КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
------------------------------------------------------------------------------------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 квітня 2024 року колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

суддів ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в режимі відеоконференції апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_7 , на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 08.03.2024,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 08.03.2024 ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , які обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28 ч.1 ст.111 КК України, продовжено строк тримання під вартою до 05.05.2024 включно з визначенням застави у розмірі 19500 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Своє рішення суд першої інстанції обґрунтував тим, що хоч обвинувачені і є раніше не судимими, однак на даний час обвинувачуються у вчиненні умисного особливо тяжкого злочину, пов`язаного з державною зрадою, що в контексті повномасштабної збройної агресії проти України свідчить про надзвичайно високий рівень суспільної небезпеки таких дій. Крім того існує ризик вчинення іншого кримінального правопорушення, а також ризик переховування від суду, зважаючи на покарання, яке може бути призначене обвинуваченим у разі визнання їх винуватими. Зазначив, що тривалість тримання обвинувачених під вартою зумовлена складністю обставин справи та судового розгляду.

Захисник ОСОБА_8 подав в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, постановити нову ухвалу, якою обрати йому запобіжний захід у виді домашнього арешту.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою. Зокрема вказує, що судом не наведено достатніх даних, що вказують на обґрунтованість підозри, як підставу для застосування, а відповідно і продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Під час досудового розслідування мало місце незаконне затримання ОСОБА_6 за підозрою у вчиненні злочину, під час якого до нього застосувались незаконні методи слідства та не було забезпечено його право на захист. Зауважує, що сторона обвинувачення не представила, а суд не взяв до уваги, відсутність в матеріалах клопотання доказів, що підтверджують наявність ризиків та виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують подальше тримання ОСОБА_6 під вартою. Стверджує, що ризик переховування від суду, зокрема виїзд до тимчасово окупованої території України або до держави-агресора, унеможливлюється через запровадження по всій території України воєнного стану, що істотно обмежує можливість виїзду за кордон чоловіків призовного віку. Зазначає, що ризик вчинення іншого злочину, який на думку сторони обвинувачення підтверджується бажанням доведення злочинних намірів до кінця, носить ймовірний характер та не підтверджується жодним доказом, оскільки ОСОБА_6 звільнено із займаної посади, а за тривалий час перебування під вартою, останній втратив будь-які зв`язки зі своїми колегами. Наголошує, що суд визначив ОСОБА_10 непомірний розмір застави, оскільки не взяв до увагу майновий та сімейний стан, а також відсутність стабільного й достатнього заробітку. Звертає увагу, що судом не враховано, що обвинувачений раніше не судимий, до адміністративної відповідальності не притягався, має відзнаки та нагороди від різних органів державної влади, одружений, має на утриманні малолітню дитину та непрацездатну матір, а також має низку хронічних захворювань.

Захисник ОСОБА_9 подав в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та змінити йому запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що фактичне та процесуальне затримання обвинувачених та обрання їм запобіжного заходу у виді тримання під вартою було проведено у незаконний спосіб, з грубим порушенням прав обвинувачених. Вказує, що в матеріалах клопотання відсутні будь-які докази наявності ризиків переховування ОСОБА_7 від суду, вчинення іншого кримінального правопорушення та продовження кримінальних правопорушень, в яких він підозрюється. Звертає увагу, що в ухвалі не наведено конкретних фактичних даних неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого. Наголошує, що при визначенні ОСОБА_7 розміру застави, судом не було враховано його матеріальний стан. Також зазначає, що ОСОБА_7 має постійне місце проживання, раніше не судимий, має родину, що свідчить про міцність його соціальних зв`язків, які будуть стримувати його від переховування. Стверджує, що ухвала не містить реальних фактичних обставин, які б свідчили про вивчення судом можливості застосування інших запобіжних заходів.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників провадження, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; підвищена суспільна небезпечність інкримінованого обвинуваченому злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; ризик переховування від суду; можливість вчинення іншого правопорушення особою; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року, рішення «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000, рішення «Летельє проти Франції» від 26.06.1991).

Розглядаючи питання щодо продовження строку тримання під вартою, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.

Приймаючи рішення про продовження обвинуваченим ОСОБА_10 , ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд дійшов висновку, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Також судом першої інстанції враховано тяжкість пред`явленого обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких злочинів.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.

Отже, на думку колегії суддів, судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Підстав для зменшення обвинуваченим розміру застави,визначеного на підставі положень ч.2 п.5 ст.182 КПК України, колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційних скарг щодо незаконності дій працівників правоохоронних органів на стадії досудового розслідування під час затримання ОСОБА_6 і ОСОБА_7 за підозрою у вчиненні злочину та доводи щодо незаконності зібраних доказів виходять за межі апеляційного розгляду, оскільки суд апеляційної інстанції не вправі перевіряти законність затримання обвинувачених та давати оцінку доказам під час перегляду рішення суду першої інстанції про продовження строків тримання обвинувачених під вартою.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду, ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, підстав для її зміни або скасування немає.

Керуючись ст.ст. 177-178, 182, 199, 331,404, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 08.03.2024, якою продовжено обвинуваченим ОСОБА_10 , ОСОБА_7 строк тримання під вартою до 05.05.2024 включно, - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3