ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2024 року м. Рівне

Колегія суддів Рівненського міського суду в особі головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду обвинувальний акт по кримінальному провадженні №0000402 від 22.07.2020 відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Демидівка Дубенський район, Рівненської області, зареєстрованого та фактично проживаючого в АДРЕСА_1 , неодруженого, раніше не судимого, із середньою освітою,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 152 КК України,

з участю прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_5 , законного представника обвинуваченого - ОСОБА_9 , захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_10 , потерпілої ОСОБА_11 , законного представника потерпілої ОСОБА_11 - ОСОБА_12 , представника потерпілої - адвоката ОСОБА_13 , -

ВСТАНОВИЛА :

ОСОБА_5 11.12.2029, приблизно в обідній час доби, точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, перебуваючи в під`їзді АДРЕСА_2 , знаходячись на сходинковому майданчику десятого поверху, маючи на меті вчинити дії сексуального характеру із малолітньою ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачених їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою задоволення статевої пристрасті, всупереч волі останньої, достовірно знаючи про малолітній вік потерпілої, висловив словесну погрозу про розповсюдження відносно неї інформації компрометуючого характеру, яку вона сприйняла як реальну та дійсну, подавивши таким чином її волю до супротиву, почав змушувати останню до статевого акту, після чого вчинив дії сексуального характеру, пов`язаних із оральним проникненням в тіло ОСОБА_11 з використанням власних геніталей.

Таким чином, ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 152 КК України, як своїми умисними діями, що виразилися у вчиненні дій сексуального характеру, пов`язаних із оральним проникненням геніталій щодо особи, яка не досягла чотирнадцяти років, незалежно від її добровільної згоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, суд за клопотанням учасників судового розгляду, визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин кримінального провадження, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, потерпілої та дослідженням характеризуючих даних на обвинуваченого.

Судом з`ясовано, що обвинувачений та інші учасники судового розгляду правильно розуміють зміст цих обставин та наслідки їх неоспорювання. Сумнівів у добровільності та істинності їх позиції у суду немає. Крім того, суд роз`яснив, що учасники судового розгляду будуть позбавлені права оспорювати у апеляційному порядку ті фактичні обставини справи, які в судовому засіданні не досліджувались, і які ніким не оспорюються.

Так, допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні інкримінованого правопорушення за ч. 4 ст. 152 КК України визнав повністю, щиро покаявся, кваліфікацію правопорушення не оспорював та показав, що дійсно він та ОСОБА_11 за спільним своїм бажанням хотіли зняти сцену сексуального характеру, внаслідок попереднього перегляду ними відео такого характеру, яке він завантажив на свій мобільний телефон через месенджер «Телеграм».

Ініціатором виготовлення такого відео виступила ОСОБА_11 , та він погодився так, як не до кінця надавав оцінку їх спільним діям в силу свого неповнолітнього віку. Жодним чином до таких дій ОСОБА_11 не примушував, оскільки обоє були неповнолітніми. Після статевого акту, він обіцяв, що видалить відео файл, проте з часом продемонстрував його одноліткам, так як хотів здатися більш дорослим, отримати певний авторитет серед однолітків, якого не мав в силу того, що являється на пів сиротою, та йому не вистачало батьківської підтримки тому що його життям займалася лише мама. Життя не в повній сім`ї певним чином відобразилось і на його дитинстві. Додатково зазначив, що в повній марі сплатив потерпілі1й ОСОБА_11 та її законному представнику ОСОБА_12 моральну шкоду та витрати, що були понесені на адвоката. Тому просить суд врахувати вказані обставини, суворо його не карати та призначити покарання не пов`язане із реальним позбавленням волі, а також вибачився перед потерпілою.

Потерпіла ОСОБА_11 в судовому засіданні скористалась правом ст. 63 Конституції України. Просила суд не карати суворо обвинуваченого, оскільки завдана їй кримінальним правопорушенням шкода ним повністю відшкодована, претензій до останнього не має.

Постановою старшого слідчого Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_15 від 22.01.2020 визнано речовим доказом та приєднано до матеріалів кримінального провадження диск з відеозаписом наданим ОСОБА_12 22.01.2020 із відеозаписом сексуального характеру за участі малолітньої ОСОБА_11 (т. 1 а.к.п. 58-59).

Постановою старшого слідчого Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_15 від 25.01.2020 визнано речовим доказом та приєднано до матеріалів кримінального провадження диск з відеозаписом наданим свідком ОСОБА_16 25.01.2020 із відеозаписом сексуального характеру за участі малолітньої ОСОБА_11 (т. 1 а.к.п. 114-115).

