25.03.2024 Провадження по справі № 1-кп/940/78/24
Справа № 940/38/24
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2024 року Тетіївський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

представника потерпілого ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тетієві кримінальне провадження № 0004564 від 24.09.2023 року за обвинуваченням:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Тетієва Київської області, з професійно-технічною освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , невійськовозобов`язаного, в силу ст. 89 КК України не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

ВСТАНОВИВ:

І. Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним

Так, 23.09.2023 близько 20 години 20 хвилин ОСОБА_4 , перебуваючи за кермом технічно справного мікроавтобуса марки «Mercedes-Benz Sprinter», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , та рухаючись проїжджою частиною вул. Академіка Байраківського в м. Тетіїв Білоцерківського району Київської області в напрямку виїзду з міста, навпроти домоволодіння АДРЕСА_2 , повинен був дотримуватись вимог Правил дорожнього руху України, затверджених постановою КМУ № 1306 від 10 жовтня 2001 року, введеними в дію 01 січня 2002 року (далі по тексту - ПДР України), в тому числі п.2.3.6 ПДР України, згідно з яким «для забезпечення дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її змiну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу i не відволікатись вiд керування цим засобом у дорозі». Однак, ОСОБА_4 проявив неуважність та безпечність, всупереч п. 12.2 ПДР України, згідно з яким «у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги», не обрав безпечної швидкості, що позбавило його можливості безпечно керувати транспортним засобом та своєчасно реагувати на зміну дорожньої обстановки. В подальшому, ОСОБА_4 під час руху, при виявленні перешкоди для руху (згідно п. 1.10 ПДР України - перешкода для руху - нерухомий об`єкт у межах смуги руху транспортного засобу або об`єкт, що рухається попутно в межах цієї смуги (за винятком транспортного засобу, що рухається назустріч загальному потоку транспортних засобів) і змушує водія маневрувати або зменшувати швидкість аж до зупинки транспортного засобу) - інвалідного візка, який рухався проїжджою частиною в попутному напрямку, в момент зближення із перешкодою в супереч вимог п. 12.3 ПДР України, відповідно до якого «у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди», несвоєчасно відреагував та допустив зіткнення із задньою частиною вказаного інвалідного візка. Внаслідок ДТП візочник ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому нижньої третини правої стегнової кістки зі зміщенням уламків, закритого перелому лівої ключиці зі зміщенням уламків та закритого перелому II-VII-го ребер ліворуч, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, так як викликають довготривалий розлад здоров`я.

Порушення водієм ОСОБА_4 вимог п. п. 2.3 б, 12.2 та 12.3 ПДР України перебувають в прямому причинному зв`язку із вчиненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді спричинення тілесних ушкоджень середньої тяжкості потерпілому ОСОБА_7 .

Вказані дії ОСОБА_4 кваліфіковано за ч. 1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.

ІІ. Позиція сторін кримінального провадження

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину в пред`явленому йому обвинуваченні визнав повністю, підтвердив обставини, зазначені в обвинувальному акті та надав показання, що дійсно 23.09.2023 року, керуючи мікроавтобусом «Mercedes-Benz Sprinter», номерний знак НОМЕР_1 , по АДРЕСА_1 , порушив вимоги Правил дорожнього руху та допустив зіткнення із задньою частиною інвалідного візка, в якому перебував ОСОБА_7 .

Показання ОСОБА_4 є послідовними, логічними, а тому не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

Разом з тим, пред`явлений потерпілим ОСОБА_7 цивільний позов про стягнення моральної шкоди, обвинувачений визнав частково, а саме у розмірі 35000,00 грн.

Прокурор підтримала висунуте ОСОБА_4 державне обвинувачення у суді у повному обсязі, заявила клопотання про розгляд справи у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України та просила суд визнати ОСОБА_4 винуватим та призначити йому покарання в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України із застосуванням ст. ст. 75, 76 КК України.

Потерпілий ОСОБА_7 у судове засідання не прибув. Разом з тим, представник потерпілого адвокат ОСОБА_5 не заперечував проти призначення обвинуваченому ОСОБА_4 міри покарання, запропонованої прокурором. Крім того, просив задовольнити цивільний позов щодо стягнення з обвинуваченого моральної шкоди, яку потерпілий оцінює в розмірі 100000,00 гривень.

ІІІ. Докази на підтвердження встановлених судом обставин, оцінка та мотиви суду

Обвинувачений ОСОБА_4 у судовому засіданні не заперечував проти розгляду справи в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_4 у повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, викладених в обвинувальному акті, і судом встановлено, що обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності та істинності його позиції роз`яснивши обвинуваченому положення ч. 3 ст. 349 КПК України про те, що в такому випадку він буде позбавлений права оспорювати фактичні обставини кримінального провадження в апеляційному порядку, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин, які ніким не оспорюються та розглядає кримінальне провадження у відповідності до ч. 3 ст. 349 КПК України.

ІV. Кримінально-правова кваліфікація дій обвинуваченого та призначення покарання

За змістом статей 50, 65 КК України, особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час обрання покарання. Суд повинен ураховувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його скоєння, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші особливості справи, які мають значення для забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості кримінального правопорушення.

Покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинене кримінальне правопорушення, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових кримінальних правопорушень як самим засудженим, так і іншими особами.

При вирішенні питання щодо міри покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке, відповідно до ст. 12 КК України є нетяжким злочином, особу винного, який не одружений, офіційно не працевлаштований, посередньо характеризується за місцем проживання, не перебуває на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра КНП «Тетіївська центральна лікарня» Тетіївської міської ради, в силу ст. 89 КК України не судимого.

