ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 601/2745/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/118/24 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.2 ст.125, ч.1 ст.129 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2024 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

з участю - прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

потерпілого - ОСОБА_9 ,

представника потерпілого - ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі кримінальне провадження за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_9 на вирок Кременецького районного суду Тернопільської області від 26 грудня 2023 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Вказаним вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, жителя АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України та призначено покарання за ч.2 ст.125 КК України у виді обмеження волі строком на 1(один) рік.

ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбачених ч.1 ст.129 КК України та виправдано за недоведеністю в його діях складу кримінального правопорушення, а кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_7 за ч.1 ст.129 КК України закрито на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 до обвинуваченого ОСОБА_7 - задоволено частково.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_9 30 000 (тридцять тисяч) гривень моральної шкоди та 8147 гривень (дванадцять тисяч сімсот шістдесят п`ять гривень вісімдесят вісім копійок) матеріальної шкоди.

В решті позову відмовити.

Питання щодо речових доказів вирішено.

Згідно вироку, 12 травня 2021 року в період часу з 20 години 20 хвилин по 22 годину, точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, у ОСОБА_7 , який перебував на АДРЕСА_1 , на грунті раптово сформованих неприязних відносин, виник конфлікт із ОСОБА_9 .

Під час вказаного конфлікту у ОСОБА_7 виник протиправний умисел, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень.

Реалізовуючи свій протиправний умисел, перебуваючи у зазначеному місці та у вказаний час, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, ОСОБА_7 за допомогою металевого буксирувального тросу збив ОСОБА_9 на землю із належного йому скутера марки «Сузукі Лест», без номерного знака, яким на той момент керував останній та умисно завдав кулаками обох рук, а також металевим кінцем буксирувального тросу близько 8-9 ударів по різних частинах тіла (точної кількості ударів досудовим розслідуванням не встановлено) та в область голови.

Своїми умисними діями ОСОБА_7 завдав потерпілому ОСОБА_9 легких тілесних ушкоджень із короткочасним розладом здоров`я тривалістю понад шість днів, але не більше як три тижні (21 день).

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_9 просить вирок Кременецького районного суду Тернопільської області від 26 грудня 2023 року в частині призначеного покарання за ч.2 ст.125 КК України у виді 1 (одного) року обмеження волі та визнання невинуватим за ч.1 ст.129 КК України на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України скасувати, та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним за ч.2 ст.125 КК України та призначити покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі. Визнати винним за ч.1 ст.129 КК України та призначити йому покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі. На підставі ч.1 ст.70 КК України визначити остаточне покарання шляхом поглинання менш суворого більш суворим 2 (два) роки обмеження волі. Також, просить скасувати вирок в частині задоволення цивільного позову, стягнувши з обвинуваченого ОСОБА_7 на його користь моральну шкоду у розмірі 75000 (сімдесят п`ять тисяч) грн.

Свої доводи мотивує тим, що суд допустив неправильне застосування Закону про кримінальну відповідальність, зокрема не застосував норму ч.1 ст.129 КК України, яка підлягала до застосування стосовно обвинуваченого. В порушення ст.411 КПК України, не взято до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, а за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено чому саме суд взяв до уваги одні докази і відхилив інші.

Також зазначає, що ОСОБА_7 знав про його стан здоров`я і про перенесену в лютому 2021 року операцію на серці - протезування аортального клапана (виписка із медичної картки №1513), так як сам здавав йому гроші на операцію. Незважаючи на це ОСОБА_7 наносив удари в різні частини тіла, у тому числі і у грудну клітку, поки не втратив свідомість і його не врятував свідок ОСОБА_11 , забравши на своє подвір`я, де зміг згодом прийти до свідомості.

Звертає увагу на те, що суд не взяв до уваги свідчення ОСОБА_12 , мотивуючи тим, що вона є заінтересованою особою, проте взяв до уваги покази свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , які на досудовому слідстві підтвердили факт погрози вбивством, а в суді почали давати протилежні покази, плутатись в них, стали недочувати та не добачати. Крім цього, дані свідки є кумами обвинуваченого ОСОБА_7 .

Апелянт вважає висновок суду про те, що змінені покази свідка ОСОБА_11 , які нібито спростовують його покази про факт втрати свідомості є суперечливими, оскільки спростовуються випискою КНП «Кременецька опорна лікарня», у якій вказані отримані травми та Висновком експерта №549 від 01.09.2021 pоку.

Також вказує, що висновки суду про сумніви у його показаннях через те, що внесення відомостей за ч.1 ст.129 КК України в ЄРДР відбулось лише через місяць пізніше після події є безпідставними, оскільки ухвалою слідчого судді Кременецького районного суду від 08.06.2021p., справа №601/1321/21, було зобов`язано Кременецький ВП ГУНП у Тернопільській області внести до ЄРДР відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.129 КК України у відповідності до ст.214 КПК України.

Також вважає, що призначена судом міра покарання ОСОБА_7 у вигляді обмеження волі строком на один рік за ч.2 ст.125 КК України, є невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості правопорушення та особі обвинуваченого через його м`якість, оскільки обвинувачений свою вину не визнав, не відшкодував заподіяну шкоду, що свідчить про відсутність у нього будь-якого каяття.

