Ухвала

Іменем України

04 березня 2024 року

м. Київ

справа № 761/16668/15-к

провадження № 51-1168 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 25 січня 2024 року,

встановив:

Як вбачається зі змісту інформації, яка міститься у Єдиному державному реєстрі судових рішень (№761/16668/15-к) :

- ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 07 серпня 2023 року відмовлено у задоволенні заяви обвинуваченого ОСОБА_4 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 219, ч.5 ст. 191 Кримінального Кодексу (далі-КК) України, ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст. 27, ст. 219, ч.5 ст. 27 ч.5 ст. 191 КК України;

- ухвалою Київського апеляційного суду від 25 січня 2024 року відмовлено у відкритті провадження за апеляційною скаргою захисника в інтересах обвинуваченого ОСОБА_4 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 07 серпня 2023 року, якою відмовлено у задоволенні заяви обвинуваченого ОСОБА_4 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 219, ч.5 ст. 191 Кримінального Кодексу (далі-КК) України, ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст. 27, ст. 219, ч.5 ст. 27 ч.5 ст. 191 КК України.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду апеляційної інстанції, обвинувачений ОСОБА_4 , звернувся до Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 25 січня 2024 року та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Зокрема, на обґрунтування доводів касаційної скарги вказує, що відмовляючи у відкритті провадження за апеляційною скаргою, судом апеляційної інстанції було порушено право обвинуваченого на справедливий суд, а також не враховано положення КПК в частині застосування загальних засад кримінального провадження, у зв`язку із чим, вважає постановлену ухвалу такою, що прийнята із істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону.

На думку обвинуваченого, право на апеляційне оскарження такого судового рішення підлягає забезпеченню на підставі п. 17 ч. 1 ст. 7, ч. 1 ст. 24 КПК, які його гарантують, з огляду на положення ч. 6 ст. 9 КПК, яка встановлює, що у випадках, коли положення КПК не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 КПК.

При цьому, посилається на:

- Рішення Конституційного суду України від 25 грудня 1997 року у справі №9зп за конституційним зверненням громадян ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та інших;

- Рішення Європейського суду з прав людини у справах «Delcourt v. Belgium»; «Bellet v. France», «Кац та інші проти України», «Ростовцев проти України», «Сахновський проти Росії»;

- Постанову Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі №212/2668/21 та постанову Верховного Суду від 17 вересня 2019 року у справі №128/1802/18;

- Постанову Верховного Суду України від 12 жовтня 2017 року у справі №757/49263/15-к;

- Постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №237/1459/17, від 31 січня 2019 року у справі №183/6229/18, від 15 травня 2019 року у справі №760/25546/18, від 05 липня 2022 року у справі №757/27041/21-к.

Разом із тим, перевіривши касаційну скаргу, колегія суддів дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_4 , слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно положень п. 8 ч. 1 ст. 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Отже, зазначена норма гарантує право на касаційне оскарження судового рішення тільки у випадках, прямо визначених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 424 КПК у касаційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, а також ухвали суду апеляційної інстанції можуть бути оскаржені в касаційному порядку, якщо вони перешкоджають подальшому кримінальному провадженню, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Заперечення проти інших ухвал можуть бути включені до касаційної скарги на судове рішення, ухвалене за наслідками апеляційного провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Положеннями ст. 24 КПК встановлено, що кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого, а також на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується його прав, свобод, законних інтересів, судом вищого рівня в порядку, передбаченому КПК.

Згідно з положеннями ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

В офіційному тлумаченні ч. 2 ст. 55 Конституції України, викладеному в рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011, зазначено, що реалізація конституційного права на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб забезпечується в порядку, визначеному процесуальним законом.

Положеннями статті 336 КПК України врегульовано питання проведення процесуальних дій у режимі відеоконференції під час судового провадження.

Як вбачається зі змісту ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 07 серпня 2023 року, яка міститься у Єдиному державному реєстрі судових рішень (справа №761/16668/15-к), у задоволенні заяви обвинуваченого ОСОБА_4 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із розгляду кримінального провадження - відмовлено.

При цьому, в ухвалі Шевченківського районного суду міста Києва від 07 серпня 2023 року зазначено, що ухвала оскарженню не підлягає.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_4 оскаржив його в апеляційному порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 392 КПК в апеляційному порядку можуть бути оскаржені судові рішення, які були ухвалені судами першої інстанції і не набрали законної сили, а саме: 1) вироки, крім випадків, передбачених ст. 394 цього Кодексу; 2) ухвали про застосування чи відмову у застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру; 3) інші ухвали у випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 392 КПК ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першою цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою цієї статті.

Як вбачається зі змісту касаційної скарги та інформації, яка міститься у Єдиному державному реєстрі судових рішень, до Шевченківського районного суду міста Києва надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0008259, а ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 11 листопада 2019 року (№761/16668/15-к) кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 219, ч.5 ст. 191 КК України, ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст. 27, ст. 219, ч.5 ст. 27 ч.5 ст. 191 КК України, призначено до судового розгляду.

