ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого, судді-доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2023 року у кримінальному провадженні № 0000638 стосовно

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Мигалівці Барського району Вінницької області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 286 Кримінального кодексу України (далі - КК),

за участю:

прокурора ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_8

в режимі відеоконференції:

потерпілого ОСОБА_9

представника потерпілих ОСОБА_10

ВСТАНОВИВ:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2023 року ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

За обставин, викладених у вироку суду ОСОБА_6 визнаний винуватим у тому, що 01 вересня 2021 року, приблизно о 18 год 40 хв в районі домоволодіння АДРЕСА_3 на проїзній частині в межах частини дороги, по якій здійснювався рух транспортних засобів у напрямку м. Донецька, водій ОСОБА_6 допустив зіткнення лівою бічною частиною керованого ним автомобіля «Renault Dokker» реєстраційний номер НОМЕР_1 , з передньою частиною мотоцикла «Honda Deauville 650» реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_11 , який при максимально-допустимій швидкості руху у населеному пункті 50 км/год. мав технічну можливість зупинити керований мотоцикл до місця зіткнення шляхом застосування своєчасних заходів до зниження швидкості аж до зупинки транспортного засобу.

Своїми діями водій ОСОБА_6 порушив вимоги п.п. 1.3., 1.5., 2.3. б), 10.1. Правил дорожнього руху, зокрема п. 10.1, який з технічної точки зору, знаходиться в причинному зв`язку з настанням події даної дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої водію та пасажиру мотоцикла ОСОБА_11 та ОСОБА_12 спричинені тілесні ушкодження, які призвели до смерті останніх.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальненні доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі та доповненнях до неї обвинувачений просить вирок суду в частині призначеного покарання змінити у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого через його суворість, застосувати ст. 69 КК та звільнити його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги обвинувачений зазначає, що суд першої інстанції не дав належної оцінки та не відніс до обставин, що пом`якшують покарання надання медичної допомоги потерпілим одразу після ДТП, повне та добровільне відшкодування моральної шкоди потерпілим у значному розмірі, а також наявність обопільної вини водіїв-учасників ДТП та наявність технічної можливість у потерпілого ОСОБА_11 уникнути ДТП у разі дотримання ним Правил дорожнього руху. Однак судом необґрунтовано визнано наявність тільки однієї обставини, що пом`якшує покарання і і дійшов неправильного висновку про відсутність підстав для застосування до нього положень ст. 69 КК та призначення покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої в санкції статті.

Зазначає, що у вироку вказані позитивні характеристики обвинуваченого, зокрема і волонтерська діяльність, яка полягає у ремонтуванні бойової техніки 93 Окремої механізованої бригади за що він нагороджений командуванням військової частини НОМЕР_3 . Також суд не врахував досудову доповідь органу пробації відповідно до якої ризик вчинення ОСОБА_6 повторного кримінального правопорушення низький, ризик небезпеки для суспільства низький і виправлення ОСОБА_6 можливе без позбавлення або обмеження волі.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачений та його захисник в судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу та з підстав, викладених у скарзі просили її задовольнити.

Прокурор, потерпілий та його представник заперечували проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого і просили залишити її без задоволення, а вирок суду без змін.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ст. 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку суду та правова кваліфікація його дій за ч. 3 ст. 286 КК в апеляційній скарзі не оскаржуються, а тому відповідно до ст. 404 КПК апеляційним судом не переглядаються.

Перевіривши доводи апеляційної скарги обвинуваченого про неправильність застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок суворості, апеляційний суд доходить наступних висновків.

Підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого (п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409 КПК).

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вищезазначених вимог кримінального процесуального закону суд першої інстанції дотримався в повній мірі, з огляду на наступне.

При перевірці матеріалів кримінального провадження апеляційним судом установлено, що свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК та правильність кваліфікації його дій за даною нормою кримінального закону суд першої інстанції зробив на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, про що у судовому рішенні наведено докладні мотиви.

