УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 541/2525/23

провадження № 51-1665 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 08 вересня 2023 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 26 грудня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26 травня 2023 року за № 0000619, за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Полтави та жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу за вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 21 січня 2022 року за ст. 126-1 КК України до покарання у виді 1 місяця арешту, звільненого 09 вересня 2022 року по відбуттю строку покарання,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 08 вересня 2023 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.

Вирішено питання про речові докази, процесуальні витрати у провадженні.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 26 грудня 2023 року вирок місцевого суду залишено без зміни.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 26 травня 2023 року, близько 18:00, перебуваючи на узбіччі автодороги «Р-42» поблизу повороту в с. Марченки Миргородського району Полтавської області, будучи в стані алкогольного сп`яніння, умисно, повторно, з метою тимчасового використання, незаконно заволодів транспортним засобом «ВАЗ 21093», д.н.з. НОМЕР_1 , вартістю 42 785, 26 грн., власником якого є ОСОБА_6 , а фактичним володільцем

- ОСОБА_7 , та в подальшому потрапив на ньому в дорожньо-транспортну пригоду по АДРЕСА_2 .

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

Захисник ОСОБА_4 звернулася до Суду з касаційною скаргою, у якій не погоджується з оскаржуваними судовими рішеннями в частині призначеного ОСОБА_5 покарання, вважає його невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості.

Зазначає, що судами не обґрунтовано неможливість застосування до ОСОБА_5 положень ст. 75 КК України, на чому, серед іншого, наполягала сторона захисту під час розгляду цього провадження.

На думку захисника, постановлені вирок і ухвала є невмотивованими та не відповідають вимогам ст. 370 КПК України.

Мотиви суду

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу

про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

Із будь-яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів нижчих ланок.

Статтею 433 КПК України передбачено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Цією ж статтею передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При перевірці доводів касаційної скарги суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 289 КК України у касаційному порядку не оскаржуються, натомість доводи захисника стосуються лише призначеного покарання.

Положеннями ст. 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

За змістом ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права. Не наведено переконливих доводів на обґрунтування невиправданої суворості призначеного покарання ОСОБА_5 і в касаційній скарзі захисника.

Як убачається із долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_5 , дотримуючись наведених вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, обставини, що пом`якшують покарання, якими суд визнав - щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, обставину, яка обтяжує покарання - вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, дані про особу винного, який раніше неодноразово судимий за вчинення умисних кримінальних правопорушень, відбував покарання у місцях позбавлення волі, однак на шлях виправлення не став, не працює, не одружений, на утриманні малолітніх дітей не має, за місцем проживання характеризується негативно, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, а також висновок органу пробації.

Урахувавши всю сукупність наведених обставин та даних про особу винного, суд дійшов правильного висновку про необхідність призначення покарання у межах санкції ч. 2 ст. 289 КК України з урахуванням положень Загальної частини цього Кодексу.

Слід зауважити, що ОСОБА_5 було призначено покарання за ч. 2 ст. 289 КК України наближене до мінімального - у виді позбавлення волі на строк 6 років, а тому доводи захисника ОСОБА_4 щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, аналогічні до тих, що вже були предметом перевірки суду апеляційної інстанції за її апеляційною скаргою, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, встановлених судами, та особи винного, колегія суддів касаційного суду вважає необґрунтованими.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 в апеляційному порядку небезпідставно ствердив про правильність прийнятого рішення судом першої інстанції та вмотивовано залишив вказаний вирок без зміни.

Так, колегія суддів надала оцінку обставинам вчинення злочину ОСОБА_5 , позиції потерпілої, яка в питанні обрання обвинуваченому покарання покладалась на розсуд суду, даним про його особу, в тому числі, наявності у засудженого матері - інваліда ІІІ групи, баби похилого віку, про що йдеться у касаційній скарзі захисника, та дійшла обґрунтованого висновку про неможливість виправлення винного без ізоляції від суспільства.

Крім того, судом апеляційної інстанції правильно зауважено, що наведені вище обставини не можуть слугувати достатніми підставами для пом`якшення ОСОБА_5 призначеного місцевим судом покарання, а обраний йому захід примусу відповідає вимогам статей 50, 65 КК України.

Висновки судів попередніх інстанцій, з урахуванням обставин цього кримінального провадження, відповідають принципам законності, індивідуалізації та справедливості при призначенні покарання.

Позиція захисника ОСОБА_4 щодо того, що судами не обґрунтовано, чому при призначенні покарання засудженому ОСОБА_5 не застосовано положення ст. 75 КК України, не заслуговує на увагу.

Відповідно до ст. 75 КК України, у разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч. 3 ст. 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

За таких обставин, однією з імперативних вимог застосування цієї статті є призначення особі покарання певного виду: виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі чи позбавлення волі, для якого має значення ще й строк - не більше п`яти років.

Зважаючи на те, що ОСОБА_5 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років, то застосування до нього ст. 75 КК України та звільнення його від відбування покарання з випробуванням не узгоджується з вимогами закону, що залишилось поза увагою захисника.

Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК України, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального або неправильного застосування кримінального законів, які були б безумовними підставами для зміни або скасування судових рішень, у касаційній скарзі захисника не наведено.

Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Ураховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.

З цих підстав Суд постановив:

Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за її касаційною скаргою на вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 08 вересня 2023 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 26 грудня 2023 року щодо засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_8 ОСОБА_3