяжкість та наслідки для потерпілих.

Виходячи зі ступеня тяжкості тілесних ушкоджень (середньої тяжкості та легкі, що підтверджується висновками експертизи), необхідності лікування та реабілітації, характеру ушкоджень та їх наслідків, завдання позивачам додаткових незручностей, тривалості вимушених змін в організації життя апеляційний суд вважає, що відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_11 у розмірі 60 000 грн. та на користь ОСОБА_12 у розмірі 20 000 грн є належним способом відновлення прав позивачів.

Доводи апеляційної скарги щодо зменшення розміру компенсації моральної шкоди є необґрунтованими.

Слід зазначити, що гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова ВС від 05.12.2022 в справі № 214/7462/20).

Стягнутий судом першої інстанції на користь потерпілих розмір моральної шкоди, на переконання апеляційного суду, визначений з урахуванням вимог ст.23,1167 ЦК України та відповідає критеріям виваженості, справедливості та розумності.

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

Так, під час апеляційного розгляду вказаного кримінального провадження було встановлено, що матеріальна шкода, стягнута оскаржуваним вироком з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , відшкодована обвинуваченим у повному обсязі, що підтверджується квитанціями до платіжної інструкції на переказ готівки від 21 лютого 2024 року (а.с.161 т.1), тому, колегія суддів дійшла висновку, що у задоволені цивільних позовів ОСОБА_11 та ОСОБА_12 в частині стягнення матеріальної шкоди з ОСОБА_10 необхідно відмовити.

Відповідно до приписів п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу.

Отже, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції - зміні з підстав, наведених у мотивувальній частині ухвали.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , задовольнити частково.

Вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 30 серпня 2023 року у кримінальному провадженні №0000873, внесеному до ЄРДР 02.12.2016 року, за обвинуваченням ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, - змінити в частині покарання та вирішення цивільного позову в частині стягнення матеріальної шкоди.

Призначити ОСОБА_10 покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_10 звільнити від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням строком на 1 (один) рік, із покладенням обов`язків, передбачених пунктами 1-2 ч.1 ст.76 КК України.

У задоволені цивільних позовів потерпілого ОСОБА_11 та цивільного позивача ОСОБА_12 в частині стягнення матеріальної шкоди - відмовити.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3