Справа № 359/1527/24
Провадження № 1-кп/359/386/2024
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2024 року м. Бориспіль

Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні з технічною фіксацією в залі суду, кримінальне провадження № 0000314, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19.01.2024 року, що надійшло до суду з обвинувальним актом, по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, українця, розлученого, з середньо-спеціальною освітою, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: 04.08.2006 року вироком Бориспільського міського суду Київської області за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді 8 років позбавлення волі, звільнений 13.12.2013 року по відбуттю строку покарання; 03.08.2016 року вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області за ч. 1 ст. 186 КК до покарання у виді 200 годин громадських робіт, звільнений 23.12.2016 року по відбуттю покарання, паспорт громадянина України № НОМЕР_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ,

у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 186 КК України, за таких обставин.

Так, 18.01.2024 року близько 20:45 год. у ОСОБА_4 , який перебував за адресою: АДРЕСА_2 , в приміщенні магазину "Продукти", виник кримінальний протиправний намір на відкрите викрадення спиртних напоїв, після відмови продавця вказаного магазину Чорної- ОСОБА_6 безоплатно надати останньому спиртні напої.

Реалізуючи свій кримінально протиправний намір, направлений на відкрите викрадення чужого майна, ОСОБА_4 з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення, діючи в умовах воєнного стану, перебуваючи всередині приміщення магазину "Продукти", розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , 18.01.2024 року о 20:50 год. підійшов до торговельного стелажу, звідки відкрито для продавчині Чорної- ОСОБА_6 викрав горілку "Хлібна сльоза класична", ємністю 0,5 л, вартістю 90 грн.

Після цього, ОСОБА_4 , ігноруючи прохання ОСОБА_7 повернути викрадене майно, усвідомлюючи, що продавець магазину не зможе чинити йому опір, безперешкодно вийшов з приміщення магазину та втік з місця вчинення злочину, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілій ОСОБА_8 (ФОП " ОСОБА_8 ") матеріальні збитки на загальну суму 90,00 грн.

Такими своїми злочинними діями, які виразились у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчиненому в умовах воєнного стану, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 186 КК України.

Доказами вчинення указаного кримінального правопорушення, є особисті показання ОСОБА_4 , надані ним в судовому засіданні.

З урахуванням позиції обвинуваченого, та думки прокурора, суд в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження обставин вчинення ОСОБА_4 , інкримінованого кримінального правопорушення, крім допиту обвинуваченого та дослідження документів, що характеризують особу обвинуваченого, зважаючи на те, що учасниками судового провадження обставини кримінального правопорушення не оспорювались. При цьому судом було роз`яснено учасникам судового провадження, що в цьому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці фактичні обставини в апеляційному порядку.

Допитаний у судовому засіданні ОСОБА_4 свою винуватість у вчиненні, інкримінованого кримінального правопорушення, визнав повністю, щиро розкаявся, фактичні обставини не оспорював та у судовому засіданні показав обставини вчинення кримінального правопорушення, які відповідали зазначеним в обвинувальному акті та пред`явленому обвинуваченні.

Так, ОСОБА_4 повністю підтвердив обставини, вчиненого злочину, відповідно до викладеного в обвинувальному акті, та показав, що 18.01.2024 року близько 20:45 год. він зайшов до магазину "Продукти", розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , де попросив у продавчині надати йому безкоштовно спиртні напої, оскільки, на той момент, грошових коштів у нього при собі не було, на що остання відмовила. Після цього він підійшов до торговельного стелажу, звідки, в присутності продавчині, викрав горілку "Хлібна сльоза класична", ємністю 0,5 л, вартістю 90 грн., та відразу залишив приміщення магазину, ігноруючи прохання останньої повернути викрадене майна. В подальшому вказану пляшку горілки він випив.

Також обвинувачений зазначив, що у скоєному він щиро розкаюється та завіряв суд, що більше не порушуватиме закон в майбутньому. Він зробив відповідні висновки та дуже сильно жалкує, що так вчинив. Тому просив суд суворо його не карати та надати йому можливість виправитись.

У суду не викликає сумнівів добровільність та істинність позиції обвинуваченого ОСОБА_4 щодо дачі ним показань з приводу обвинувачення, оскільки його показання достовірні і послідовні, та знаходять своє відображення в рамках пред`явленого йому обвинувачення.

Також судом досліджено докази обвинувачення, що характеризують особу обвинуваченого, процесуальні витрати та речові докази у кримінальному провадженні.

Інші докази судом не досліджувались, зважаючи на позицію учасників судового провадження.