Суд враховує також матеріали складеної досудової доповіді, згідно якої орган пробації, беручи до уваги інформацію, що характеризує особистість обвинуваченого та його спосіб життя, історію правопорушень, середню ймовірність вчинення повторного кримінального правопорушення, вважає, що виправлення особи без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства.

Крім того, суд враховує обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до положень ст. 66 КК України обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує визнання ним вини.

Обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , на підставі ст. 67 КК України, є вчинення кримінального правопорушення щодо особи з інвалідністю.

Враховуючи всі обставини кримінального провадження, а також те, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, суд вважає доведеною винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та необхідним призначити ОСОБА_4 покарання в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України.

Разом з тим, беручи до уваги вказані вище обставини кримінального правопорушення, характер допущених обвинуваченим порушень правил безпеки дорожнього руху, спричинені цими порушеннями наслідки, ставлення до них обвинуваченого, суд дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_4 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Також, з урахуванням даних про особу обвинуваченого, зваживши на індивідуальний ступінь тяжкості вчиненого діяння відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України, що визначається характером та ступенем суспільної небезпеки кримінального правопорушення, виходячи з конкретних обставин його вчинення, суд дійшов висновку про можливість виправлення останнього без ізоляції від суспільства, тому призначає покарання із застосуванням ст. ст. 75, 76 КК України.

Таке покарання, на переконання суду, є співмірним протиправному діянню, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_4 , попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень та відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності.

Вирішуючи питання щодо цивільного позову ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Так, цивільний позов обґрунтовано тим, що внаслідок неправомірних дій обвинуваченого ОСОБА_4 потерпілому ОСОБА_7 завдані середньої тяжкості тілесні ушкодження, після отримання яких потерпілий перебував на стаціонарному лікуванні у м. Біла Церква 32 дні та переніс операцію. До цього часу ОСОБА_7 не може самостійно пересуватися, навіть на візку. Все це призводить до значного дискомфорту та впливає на нормальний ритм його життя.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 ,пред`явлений потерпілим цивільний позов про стягнення моральної шкоди визнав частково, а саме у розмірі 35000,00 грн.

Прокурор підтримала заявлений потерпілим цивільний позов та просила задовольнити його частково у розмірі 40000,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено судам, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема, у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Зокрема, підлягають з`ясуванню наступні обставини: чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ч. 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Верховний суд у постанові від 10.04.2019 року у справі № 464/3789/17 дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

Розмір відшкодування шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Зазначене узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 15 грудня 2020 року в справі 752/17832/14-ц.

Судом встановлено, що протиправні дії обвинуваченого ОСОБА_4 безумовно зумовили для позивача (потерпілого) моральну шкоду, оскільки у зв`язку із заподіянням обвинуваченим ОСОБА_4 потерпілому ОСОБА_7 середньої тяжкості тілесних ушкоджень, останній тривалий час лікувався, втратив можливість жити повноцінним активним життям.

Водночас, вимоги позивача (потерпілого) ОСОБА_7 про стягнення моральної шкоди в розмірі 100000 грн. суд вважає надмірними та без достатньо переконливих доказів заподіяння такого розміру моральної шкоди.

Відтак, з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості, конкретних обставин кримінального провадження, характеру та глибини душевних страждань, які позивач (потерпілий) ОСОБА_7 зазнав у зв`язку з спричиненими йому травмами, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення, в тому числі необхідності докладання додаткових зусиль для організації нормального повсякденного життя, суд визначає розмір моральної шкоди, заподіяної потерпілому обвинуваченим ОСОБА_4 у розмірі 60000,00 гривень, які необхідно стягнути з обвинуваченого на користь потерпілого.

V. Ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку

Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувалися.

Запобіжний захід стосовно ОСОБА_4 не обирався.

Відповідно до ст. 124 КПК України суд вважає за необхідне стягнути з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати за проведення експертиз.

Долю речових доказів вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.

Керуючись статтями 373-376 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначити йому покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді 3 (трьох) років обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

Відповідно до ст. 75 КК України, ОСОБА_4 звільнити від відбування основного покарання у виді 3 (трьох) років обмеження волі з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк тривалістю 2 (два) роки.

На підставі ст. 76 КК України ОСОБА_4 зобов`язати:періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з моменту проголошення вироку.

Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувалися.

Цивільний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , моральну шкоду у розмірі 60000 (шістдесят тисяч) гривень.

У задоволені решти вимог позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь держави процесуальні витрати у сумі 8126 (вісім тисяч сто двадцять шість) гривень 00 копійок, а саме: за проведення експертизи № СЕ-19/111-23/51692-ІТ від 10.10.2023 року в сумі 2868 (дві тисячі вісімсот шістдесят вісім) гривень 00 копійок, за проведення експертизи № СЕ-19/111-23/51694-ІТ від 17.10.2023 року в сумі 2868 (дві тисячі вісімсот шістдесят вісім) гривень 00 копійок, за проведення експертизи № СЕ-19/111-23/61708-ІТ від 17.11.2023 року в сумі 2390 (дві тисячі триста дев`яносто) гривень 00 копійок.

Речові докази у кримінальному провадженні, а саме автомобіль марки «Mercedes-Benz Sprinter», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , що переданий на зберігання ОСОБА_8 , після набрання вироком суду законної сили залишити у його користуванні.Інвалідний візок передати у користування потерпілому ОСОБА_7 .

Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Учаснику судового провадження, який не був присутній в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя ОСОБА_9