Справа № 454/4194/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1 .
Провадження № 11-кп/811/645/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2024 року м. Львів

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відео конференції апеляційну скаргу захисника обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 28 травня 2024 року про продовження строку тримання під вартою,

за участю прокурора ОСОБА_9

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7

захисника обвинувачених адвоката ОСОБА_8

ВСТАНОВИЛА:

вищевказаною ухвалою задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 строк тримання під вартою на 60 днів, тобто до 26 липня 2024 року включно.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, захисник обвинувачених ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, у якій просить поновити строк апеляційного оскарження ухвали Сокальського районного суду Львівської області від 28 травня 2024 року, ухвалу суду щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 скасувати, ухвалити нову, якою обрати щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із забороною залишати житло в нічний час доби.

В обґрунтування клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження захисник стверджує, що повний текст ухвали він отримав на електронну пошту 03.06.2024, що підтверджується витягом з електронного кабінету «Електронний суд».

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що оскаржувана ухвала є незаконною, несправедливою, такою, що постановлена з істотними порушеннями норм процесуального законодавства та прав ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , висновки суду суперечать обставинам справи та не ґрунтуються на повному, всебічному, незалежному дослідженні всіх істотних обставин справи.

Вказує, що суд першої інстанції не врахував належним чином, що прокурором не доведено, що інкримінований злочин вчинено в умовах воєнного стану, а обвинувачені мають статус військовослужбовців.

На думку захисника, кваліфікація інкримінованих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 діянь за ч. 4 ст. 408 КК України не відповідає дійсним обставинам та матеріалам справи.

Стверджує, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на місці дислокації учбової частини були відсутні лише 12 годин, а тому їх дії можуть кваліфікуватися щонайбільше за ст. 172-11 КУпАП.

Звертає увагу, що ОСОБА_6 має ряд захворювань, які унеможливлюють його перебування в СІЗО, позитивно характеризується, у нього відсутнє кримінальне минуле, наявні міцні соціальні зв`язки, мати ОСОБА_10 винайняла для нього та ОСОБА_7 житлове приміщення, придатне для проживання в умовах домашнього арешту.

Вважає, що прокурором не надано доказів існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також доказів неможливості застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника обвинувачених ОСОБА_8 , обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора , який вважає ухвалу суду законною та обґрунтованою, обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали контрольного провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скаргазадоволенню не підлягає з таких підстав.

Матеріалами справи підтверджуються доводи апелянта щодо причин пропуску строку апеляційного оскарження. Суд вважає, що строк апеляційного оскарження пропущений апелянтом з поважних причин, а тому його слід поновити.

Частиною 1 ст. 404 КПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1, ч. 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Частиною 2 ст. 331 КПК України передбачено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 та ОСОБА_7 дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Як вбачається з наданих суду матеріалів, на розгляді Сокальського районного суду Львівської області перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000433 від 25 липня 2023 року щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 408 КК України.

Ухвалами слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який в подальшому неодноразово продовжувався.

На думку апеляційного суду, місцевий суд, задовольняючи клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , врахував, що будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, для застосування відносно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою не встановлено, а тому існування зазначених ризиків виправдовує подальше тримання його під вартою.

Вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та обґрунтовано дійшов висновку про існування обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про продовження строку тримання під вартою.

Матеріали провадження не містять інших переконливих даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого ОСОБА_6 та ОСОБА_7 під вартою.

Вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції врахував обставини, характер і тяжкість інкримінованого ОСОБА_6 та ОСОБА_7 кримінального правопорушення та дані про його особу, та, відповідно, наявність передбачених ст.177 КПК ризиків.

Правових підстав для зміни обвинуваченому запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт (як про це просить апелянт) колегія суддів не вбачає і вважає, що продовження ОСОБА_6 та ОСОБА_7 строку тримання під вартою здійснене з дотриманням вимог закону та з врахуванням конкретних обставин кримінального провадження та особи обвинуваченого.

ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке відносяться до особливо тяжких злочинів, ризики, передбачені ст. 177 КПК України, не зменшилися, й судовий розгляд у справі не завершено.

Прокурором доведено, що заявлені ризики не зменшились, а необхідність проведення процесульних дій є обставиною, яка перешкоджає завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про продовження строку тримання під вартою.

Окрім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що серйозність пред`явленого обвинувачення, відповідно до п. 81 рішення ЄСПЛ у справі від 26 липня 2001 року «Ілійков проти Болгарії» (справа №33977/97) є тим фактором, який надає можливість продовжити строк тримання під вартою, оскільки це є один із аспектів при оцінюванні загрози ухилення від слідства чи продовження заняття злочинною діяльністю.

А тому колегія суддів вважає, що прийняте судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, так як в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Окрім цього, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, особлива тяжкість деяких злочинів, яка викликає негативну реакцію суспільства і соціальні наслідки, виправдовує попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу (рішення у справі Летельє проти Франції).

Покликання апелянта про наявність у обвинуваченого ОСОБА_6 та ОСОБА_7 місця проживання і міцних соціальних зв`язків, на думку колегії суддів, не є визначальними обставинами, які давали б можливість змінити останньому запобіжний захід на інший, не пов`язаний з триманням під вартою, оскільки такий не гарантуватиме запобігання встановленим ризикам.

Доводи захисника ОСОБА_8 про те, що ОСОБА_6 має незадовільний стан здоров`я, оскільки у нього виявлено бронхіальну астму (Атопічна форма. Період ремісії), апеляційний суд вважає неналежною підставою для зміни запобіжного заходу на більш м`який, оскільки відсутні належні медичні документи, які б підтверджували неможливість утримання ОСОБА_6 під вартою.

Доводи захисника ОСОБА_11 про те, що ОСОБА_7 має незадовільний стан здоров`я, оскільки у нього виявлено гіпертонічну хворобу, астигматизм, апеляційний суд також вважає неналежною підставою для зміни запобіжного заходу на більш м`який, оскільки відсутні належні медичні документи, які б підтверджували неможливість утримання ОСОБА_7 під вартою.

Окрім цього, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в місцях попереднього ув`язнення організуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я. Порядок надання ув`язненим медичної допомоги, використання з цією метою не підпорядкованих органам, що здійснюють попереднє ув`язнення, державних та комунальних закладів охорони здоров`я, залучення їх медичного персоналу та проведення медичних експертиз визначається Кабінетом Міністрів України.

Тобто особам, котрі утримуються у слідчому ізоляторі, забезпечується надання первинної лікувально-профілактичної допомоги, яка включає консультацію лікаря, діагностику і лікування основних найпоширеніших захворювань, травм та отруєнь, профілактичні заходи, направлення хворого ув`язненого чи засудженого для надання спеціалізованої та високоспеціалізованої допомоги.

Колегія суддів роз`яснює право обвинувачених подавати клопотання про проведення відповідних судово-медичних експертиз і, за наявності відповідних висновків, ставити питання про зміну запобіжного заходу.

Безпідставними є доводи про помилковість кваліфікації дій обвинувачених за ч. 4 ст. 408 КК України, оскільки правова кваліфікація кримінального правопорушення здійснюється органом досудового розслідування. У свою чергу, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, та визначення статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, здійснюється у нарадчій кімнаті за результатами розгляду справи по суті, а не під час апеляційного перегляду ухвали щодо продовження строку дії запобіжного заходу.

Окрім цього, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України під час дії воєнного стану суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

Враховуючи, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 408 КК України «Дезертирство», колегія суддів вважає, що визначення останнім альтерантивного запобіжного заходу у виді застави є недоцільним.

На думку колегії суддів, саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення обвинуваченому ОСОБА_6 та ОСОБА_7 розміру застави, забезпечить виконання останніми процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Отже, колегія суддів вважає, що ухвала місцевого суду є законною і не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 .

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді справи, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА :

Поновити захиснику ОСОБА_8 строк апеляційного оскарження.

Ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 28 травня 2024 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4