ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1989/24 Справа № 209/2259/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

законного представника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження кримінального провадження №0000010 за апеляційною скаргою прокурора Кам`янської окружної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08 квітня 2024 року, ухвалений стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпродзержинська /на теперішній час м. Кам`янське/ Дніпропетровської області, українця, громадянина України, освіта базова загальна середня, не працює, учень 11-А класу КЗ «Ліцей №25» КМР, виховувався у родині з одним з батьків, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий;

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскаржуваного рішення.

Вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України і призначено покарання у виді громадських робіт на строк 120 годин.

Цим вироком дії обвинуваченого ОСОБА_7 кваліфіковано за ч. 2 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

За встановлених судом обставин та детально викладених у вироку суду, 30.12.2023, приблизно о 08.43 годині, неповнолітній ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебував поблизу магазину «Deluxstore», що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , де помітив, що раніше незнайома йому ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у виниклій черзі встала на його шляху у проході до приміщення означеного магазину. В цей час у ОСОБА_7 раптово виник протиправний умисел, спрямований на умисне спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Реалізуючи свій раптово виниклий протиправний умисел, спрямований на умисне спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , перебуваючи у вказаний час у зазначеному місці, цілковито усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, діючи умисно, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, умисно наніс ОСОБА_10 один удар кулаком правої руки в обличчя.

Переконавшись, що його протиправний злочинний умисел реалізовано у повному обсязі, ОСОБА_7 припинив свої протиправні дії та залишився на місці події.

У ОСОБА_10 виявлено тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому кісток носу з двома синцями на голові, крововиливу на слизовій верхньої губи, травматичної екстракції 3-го зуба на верхній щелепі праворуч.

Ушкодження у вигляді крововиливу на слизовій верхньої губи, травматичної екстракції 3-го зуба на верхній щелепі праворуч, відносяться до легких тілесних ушкоджень, які мають незначні скороминущі наслідки.

Ушкодження у вигляді закритого перелому кісток носу з двома синцями на голові, відносяться до легких тілесних ушкоджень, з короткочасним розладом здоров`я, як викликавши розлад здоров`я більш 6, але менш 21 дня.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду першої інстанції змінити, вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 125 КК України із застосуванням ст. 69 К України до 120 годин громадських робіт.

Обгрунтовуючи заявлені вимоги прокурор посилається на неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність.

Так, прокурор вказує, що враховуючи, те, що кримінальне правопорушення Кулініч вчинив будучи неповнолітнім, суд призначив йому покарання у виді громадських робіт, із врахуванням положень ст. 100 КК України, яке є нижчим від найнижчої межі передбаченої санкцією ч. 2 ст. 125 КК України, однак не застосував положення ст. 69 КК України, що в цьому випадку має бути обов`язково застосована.

Позиції учасників судового провадження.

В судовому засіданні прокурор підтримала апеляційну скаргу сторони обвинувачення, наполягала на тому, що положення ст. 100 КК України, у випадку призначення обвинуваченому покарання, нижче нижчої межі передбаченої санкцією інкримінованого кримінального правопорушення, маж бути обов`язково застосовано ст. 69 КК України.

Обвинувачений та його законний представник не заперечували проти задоволення апеляційної скарг.

Мотиви суду.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, у цьому кримінальному провадженні суд апеляційної інстанції переглядає вирок в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, за обставин, викладених у вироку суду та правова кваліфікація його дій в апеляційній скарзі не оскаржується, а тому відповідно до ст. 404 КПК України апеляційним судом не переглядаються.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Колегія суддів перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора щодо неправильного застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, а саме не застосування судом положень ст. 69 КК України, зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст.65 КК України, суд призначає покарання: у межах санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Розділом XV Кримінального Кодексу України визначено особливості кримінальної відповідальності та покарання неповнолітніх, яким повинен керуватися суд при розгляді справ щодо неповнолітніх осіб.

Відповідно до роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 р. №5 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про злочини неповнолітніх», звернуто увагу судів на те, що вони при призначенні покарання неповнолітнім повинні суворо дотримуватися принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, маючи на увазі, що метою покарання такого засудженого є його виправлення, виховання та соціальна реабілітація. Визначаючи розмір покарання неповнолітнім, суд має виходити з відповідних положень статей 99-102 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 100 КК України громадські роботи можуть бути призначені неповнолітньому у віці від 16 до 18 років на строк від тридцяти до ста двадцяти годин і полягають у виконанні неповнолітнім робіт у вільний від навчання чи основної роботи час. Тривалість виконання даного виду покарання не може перевищувати двох годин на день.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції вказаних вимог закону дотримався не в повній мірі.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції врахував, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є кримінальним проступком, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, вину визнав повністю, на момент вчинення кримінального правопорушення був неповнолітнім, його ставлення до вчиненого, поведінку після вчиненого кримінального правопорушення, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання та наявність тих, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття, та дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого можливе без його ізоляції від суспільства, з призначення покарання у виді громадських робіт, з чим погоджується і колегія суддів.