При встановлених обставинах, аналізуючи в сукупності надані прокурором та перевірені в судовому засіданні докази, які узгоджуються між собою, суд вважає, що вина обвинуваченого у вчиненні вищезазначеного кримінального правопорушення у судовому засіданні доведена повністю і досліджених доказів достатньо для визнання ОСОБА_4 винним, зважаючи на надані ним покази в ході судового розгляду.

Дії ОСОБА_4 кваліфіковані за ч. 4 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене в умовах воєнного стану.

Таку кваліфікацію дій обвинуваченого суд вважає правильною.

Так, майно, яким заволодів обвинувачений, було для нього чужим, адже не перебувало в його власності чи законному володінні. ОСОБА_4 не мав на нього жодного права, цим майном він заволодів у спосіб, який заборонений законом. Це означає, що заволодіння майном відбулось протиправно. Викрадення майна здійснювалось обвинуваченим в присутності продавчині Чорної- ОСОБА_6 . За цією ознакою воно є відкритим та визначається як грабіж. ОСОБА_4 досяг віку, з якого наступає кримінальна відповідальність за вчинення грабежу. Його дії характеризуються умислом та корисливою метою. Зокрема, обвинувачений усвідомлював, що майно, яким він протиправно заволодівав, було для нього чужим, і він не мав права на нього. Викрадання цього майна здійснювалось всупереч волі продавчині, але незважаючи на це, ОСОБА_4 бажав ним заволодіти. Корисливий мотив обвинуваченого полягав у тому, що при вчиненні кримінального правопорушення він прагнув обернути чуже майно на свою користь. В результаті цих діянь він одержав фактичну можливість володіти, користуватись та розпоряджатись викраденим майном, тоді як потерпіла такої можливості була позбавлена. Таким чином, вчинене ОСОБА_4 кримінальне правопорушення є закінченим.

Кримінально-правова кваліфікація дій ОСОБА_4 із інкримінуванням ознаки, що кваліфікує злочин, "в умовах воєнного стану", є правильною, враховуючи, що Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, затверджений Законом України від 24.02.2022 № 2402-IX) у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, на підставі пропозиції РНБО, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, ЗУ "Про правовий режим воєнного стану", в Україні введений воєнний стан із 05:30 24.02.2022 на 30 діб. Надалі цей строк був неодноразово продовжений Законами України й продовжує діяти, як на момент вчинення кримінального правопорушення, так і станом на час ухвалення цього вироку.

Тому суд вважає, що ОСОБА_4 повинен бути засудженим:

- за ч. 4 ст. 186 КК України, за відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене в умовах воєнного стану.

Суд, призначаючи обвинуваченому покарання, ураховує, що покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. Застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК України, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила. Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винуватою у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства.

За змістом статей 50, 65 КК України особі, яка скоїла злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження скоєння нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час обрання покарання. Суд повинен ураховувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його скоєння, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші особливості справи, які мають значення для забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості злочину. Індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду. Оптимальним орієнтиром якої є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого.

Отже, призначаючи покарання обвинуваченому, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, обставини його вчинення, дані про особу обвинуваченого й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, і виходить із принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Так, судом враховується те, що ОСОБА_4 вчинив один злочин, який згідно ст. 12 КК відносяться до категорії тяжких злочинів. Також суд враховує характер та ступінь суспільної небезпечності вчиненого ним кримінального правопорушення, яке є умисним та посягає на право власності.

Аналіз даних про особу обвинуваченого ОСОБА_4 вказує на те, що він раніше притягувався до кримінальної відповідальності, має одну непогашену судимість; має місце реєстрації та місце постійного проживання, де характеризуються з посередньої сторони, як особа, яка ніколи громадський порядок не порушував, з сусідами підтримує нормальні відносини, скарг ніколи не надходило; має родинні зв`язки, а саме проживає вдвох із матір`ю, яка є пенсіонером та інвалідом ІІ групи, про яку він піклується та якій постійно допомагає; на обліку у лікарів психіатра та нарколога за місцем проживання обвинувачений не перебуває; має середньо-спеціальну освіту за спеціальністю зварювальник, офіційно не працевлаштований, однак періодично займається (неофіційно) суспільно корисною працею (підробіток).

Обвинувачений не є інвалідом, не досяг пенсійного віку, неповнолітніх дітей не має.

Також суд бере до уваги поведінку обвинуваченого ОСОБА_4 після вчиненого, яка сповнена жалем та розкаянням, а з процесуальної точки зору є виключно добросовісною та свідчить про щиру готовність нести відповідальність, обвинувачений дотримувався встановленого в суді порядку, виконував покладені на нього обов`язки, та завжди добровільно прибував до суду, що вказує на його реальне бажання предстати перед судом і продемонструвати своє виправлення.