Постановою старшого слідчого Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_15 від 28.01.2020 визнано речовим доказом та приєднано до матеріалів кримінального провадження диск з відеозаписом наданим свідком ОСОБА_17 28.01.2020 із відеозаписом сексуального характеру за участі малолітньої ОСОБА_11 (т. 1 а.к.п. 148-149).

Ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду від 03.02.2020 накладено арешт на мобільний телефон сірого та чорного кольорів марки «Xiaomi Redmi 6a» ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 , на якому наявна пошкоджена захисна плавка та в якому знаходиться сім-карта оператора мобільного зв`язку «Київстар» з мобільним абонентським номером « НОМЕР_3 » та карта пам`яті на 1 Gb, яким користується неповнолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та який був виданий 22.01.2020 його матір1ю - ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_4 із забороною власнику, чи будь-якій іншій особі, на відчуження, розпорядження та користування вилученими речами до прийняття процесуального рішення у кримінальному провадженні (т. 1 а.к.п. 196).

Постановою старшого слідчого Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_15 від 18.02.2020 визнано речовим доказом та приєднано до матеріалів кримінального провадження: карта пам`яті Kingston 16 Gb із відеозаписом обшуку за місцем проживання ОСОБА_5 , за адресою: АДРЕСА_1 від 18.02.2020 (т. 2 а.к.п. 31-32).

Постановою старшого слідчого Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_18 від 17.02.2020 визнано речовим доказом та приєднано до матеріалів кримінального провадження: мобільний телефон сірого та чорного кольорів марки «Xiaomi Redmi 6a» ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 , поміщений в спец. пакет №3794973: дві пари штанів ОСОБА_5 , поміщені в спец. пакет №4115925; дві пари кросівок ОСОБА_5 , поміщені в в спец. пакет №3288259. Вказані речові докази передано на зберігання до кімнати зберігання речових доказів Рівненського ВП ГУНП в Рівненській області, що за адресою: м. Рівне, вул. Пушкіна, 4 по квитанції №797 (524) (т. 2 а.к.п. 64-65).

Згідно з ч. 1 ст. 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 КПК сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Частиною 6 ст. 22 КПК встановлено, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ст. 17 ч. 1 КПК України полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.

Виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Таким чином, за результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що діяння, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_19 мало місце та містить склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 152 КК України, та останній у його вчиненні винен.

При призначенні покарання обвинуваченому суд враховує, що вказане правопорушення, відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії особливо тяжкого злочину.

Що стосується особи обвинуваченого, то суд враховує, що він має постійне місце проживання, де характеризується позитивно, займається суспільно-корисною працею, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, являється волонтером Фонду Solisjum у Варшаві, виховувався у неповній сім"ї, до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягувався, з моменту вчинення правопорушення, а саме з грудня 2019 року жодних кримінально-караних дій не вчиняв.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого суд вважає щире каяття, добровільне усунення шкоди, вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім.

Обтяжуючих обставин судом не встановлено.

Витрати на залучення експертів становлять 6751, 43 гривень.

Міра запобіжного заходу відносно обвинуваченого не обиралась.

Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2013 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. У кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Як слідує з п. 3 даної Постанови, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину його обставини його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчиненого групою осіб і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Статтею 17 Закону України від 23.02.2016 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справи суди застосовують Конвенцію та практику суду, як джерело права.

У справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005, так і в справі «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005, Європейський суд з прав людини зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» п. 38 рішення від 16.10.2008 ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалось пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий тягар для особи».

Згідно зі статтями 50,65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Відповідно до ст. 69 КК України за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може за особливо тяжкий, тяжкий злочин або злочин середньої тяжкості призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для даного виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Як встановлено в ході судового розгляду, обвинувачений щиро покаявся, добровільно усунув заподіяну шкоду, вибачився у вчиненому діянні, та враховуючи дані про його особу, який є волонтером, раніше не судимий, до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувався, має постійне місце проживання, займається суспільно-корисливою працею, виховувався у неповній сім"ї, на момент вчинення правопорушення являвся неповнолітньою особою, та враховуючи довгий час з моменту вчинення правопорушення протягом якого обвинувачений жодних кримінально-караних дій не вчиняв, суд приходить до переконання про призначення обвинуваченому основного покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 4 ст. 152 КК України із застосуванням ст. 69 КК України.