Вважає, що визначений розмір судом про відшкодування моральної шкоди не відповідає вимогам розумності, справедливості та виваженості, а судом не повною мірою було враховано його моральні страждання, їх тривалість і наслідків після лікування, депресії та побоювання безвідповідальності обвинуваченого і того, що ОСОБА_7 свої погрози може довести до кінця.

Апеляційну скаргу також було подано прокурором Кременецької окружної прокуратури ОСОБА_15 однак, до початку апеляційного розгляду він відмовився від поданої ним апеляційної скарги.

Оскільки на вказаний вирок було подано апеляційну скаргу також і потерпілим, то відповідно до ч.2 ст.403 КПК України підстав для закриття апеляційного провадження в даному випадку немає.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, доводи потерпілого та його представника, які підтримали свою апеляційну скаргу з наведених у ній підстав, думку прокурора, який підтримав відмову від апеляційної скарги сторони обвинувачення, обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти доводів потерпілого і просили залишити вирок без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції з`ясував наступне.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі не оспорюються доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за ст.125 КК України, а тому вирок в цій частині не підлягає перевірці в ході апеляційного розгляду.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги про те, що призначена за ч.2 ст.125 КК України міра покарання у вигляді обмеження волі строком на один рік не відповідає ступеню тяжкості правопорушення та особі обвинуваченого, колегія суддів приходить до висновку про їх безпідставність, оскільки як вбачається зі змісту вироку суд першої інстанції правильно визначив вид покарання у виді обмеження волі, обґрунтовано врахувавши відповідно до вимог ст.ст.50,65 КК України, ступінь тяжкості вчиненого злочину, конкретні обставини справи, відомості про особу обвинуваченого, відсутність обставин, які б пом`якшували чи обтяжували покарання.

Згідно встановлених судом обставин, які ніким не оспорюються, обвинувачений ОСОБА_7 увечері 12 травня 2021 року заподіяв потерпілому ОСОБА_9 легкі тілесні ушкодження із короткочасним розладом здоров`я.

Санкцією ч.2 ст.125 КК України передбачено призначення покарань у виді штрафу, громадських робіт, виправних робіт, арешту, обмеження волі.

Як видно зі змісту оскарженого вироку суд першої інстанції, дослідивши всі обставини провадження та відомості про особу обвинуваченого, при призначенні покарання правильно врахував тяжкість вчиненого правопорушення і конкретні обставини його вчинення, а також те, що обвинувачений до кримінальної відповідальності раніше не притягався, за місцем проживання характеризується позитивно, одружений, має неповнолітню дитину, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, і обставини, які би пом`якшували чи обтяжували покарання, відсутні, а тому прийшов до висновку, з яким погоджується і апеляційний суд, про наявність підстав для призначення найбільш суворого виду покарання, з передбачених ч.2 ст.125 КК України, строком на один рік.

Доводи апеляційної скарги потерпілого про м`якість призначеного за ч.2 ст.125 КК покарання не знайшли підтвердження в ході апеляційного розгляду, оскільки відсутні підстави вважати призначене оскарженим вироком покарання явно несправедливим.

Доводи потерпілого щодо безпідставного визнання ОСОБА_7 не винуватим у здійсненні ним погрози вбивством та закриття кримінального провадження за ст.129 КК на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України спростовуються наступним.

За змістом ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до ст. 129 КК України безпосереднім об`єктом злочину є особиста безпека людини. З об`єктивної сторони злочин виражається у погрозі вчинити вбивство, тобто доведенні до відома потерпілого наміру винної особи позбавити потерпілого життя. Погроза вбивством може застосовуватись безпосередньо після її вираження або бути зверненою у майбутнє. Злочин є закінченим в момент сприйняття потерпілим висловленої погрози позбавити його життя як реальної, тобто як такої, що може бути виконана (здійснена).

Як видно зі змісту вироку, суд першої інстанції правильно врахував, що у своїх показаннях потерпілий ОСОБА_9 стверджував, що обвинувачений ОСОБА_7 12 травня 2021 року збив його зі скутера металевим тросом з гаком, після чого бив його цим тросом по різних частинах тіла і сказав, що потерпілого вб`є, тобто усно висловив погрозу вбивством.

Однак, крім зазначених показань потерпілого суду не було надано жодних інших доказів висловлення обвинуваченим такої погрози.

Навпаки, наведені в оскарженому вироку показання свідка ОСОБА_11 , зміст яких в апеляційній скарзі не оспорюється, спростовують покази потерпілого про наявність таких погроз. Цей свідок в судовому засіданні вказав, що був очевидцем конфлікту між обвинуваченим і потерпілим, але погрози вбивством зі сторони обвинуваченого ОСОБА_7 не чув, а під час досудового розслідування потерпілий просив його дати показання про те, що обвинувачений ОСОБА_7 йому погрожував убивством.