Разом з цим, суд першої інстанції правильно встановив, що ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 125 КК України, -30.12.2023, тобто будучи неповнолітнім.

Між тим, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді громадських робіт на строк 120 годин, за вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, санкцією якого, визначено покарання, зокрема у виді громадських робіт на строк від 150 до 200 годин, суд належним чином не врахував положення ч. 1 ст. 100 КК України, згідно з якими громадські роботи можуть бути призначені неповнолітньому у віці від 16 до 18 років на строк від 30 до 120 годин і полягають у виконанні неповнолітнім робіт у вільний від навчання чи основної роботи час, та не мотивував свого рішення в цій частині.

Відтак, суд першої інстанції призначив неповнолітньому ОСОБА_7 покарання, без належного посилання на відповідні норми Загальної частини Кримінального кодексу України, тобто на ч. 1 ст. 100 КПК України, що є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Встановлені порушення судом першої інстанції вимог закону, згідно п. 1 ч. 1 ст.409 КПК України, є підставою для зміни судового рішення в частині призначеного покарання.

Що стосується доводів прокурора про необхідність застосування у цьому випадку положень ст. 69 КК України, апеляційний суд зазначає таке.

Статтею 69 КК передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, вмотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Частина 1 цього положення надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину». Таке формулювання призводить до висновку, що застосування статті 69 КК можливе, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони (1) можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК, і (2) істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою, у вчиненні злочину, її поведінкою під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватця. Суд, посилаючись при призначенні покарання на статтю 69 КК, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що можуть бути враховані як такі, що пом`якшують покарання, а й обґрунтувати, виходячи із загальних засад призначення покарання, яким чином сукупність таких обставин істотно знизила тяжкість вчиненого злочину.

Прокурор в апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно не визнав, як обставину, що пом`якшує обвинуваченому покарання вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім, з чим погоджується і апеляційний суд, оскільки неповнолітній вік особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 66 КК України є обставиною, яка пом`якшує покарання. Ця обставина обов`язково має враховуватись при призначенні покарання - незалежно від того, чи досяг підсудний на час розгляду провадження повноліття.

Отже, у цьому випадку, хоча і є встановленим у обвинуваченого наявність кількох обставин, що пом`якшують його покарання, а саме щире каяття та його неповнолітній вік, однак сама по собі наявність двох обставин, що пом`якшують покарання за відсутності тих, які істотно знижують ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення та таких обставин, які б вказували на їх зв`язок з вчиненим кримінальним правопорушенням і чому вони та в який спосіб істотно знизили його тяжкість, не є підставою для застосування положень ст. 69 КК України. Не наводить таких обставин в апеляційній скарзі прокурор та таких не було встановлено і апеляційним судом.

Отже, оскільки стаття 100 КК України є спеціальною нормою порівняно із загальною нормою ст. 56 КК України, то при конкуренції норм закону, застосовується спеціальна норма. А отже посилатися на ст. 69 КК України, у випадку коли відсутні підстави для її застосування, неправомірно. В протилежному випадку дотримання вимог ст. 100 КК України стосовно нижчої граничної межі покарання, встановленої санкцією статті Особливої частини КК України ставило би у залежність від наявності підстав для застосування положень ст. 69 КК України.

При цьому, обгрунтовуючи необхідність застосування положень ст. 69 КК України, прокурор посилається на постанову Верховного Суду від 08.06.2023 у справі 311/2644/21, яка на переконання апеляційного суду, є нерелевантною до даної конкретної ситуації, оскільки у кримінальному провадження, яке переглядав Верховний Суду, суд мав можливість, при призначенні покарання у виді громадських робіт неповнолітній особі, виходячи із положень ст. 100 КК України, призначити обвинуваченому покарання в межах санкції інкримінованого йому кримінального правопорушення, однак враховуючи конкретні обставини справи, призначив покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу та в межах визначених ст. 100 КК України.

В той час, як в цьому кримінальному провадженні покарання, визначене у санкції інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення (його мінімальна межа), перевищувало максимально допустимий строк громадських робіт, який можливо призначити неповнолітньому, та суд першої інстанції, призначив обвинуваченому покарання у виді громадських робіт на максимально можливий строк для неповнолітнього.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції - зміні в частині призначеного покарання.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 409, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Кам`янської окружної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08 квітня 2024 року, ухвалений стосовно ОСОБА_7 - змінити в частині призначеного покарання.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 125 КК України, із застосуванням положень ст. 100 КК України, до покарання у виді громадських робіт на строк 120 (сто двадцять) годин.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4