Відповідно до статей 50, 65 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Перевіривши доводи апеляційної скарги обвинуваченого про наявність підстав для призначення більш м`якого покарання та вирок суду в цій частині, апеляційний суд вважає, що зазначені вище вимоги закону України про кримінальну відповідальність судом першої інстанції виконані належним чином.

Оскарженим вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК, санкція якої передбачає покарання у виді позбавленням волі на строк від 5 до 10 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до 3 років.

Всупереч твердженням в апеляційній скарзі обвинуваченого, суд першої інстанції при визначенні виду та розміру покарання в повному обсязі виконав вимоги статей 50, 65 КК та належним чином врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке у відповідності зі ст. 12 КК відноситься до категорії тяжких злочинів, врахував обставини вчинення кримінального правопорушення, те, що ОСОБА_6 хоч і вчинив тяжкий злочин, однак він відноситься до необережних злочинів, одразу після дорожньо-транспортної пригоди намагався надати потерпілим медичну допомогу, також наявність у загиблого водія ОСОБА_11 , який рухався зі значним перевищенням швидкості, технічної можливості уникнути виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди, шляхом виконання ним вимог Правил дорожнього руху, відсутність обставин, які обтяжують покарання, а також враховуючи щире каяття ОСОБА_6 , повне та добровільне відшкодування потерпілим моральної шкоди в значному розмірі 500 000 грн, відсутність будь-яких матеріальних претензій до обвинуваченого зі сторони потерпілих, а також дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий та не притягався до відповідальності за порушення Правил дорожнього руху, позитивно характеризується, на обліку у лікаря нарколога, лікаря-психіатра не перебуває.

Вказані обставини, зазначені в апеляційній скарзі як обґрунтування застосування положень ст. 69, 75 КК, враховані судом першої інстанції, їм надана належна правова оцінка, з якого погоджується апеляційний суд і ці обставини є підставою для призначення ОСОБА_6 покарання у мінімальному розмірі у межах санкції статті з позбавленням права керувати транспортними засобами.

Апеляційний суд зауважує, що вчинений ОСОБА_6 злочин, хоча й вчинений з необережності, проте потягнув непоправні наслідки у вигляді смерті двох людей, тому за таких обставин застосування положень ст. 69, 75 КК буде несправедливим та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Доводи сторони захисту, що суд не врахував як обставину, що пом`якшує покарання протиправну поведінку потерпілого, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки такі доводи були предметом розгляду та оцінки судом першої інстанції про що у вироку наведені відповідні мотиви з якими погоджується і суд апеляційного інстанції. Крім того, поведінка потерпілого, зокрема допущені ним порушення правил безпеки враховані судом під час призначення покарання.

Відомості про особу обвинуваченого та його ставлення до вчиненого, а саме, що він вину визнав, щиро розкаявся, що визнано судом обставинам, які пом`якшують покарання, а також, що він не перебуває на обліках у лікарів нарколога та психіатра, позитивно характеризується, враховані місцевим судом, що і стало підставою для призначення покарання в мінімальному розмірі.

Стосовно доводів апеляційної скарги сторони захисту про необхідність застосування положень ст. 75 КК, то суд апеляційної інстанції, зауважує, що такі доводи також отримали належну правову оцінку та відповідь в оскарженому вироку, яка ґрунтується на правильному застосуванні закону України про кримінальну відповідальність, з огляду на наступне.

Вирішення питання про застосування передбаченого статтею 75 КК інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням належить до дискреційних повноважень суду та є його правом, а не обов`язком.

Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду неодноразово наголошував, що інститут звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується лише в тому разі, коли для цього є умови й підстави, визначені статтею 75 КК.

Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене в мотивованому висновку, про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема відомостях про вчинений особою злочин, зміст мети й мотивів протиправної поведінки, тривалість та інтенсивність протиправної діяльності, наявність чи відсутність судимості в особи, що притягується до кримінальної відповідальності. Крім того, важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватого в головних сферах життєдіяльності; його соціально-демографічні властивості; спосіб життя; соціальні зв`язки; посткримінальна поведінка; наявність джерел правомірного отримання доходів для забезпечення власних потреб та осіб, які перебувають на його утриманні; наскільки його ціннісні орієнтири збігаються із загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі; соціально-психологічну характеристику винуватого тощо.