З огляду на те, що захисником обвинуваченого ОСОБА_4 подано апеляційну скаргу на ухвалу суду, яка постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення, яке вирішує кримінальне провадження по суті, така ухвала, з урахуванням зазначених вище положень КПК, не підлягає окремому оскарженню в апеляційному порядку.

Відповідно до ч. 4 ст. 399 КПК України, суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження лише, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, або судове рішення оскаржене виключно з підстав, з яких воно не може бути оскарженим згідно з положеннями статті 394 цього Кодексу.

Суддя суду апеляційної інстанції, перевіряючи апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_4 , дійшов обґрунтованого висновку про те, що зазначена ухвала суду першої інстанції не підлягає окремому оскарженню в апеляційному порядку, у зв`язку з чим постановив ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження, з чим погоджується і колегія суддів Верховного Суду.

Що стосується посилання обвинуваченого на правові позиції, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №237/1459/17, від 31 січня 2019 року у справі №183/6229/18, від 15 травня 2019 року у справі №760/25546/18, від 05 липня 2022 року у справі №757/27041/21-к, Постанову Верховного Суду України від 12 жовтня 2017 року у справі №757/49263/15-к, як на додатковий аргумент на підтвердження можливості оскарження ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 07 серпня 2023 року, то колегія суддів вважає такі безпідставними, оскільки вказані рішення були ухвалені з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, які суттєво відрізняються від обставин у даному кримінальному провадженні.

Зокрема, зазначені судові рішення стосуються того випадку, коли в апеляційному порядку оскаржувалась судове рішення (ухвала слідчого судді), вирішення якого взагалі не передбачено нормами кримінального процесуального закону.

При цьому, колегія суддів зауважує, що посилання обвинуваченого на загальні засади кримінального провадження не спростовує обґрунтованість рішення суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.

За змістом кримінального процесуального закону загальні засади кримінального провадження спрямовані на забезпечення законності кримінальної процесуальної діяльності та дотримання прав і законних інтересів осіб, що беруть участь у такому провадженні, та не суперечать вимозі імперативності.

Відповідно до ч. 6 ст. 9 КПК, загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу, застосовуються у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження.

Водночас, як зазначено вище, порядок вирішення питання про проведення судового засідання у режимі відеоконференції врегульовано положеннями статті 336 КПК.

Посилання обвинуваченого на Рішення Конституційного суду від 25 грудня 1997 року колегія суддів також вважає неспроможними, з огляду на таке.

Так, згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року №-9 зп/1997, відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке відповідно до ст. 64 Конституції України, не може бути обмежене.

Отже, конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право на звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи в касаційному порядку, яке має бути реалізовано, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження, водночас, у даному випадку можливість оскарження судового рішення, постановленого під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішеньпрямо не передбачена положеннями ст. 336 КПК України, у зв`язку із чим, з огляду на положення ст. 392 КПК України, таке рішення прямому оскарженню не підлягає.

Надаючи оцінку посиланням обвинуваченого на рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Bellet v. France», колегія суддів вважає за необхідне зауважити про їх непереконливість у наведеному випадку, з огляду на наступні обставини.

Вказаним рішенням визначено що ст. 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

При цьому, в ухвалі ЄСПЛ від 8 січня 2008 року щодо прийнятності заяви N 32671/02 у справі «Скорик проти України» зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги.

ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду, такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (пункт 57 Рішення у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства» від 28 травня 1985 року, пункт 96 Рішення у справі «Кромбах проти Франції» від 13 лютого 2001 року, «Delcourtv. Belgium»).

Зазначеною вище практикою Європейського суду з прав людини спростовуються також посилання обвинуваченого на рішення ЄСПЛ у справах «Ростовцев проти України», «Сахновський проти росії».

З огляду на вищезазначене, колегія суддів суду касаційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що відмова суду апеляційної інстанції у відкритті апеляційного провадження у зв`язку із поданням апеляційної скарги на судове рішення, оскарження якого законом не передбачене, не є свідченням обмеження доступу до правосуддя, та, з огляду на положення, передбачені ч. 6 ст. 9 КПК, не свідчить про порушення загальних засад кримінального провадження.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції, відмовляючи у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_4 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 07 серпня 2023 року, зазначивши, що відповідно до ч. 2 ст. 392 КПК такі ухвали окремому оскарженню не підлягають, діяв відповідно до вимог кримінального процесуального закону.

З огляду на зазначене, інші доводи касаційної скарги не спростовують законність, обґрунтованість та вмотивованість рішення суду апеляційної інстанції.

Таким чином, за результатом перевірки доводів обвинуваченого ОСОБА_4 щодо оскарження ухвали Київського апеляційного суду від 25 січня 2023 року про відмову у відкритті провадження, колегія суддів не встановила підстав, які б свідчили про можливість задоволення касаційної скарги.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

На підставі наведеного, керуючись пунктом 2 частиною 2 статті 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченої ОСОБА_10 , на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 8 лютого 2024 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3