Згідно відомостей, які були встановлені в ході судового розгляду, обвинувачений ОСОБА_4 під час досудового розслідування самостійно відшкодував вартість, викраденого майна. Жодних претензій ні матеріального, ні морального характеру потерпіла не має.

Указані обставини потребують додаткового врахування при призначенні покарання обвинуваченому, оскільки мають істотне значення щодо вивчення особистості та відношення останнього до скоєного ним.

Щодо наявності пом`якшуючих відповідальність обставин, суд, у відповідності до ст. 66 КК України, відносить щире каяття та добровільне відшкодування завданої злочином шкоди.

Так, суд враховує, що щире каяття характерне тим, що воно засновано на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки через визнання вини і готовність нести кримінальну відповідальність.

Під час допиту в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину визнав у повному обсязі, у вчиненому щиро розкаявся та неодноразово, в ході судового розгляду висловлював жаль з приводу вчиненого, критично та негативно оцінював свої дії, виказав готовність нести кримінальну відповідальність, підтвердив те, що він зробив для себе належні висновки та більше ніколи не допустить порушення вимог законодавства щодо посягання на право власності, що свідчить про те, що він розуміє тяжкість наслідків від своїх дій та дійсно бажає виправити ситуацію, що склалася. З огляду на вищевикладене суд вважає, що зі сторони обвинуваченого ОСОБА_4 має місце дійсно щире каяття.

Відшкодування завданих збитків або усунення заподіяної шкоди полягає в добровільному задоволенні винним або іншими особами, зокрема батьками чи близькими родичами, обґрунтованих претензій потерпілого щодо відшкодування заподіяної злочином матеріальної та моральної шкоди (п. 3 ППВСУ "Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності" № 12 від 23.12.2005).

Добровільність визначається як вчинення усвідомлено, за власною волею, ініціативою та переконанням, без примусу, активних дій, спрямованих на відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження, матеріальна шкода, завдано внаслідок вчинення злочину, повністю відшкодована обвинуваченим за власною ініціативою. Потерпіла будь-яких претензій до обвинуваченого не має. Вказані обставини підтверджуються відповідною письмовою заявою потерпілої ОСОБА_8 , що містяться в матеріалах кримінального провадження.

Вказані обставини свідчать про те, що обвинуваченим добровільно було відшкодовано потерпілій стороні завдану матеріальну шкоду.

З огляду на викладені обставини, з урахуванням обставин справи, особи обвинуваченого, а також того, що тяжкі наслідки від неправомірних дій обвинуваченого не настали, суд вважає, що в даному конкретному випадку, вищенаведені обставини істотно знижують фактичну ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК.

Обставин, що обтяжують ОСОБА_4 покарання, згідно вимог ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Таким чином, підстава застосування ст. 69 КК України складається з двох елементів, що характеризують вчинений злочин і особу винного, а саме: а) наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину; б) дані, що певним чином характеризують особу винного.

Крім того, відповідно до висновку суду касаційної інстанції, викладеного у постанові ВС/ККС у справі № 712/4384/20 від 27.04.2021 року, для застосування судом положень ст. 69 КК України повинні бути встановлені виключні обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості саме вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження.

Враховуючи наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК, разом з тим відсутність обтяжуючих обставин, індивідуальні особливості вказаного діяння та фактичні обставини справи (мізерний розмір суми завданого збитку, відсутність застосування фізичної сили), з урахуванням встановлених судом даних про особу винного, та відношення ним до скоєного, який засуджує свою поведінку, визнав вину, за власною ініціативою відшкодував шкоду, суд дійшов до переконання, що до ОСОБА_4 допустимо застосувати ч. 1 ст. 69 КК України та призначити йому покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 4 ст. 186 КК України, у виді 5 років позбавлення волі, що буде справедливим та відповідатиме його меті.