Згідно Постанови Верховного Суду від 18.09.2019 - каяттям є негативно забарвлене почуття, що поєднує в собі співчуття або жаль з приводу свого вчинку і почуття провини за його наслідки.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Під час судового розгляду, обвинувачений ОСОБА_5 щиро покаявся з приводу вчиненого, висловив жаль з приводу свого вчинку та вказав, що в подальшому таких протиправних діянь не вчинятиме.

Водночас при призначенні покарання суд враховує всі інші фактори, що мають місце як у момент вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, так і після них. Ці фактори мають стати показником позитивних чи негативних тенденцій виправлення винного, зниження його рівня деліктоздатності й засвідчити своєрідний процес декриміналізації ОСОБА_5 , тобто буде підставою призначення менш суворого покарання, ніж передбачено законом.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступені тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування того чи іншого покарання

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Враховуючи характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого правопорушення, обставини його вчинення, особу винного і обставини, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого, то суд прийшов до переконання, що обвинуваченому має бути призначене покарання без ізоляції від суспільства у виді позбавлення волі з випробуванням, з іспитовим строком, оскільки саме такий вид покарання є адекватний характеру вчинення обвинуваченим кримінально-караних дій, та буде необхідний і достатній для його виправлення та попередження нових правопорушень.

Відповідно до ст. 104 КК України, звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується до неповнолітніх відповідно до статей 75-78 цього Кодексу, з урахуванням положень, передбачених цією статтею.

Звільнення від відбування покарання з випробуванням може бути застосоване до неповнолітнього лише у разі його засудження до позбавлення волі.

Іспитовий строк установлюється тривалістю від одного до двох років.

У разі звільнення неповнолітнього від відбування покарання з випробуванням суд може покласти на окрему особу, за її згодою або на її прохання, обов`язок щодо нагляду за засудженим та проведення з ним виховної роботи.

Стаття 104 із змінами, внесеними згідно із Законами № 270-VI від 15.04.2008 , № 3342-IX від 23.08.2023 .

Суд також вважає, що таке покарання відповідатиме тяжкості правопорушення, та не буде становити «особистий надмірний тягар для обвинуваченого та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства вимогам захисту основоположних прав особи". За цих же обставин, суд не вбачає підстав для призначення обвинуваченому покарання більш м`якого, ніж передбачено законом. Крім того, призначене покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, та воно випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположених свобод» 1950 року.

Призначаючи вищевказане покарання ОСОБА_5 , суд виходить з принципу справедливості і вважає, що такий менш суворий вид покарання буде достатній для виправлення останнього та попередження скоєння ним нових правопорушень.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 370, 374 КПК України, ст. 104 КК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

ОСОБА_5 визнати винним за ч. 4 ст. 152 КК України та призначити покарання із врахуванням ст. 69 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ст. ст. 75, 104 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 2 (два) роки, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового правопорушення та виконає покладені на нього обов`язки.

У відповідності до ч. ч. 1, 3 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_5 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою;

Строк відбування покарання ОСОБА_5 починається з часу проголошення вироку.

Включити ОСОБА_5 до Єдиного реєстру осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави витрати на залучення експертів у сумі 6751 (шість тисяч сімсот п`ятдесят одну) гривню 43 копійки.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 03.02.2020.

Речові докази, а саме: диск з відеозаписом наданим ОСОБА_12 22.01.2020 із відеозаписом сексуального характеру за участі малолітньої ОСОБА_11 ; диск з відеозаписом наданим свідком ОСОБА_16 25.01.2020 із відеозаписом сексуального характеру за участі малолітньої ОСОБА_11 ; диск з відеозаписом наданим свідком ОСОБА_17 28.01.2020 із відеозаписом сексуального характеру за участі малолітньої ОСОБА_11 ; карта пам`яті Kingston 16 Gb із відеозаписом обшуку за місцем проживання ОСОБА_5 , за адресою: АДРЕСА_1 від 18.02.2020 - залишити при матеріалах кримінального провадження;

-мобільний телефон сірого та чорного кольорів марки «Xiaomi Redmi 6a» ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 , поміщений в спец. пакет №3794973: дві пари штанів ОСОБА_5 , поміщені в спец. пакет №4115925; дві пари кросівок ОСОБА_5 , поміщені в в спец. пакет №3288259, карта пам`яті на 1 Gb - після набрання вироком законної сили, повернути ОСОБА_5 .

Вирок може бути оскаржений обвинуваченою, прокурором шляхом подачі апеляційної скарги до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили, якщо інше не передбачене цим Кодексом після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок, який набрав законної сили, обов`язковий для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для всіх фізичних чи юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягає виконанню на всій території України.

Копія вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченій та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3