Свідки ОСОБА_14 і ОСОБА_13 не були очевидцями конфлікту між обвинуваченим і потерпілим, а під час допиту в судовому засіданні не підтвердили, що обвинувачений погрожував потерпілому вбивством.

Доводи апеляційної скарги про те, що під час досудового розслідування вказані свідки давали інші показання не можуть бути враховані апеляційним судом, оскільки за змістом ч.4 ст.95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання і не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них. Обставин, які статтями 225 і 615 цього Кодексу визначені винятками з такого правила, в даному провадженні не встановлено.

Також, зі змісту вироку видно, що при оцінці показань потерпілого суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги об`єктивні дані протоколу медичного огляду для встановлення факту вживання алкоголю і стану сп`яніння від 13 травня 2021 року, яким встановлено, що ОСОБА_9 був в стані алкогольного сп`яніння середнього ступеня - 2,4 проміле (т.1 а.к.п. 129).

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що самі лише показання потерпілого і його дружини, яка не була очевидцем події правопорушення і в силу шлюбних відносин є зацікавленою особою, не можуть бути достатніми і беззаперечними доказами вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 правопорушення, передбаченого ч.1 ст.129 КК України.

Таким чином, перевіркою матеріалів провадження в ході апеляційного розгляду встановлено, що стороною обвинувачення не надано належних і допустимих доказів, які би поза розумним сумнівом об`єктивно підтверджували як факт здійснення обвинуваченим погрози вбивством, так і те, що перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння середнього ступеня потерпілий міг об`єктивно оцінювати обстановку.

Також, в апеляційній скарзі потерпілий стверджує, що суд першої інстанції безпідставно врахував те, що внесення відомостей в ЄРДР за ч.1 ст.129 КК України в ЄРДР відбулось значно пізніше події правопорушення, оскільки таке внесення відбулось на підставі ухвали слідчого судді Кременецького районного суду від 08.06.2021 p.

Однак, такі доводи апеляційної скарги не відповідають змісту вироку, в якому висновки суду в цій частині обґрунтовані в першу чергу тим, що про здійснення погрози вбивством потерпілий повідомив поліцію лише 26 травня 2021 року, тобто через два тижні після події. При цьому, як видно з матеріалів провадження при написанні заяви про вчинення злочину 13 травня 2021 року потерпілий про такі обставини не вказував (т.1 а.к.п.119,121).

Таким чином, при перевірці оскарженого вироку колегією суддів не встановлено такої невідповідності висновків суду першої інстанції, які могли би вплинути на правильність висновків суду і стати підставою для скасування виправдувального вироку. Також, не встановлено таких порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне і обґрунтоване рішення.

Аналізуючи викладені вище обставини в їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що судом першої інстанції було прийнято правильне рішення про виправдання обвинуваченого за ч.1 ст.129 КК України у зв`язку з недоведеністю в діях обвинуваченого складу цього злочину. Вирок суду в цій частині належним чином обґрунтований і мотивований та повністю відповідає вимогам кримінального процесуального закону.

Доводи апеляційної скарги потерпілого про необґрунтованість судового рішення в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди апеляційний суд вважає безпідставним з огляду на таке.

Положеннями ч.2 ст.127 КПК України передбачено, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Під час вирішення цивільного позову суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення, а також визначити порядок її відшкодування.

Ці вимоги закону під час вирішення цивільного позову судом першої інстанції дотримані у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, потерпілим ОСОБА_9 заявлено цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_7 про відшкодування 14912,88 грн. матеріальної шкоди та 75000 грн. моральної шкоди. (т.1 а.к.п. 15-30).

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода може полягати як у фізичному болю та стражданнях, так і у душевних переживаннях, які фізична особа зазнала у внаслідок протиправної поведінки відносно неї.

Положеннями п.2 ч.2 ст.23 ЦК України визначено, що моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, у порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Як видно зі змісту вироку при визначенні розміру грошового відшкодування завданої потерпілому моральної шкоди судом першої інстанції враховано конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, глибину переживань потерпілого, пережитий біль, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках протягом лікування легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я.

На підставі наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_7 на користь потерпілого 30 000 (тридцять тисяч) гривень на відшкодування моральної шкоди.

Доводи потерпілого про необґрунтованість такого розміру в апеляційній скарзі викладені узагальнено, без вказівки на те, які саме обставини, на думку потерпілого, не були враховані судом першої інстанції і чому вони вказують на необхідність збільшення розміру відшкодування моральної шкоди.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до переконання, що визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди відповідає засадам розумності, виваженості і справедливості, а тому не вбачає підстав для зміни в вироку і задоволення апеляційної скарги потерпілого в цій частині.

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги не можна визнати переконливими, оскільки вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та законність судового рішення. Порушень місцевим судом під час розгляду справи вимог кримінального або кримінального процесуального закону, які би давали підставу для зміни або скасування судового рішення, в ході апеляційного розгляду не встановлено.

Керуючись ст.404, 405, 419, 426 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_9 - залишити без задоволення, а вирок Кременецького районного суду Тернопільської області від 26 грудня 2023 року відносно ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий

Судді