У кожному конкретному кримінальному провадженні суд, оцінюючи вищевказані відомості, приймає рішення про застосування або ж відмову в застосуванні звільнення від відбування покарання з випробуванням.

У даному кримінальному провадженні настали тяжкі, невідворотні наслідки у вигляді смерті двох осіб, що з огляду на мету покарання у виді кари та запобігання вчинення кримінальних правопорушень іншими особами, унеможливлює застосування стосовно ОСОБА_6 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням.

З огляду на вищевикладене, відповідні доводи та вимоги апеляційної скарги сторони захисту не ґрунтуються на положеннях закону України про кримінальну відповідальність і не можуть бути задоволені, а вирок суду зміненим на підставі п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409, п. 1 ч. 1 ст. 411, ст. 414 КПК.

Перевіривши доводи апеляційних скарг сторони захисту про застосування ст. 69 КК, апеляційний суд доходить наступних висновків.

Статтею 414 КПК як одну з підстав зміни вироку визначено невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Так, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Так, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини Кримінального кодексу, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Суд першої інстанції призначив ОСОБА_6 мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 3 ст. 3 ст. 286 КК у виді позбавлення волі строком на 5 років.

Порядок призначення більш м`якого покарання або покарання, нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкції статті, передбачений положенням ст. 69 КК.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, вмотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Частина 1 цього положення надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину». Таке формулювання призводить до висновку, що застосування статті 69 КК можливе, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони (1) можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК, і (2) істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою, у вчиненні злочину, її поведінкою під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватця. Суд, посилаючись при призначенні покарання на статтю 69 КК, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що можуть бути враховані як такі, що пом`якшують покарання, а й обґрунтувати, виходячи із загальних засад призначення покарання, яким чином сукупність таких обставин істотно знизила тяжкість вчиненого злочину.

У даному випадку, суд першої інстанції хоча і встановив обставин, які пом`якшують покарання, однак обґрунтовано не встановив будь-яких обставин, які істотно знижують ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення та таких обставин, які б вказували на їх зв`язок з вчиненим злочином і чому вони та в який спосіб істотно знизили його тяжкість, що було б підставою для застосування положень ст. 69 КК у даному випадку. Не зазначено таких обставин й в апеляційних скаргах сторони захисту.

Посилання обвинуваченого та захисника на позитивні відомості про особу обвинуваченого і його поведінку після вчиненого злочину, визнання ним провини, були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання та враховуються також й апеляційним судом, однак в апеляційній скарзі не зазначено, а апеляційним судом не встановлено, що вищевказані обставини є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості інкримінованого йому злочину та наслідків від його вчинення.

Підсумовуючи зазначене, апеляційний суд вважає, що у даному випадку підстави для застосування до ОСОБА_6 положень ст. 69 КК відсутні, оскільки судом першої інстанції не встановлено, а в апеляційній скарзі не наведено обставин які б істотно знижували тяжкість вчиненого кримінального правопорушення та свідчили б про те, що призначення покарання у мінімальному розмірі, яке передбачено санкцією статті, є явно несправедливим.

Таким чином, рішення суду першої інстанції про призначення ОСОБА_6 покарання саме у виді позбавлення волі є обґрунтованим і з ним погоджується апеляційний суд, про що зазначено вище.

Суд першої інстанції, приймаючи рішення про призначення покарання, в повній мірі виконав вимоги статей 50, 55, 65 КК та належним чином мотивував своє рішення, у зв`язку з чим не встановлено підстав, передбачених статтями 413, 414 КПК для його зміни чи скасування.

Враховуючи вищевикладене доводи апеляційної скарги сторони захисту про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості, є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

Інших підстав, які б свідчили про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону в розумінні статей 87, 412 КПК, під час апеляційного перегляду, апеляційним судом не встановлено.

Керуючись статтями 404, 405, 407 КПК, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2023 року стосовно ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 286 КК залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4