КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_4

за участю:

прокурора - ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Деснянської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_5 на ухвалу слідчого суді Деснянського районного суду м. Києва від 01 грудня 2023 року, -

В с т а н о в и л а:

Цією ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання старшого слідчого СВ Деснянського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_6 , погодженого прокурором Деснянської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_5 , про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000013 від 20.01.2023, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 3 ст. 197-1, ч. 2 ст. 197-1 КК України.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва від 01 грудня 2023 року, постановити нову ухвалу, якою накласти арешт на майно, яке належить на праві власності підозрюваному ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із забороною розпорядження та відчуження, а саме:

- житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 27;

- транспортний засіб MITSUBISHI PAJERO SPORT 2.5 TD, д.н.з. НОМЕР_1 , НОМЕР_4;

- транспортний засіб FIAT NUOVO DOBLO, д.н.з. НОМЕР_2 , НОМЕР_3 .

Мотивуючи свою апеляційну скаргу вказує на те, що оскаржувана ухвала слідчого судді є незаконною і необґрунтованою, а тому підлягає скасуванню.

Як зазначає прокурор, аналізуючи вимог ст.ст. 170, 173 КПК України, обов`язкової вимоги щодо встановлення стороною обвинувачення вартості майна, на яке накладається арешт, вони не містять.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Обов`язку доведення співмірності вартості майна, на яке необхідно накласти арешт, з метою забезпечення цивільного позову та розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням приписи ч. 1 ст. 173 КПК України не містять.

Відсутність у матеріалах клопотання відомостей щодо вартості майна, на яке накладається арешт, на думку прокурора, не є підставою для відмови у його задоволенні.

Таким чином, з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов) необхідним є застосування заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна підозрюваного ОСОБА_7 з забороною розпорядження та відчуження.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, слідчий суддя відмовив у задоволенні клопотання з підстав не встановлення вартості майна, на яке накладається арешт, однак такої підстави для відмови у задоволенні клопотання про арешт майна КПК України не містить, а тому ухвала слідчого судді не відповідає вимогам КПК України.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити, вивчивши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з ухвали слідчого судді та наданих матеріалів справи, СВ Деснянського УП ГУНП у м. Києві здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0000013, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.01.2023, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 3 ст. 197-1, ч. 2 ст. 197-1 КК України.

30.11.2023старший слідчий СВ Деснянського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_6 , за погодженням з прокурором Деснянської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_5 , звернувся до слідчого судді Деснянського районного суду міста Києва з клопотанням про накладення арешту на майно, яке належить на праві власності підозрюваному ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із забороною розпорядження та відчуження, а саме: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 27; транспортний засіб MITSUBISHI PAJERO SPORT 2.5 TD, д.н.з. НОМЕР_1 , НОМЕР_4; транспортний засіб FIAT NUOVO DOBLO, д.н.з. НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , посилаючись на наявність підстав, передбачених ч. 6 ст. 170 КПК України.

Ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду міста Києва від 01 грудня 2023 року у задоволенні клопотання сторони обвинувачення відмовлено.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком слідчого судді з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Статтею 173 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 КПК України); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна, накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 КПК України); можливість спеціальної конфіскації (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 КПК України); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 КПК України); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів встановлено, що зазначені вимоги закону слідчим суддею не дотримані.

Як вбачається з матеріалів провадження 20.11.2023 ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1, ч. 2 ст. 28, ч. 3 ст. 197-1 КК України.

При цьому, як вбачається з наданих матеріалів справи, Київською міською радою в рамках кримінального провадження № 0000013 від 20.01.2023 заявлено цивільний позов на суму 1 245 978,34 грн, відповідачами в якому вказано ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Пунктом четвертим частини другої статті 170 КПК України визначено, що арешт майна допускається з метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до частини шостої статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Крім того, згідно п.п. 1, 2 ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено, зокрема підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; перелік і види майна, що належить арештувати.

З урахуванням наведеного висновок слідчого судді про відсутність підстав для задоволення клопотання та накладення арешту на майно, зазначеного в клопотанні, у зв`язку із ненаданням даних щодо вартості майна, яка має бути співмірною розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або зазначеної у цивільному позові, є необґрунтованим.

Таким чином, аналізуючи внесене на розгляд клопотання, колегія суддів вважає, що органом досудового розслідування в повній мірі доведено мету та підстави для арешту вказаного у клопотанні майна.

Більше того, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт з метою запобігання відчуження, знищення чи пошкодження майна, що може перешкодити кримінальному провадженню, а суд на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які виникають при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Окрім цього, Європейський суд з прав людини своїми рішеннями неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції» від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A № 52). Таким чином, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовують, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі «проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A № 98).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі «Смирнов проти України» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою майна у кримінальному провадженні належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку - вимагати охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей (майна) державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

На підставі вищевикладених обставин, які свідчать про однобічність, неповноту, необ`єктивність і формальність судового розгляду, апеляційна скаргапрокурора у кримінальному провадженні - прокурора Деснянської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_5 підлягає задоволенню, а ухвала слідчого судді - скасуванню, як незаконна та необґрунтована, з постановленням апеляційним судом нової ухвали про задоволення вказаного клопотання сторони обвинувачення, накладення арешту на зазначене в ньому майно, оскільки не застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження може зумовити труднощі та перешкоджатиме встановленню істини у кримінальному провадженні № 0000013 від 20.01.2023.

Керуючись ст.ст. 170 - 173, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Деснянської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_5 , - задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва від 01 грудня 2023 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання старшого слідчого СВ Деснянського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_6 , погодженого прокурором Деснянської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_5 , про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000013 від 20.01.2023, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 3 ст. 197-1, ч. 2 ст. 197-1 КК України, - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання старшого слідчого СВ Деснянського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_6 , погодженого прокурором Деснянської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_5 , про арешт майна, - задовольнити.

Накласти арешт на майно, яке належить на праві власності підозрюваному ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із забороною розпорядження та відчуження, а саме:

- житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 27;

- транспортний засіб MITSUBISHI PAJERO SPORT 2.5 TD, д.н.з. НОМЕР_1 , НОМЕР_4;

- транспортний засіб FIAT NUOVO DOBLO, д.н.з. НОМЕР_2 , НОМЕР_3 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

_____________ _________________ _______________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11-сс/824/585/2024 Категорія ст. 170 КПК України

Унікальний № 754/17230/23

Слідчий суддя суду 1-ї інстанції: ОСОБА_9

Доповідач: ОСОБА_1