Водночас стаття 75 КК України передбачає, що при призначенні низки покарань, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Тому з огляду на наведені вимоги закону, виходячи із фактичної тяжкості вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення, зокрема, характеру діяння, обстановки, способу, місця і часу його вчинення, з урахуванням форми, виду, ступеня вини обвинуваченого, мотивації кримінального правопорушення, зміст та обсяг вчинених дій, пов`язаних з відкритим викраденням чужого майна, відсутність застосування фізичної сили до особи в присутності, якої здійснювалось викрадення майна, суми завданого збитку потерпілій, якій є мізерним та становить 90 грн., обставин, що характеризують поведінку обвинуваченого до вчинення кримінального правопорушення, а також обставин, що характеризують поведінку останнього під час вчинення кримінального правопорушення, та характеризують поведінку останнього після його вчинення, фізичні та матеріальні наслідки від вчинення злочину, відсутність тяжких наслідків від вчиненого, його ставлення до скоєного, беззаперечне визнання вини, та те, що він усвідомив свою вину у скоєному, який висловив жаль з приводу вчиненого злочину, а також висловив готовність нести покарання за вчинене діяння, повне відшкодування, завданої матеріальної шкоди, та відсутності у потерпілої будь-яких претензій до обвинуваченого, позицію потерпілої, та індивідуальних особливостей обвинуваченого, зокрема, його віку, стану здоров`я, який із 2005 року має діагноз: варикоз підшкірних вен обох ніг ІІ-ІІІ стадія без трофічних виразок, у зв`язку з чим періодично проходить курс амбулаторного та стаціонарного лікування та потребує лікування шляхом оперативного втручання, його матеріальний та сімейний стан, спосіб та умов його життя, який проживає разом лише з матір`ю, яка є пенсіонеркою та інвалідом ІІ групи, яка перебуває на його утриманні та під його постійним піклуванням, що вимагає від обвинуваченого прийняття заходів для її належного забезпечення, допомоги у повсякденному житті та постійного догляду за нею, за відсутності допомоги якого її життя є фактично неможливим, який має неофіційний дохід у вигляді різних підробітків, а також добросовісної процесуальної поведінки обвинуваченого під час судового провадження, наявність обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, а також відсутності обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, що на думку суду істотно знижує фактичну ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і ступінь небезпечності винної особи для суспільства, що у своїй сукупності утворює підставу для висновку суду, що перевиховання та виправлення ОСОБА_4 залишається можливим без ізоляції від суспільства, та вважає, за доцільне застосувати до нього положення ст. 75 та ст. 76 КК України, призначивши покарання з іспитовим строком терміном в один рік з визначенням відповідних обов`язків судом.

Суд, враховуючи обставини вчиненого кримінального правопорушення, його тяжкості, обставин за яких воно вчинено, та особу обвинуваченого, а також застосовуючи принцип індивідуалізації та співмірності покарання, переконаний, що саме покарання без ізоляції від суспільства ОСОБА_4 , але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 , та саме за таких обставин буде досягнута мета покарання, яка полягає не тільки у покаранні, а й виправленні засуджених, а також запобіганні вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Також, на переконання суду саме таке покарання відповідатиме гуманності, справедливості, не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності, забезпечує співрозмірність діяння та кари, відповідає таким принципам Європейської конвенції захисту прав людини і основоположних свобод, як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_4 не обраний, підстав для його обрання судом не встановлено.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України суд, одночасно із ухваленням рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові. З огляду на це, арешт накладений ухвалою слідчого судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22.01.2024 року підлягає скасуванню.

Долю речових доказів у кримінальному провадженні слід вирішити у відповідності до ст. 100 КПК України.

Процесуальних витрат не встановлено.

На підставі викладеного та ст. 50, 65-66, 69, 75, 76, ч.4 ст. 186 КК України, та керуючись ст. ст. 100, 318, ч. 3 ст. 349, ст.ст. 342-351, 358, 363-368, 373, 374, 376 КПК України, суд

у х в а л и в :

ОСОБА_4 визнати винним у вчинені кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України та призначити покарання із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком терміном в 1 (один) рік з покладенням на нього, відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України, обов`язків: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання чи роботи.

Іспитовий строк ОСОБА_4 рахувати з моменту проголошення вироку судом, тобто 24.04.2024 року.

Після набрання вироком суду законної сили, речові докази у кримінальному провадженні, а саме: скляну пляшку з під горілки "Хлібна сльоза" з позначенням "1/25 відра", яку запаковано до сейфпакету № 7142255 знищити.

Після набрання вироком суду законної сили скасувати арешт, запроваджений згідно ухвали слідчого судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22.01.2024 року (справа № 359/788/24, провадження № 1-кс/359/199/2024).

Вирок суду може бути оскаржений до Київського апеляційного суду на протязі 30 днів з дня його проголошення через Бориспільський міськрайонний суд Київської області шляхом подачі апеляційної скарги.

Вирок суду набирає законної сили по завершенню строку на його апеляційне оскарження, а у разі оскарження вироку в апеляційному порядку після постановлення судом апеляційної інстанції рішення за наслідками перегляду такого вироку суду.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку суду негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, його захиснику, прокурору та потерпілому.

Суддя ОСОБА_1