УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 274/4958/23

провадження № 51 - 911 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 14 листопада 2023 року,

встановив:

За ухвалою Бердичівськогоміськрайонного суду Житомирської області від 14 серпня 2023 року ОСОБА_4 звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 286 КК, у зв`язку з примиренням його з потерпілим, а кримінальне провадження щодо нього закрито.

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 14 листопада 2023 року ухвалу місцевого суду змінено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави процесуальні витрати, пов`язані із залученням експертів під час досудового розслідування, в розмірі 8604 грн. В решті рішення місцевого суду залишено без зміни

Органом досудового розслідування, ОСОБА_4 обвинувачувався в тому, що 21 червня 2023 року близько 19:04 год., керуючи технічно справним автомобілем марки «Maple С51 SMA 7151», (р/н НОМЕР_1 ), що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , виданого Центром ДАІ 1802 від 19.03.2014, належить останньому, рухався по 4-му провулку Семенівському в м. Бердичеві в напрямку до перехрестя доріг 4-го провулку Семенівський - вул. Богданівська.

Перебуваючи на перехресті доріг 4-го провулку Семенівський - вул. Богданівська, водій ОСОБА_4 проявив безпечність та неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою та її зміною, проігнорував вимоги дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу» і в порушення вимог п. 16.11 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, перед виїздом з другорядної дороги на головну дорогу не переконався у безпечності виконання свого маневру і що це не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, не надав дорогу транспортним засобам, що рухаються по головній дорозі, та безпричинно виїхав на перехрестя, де передньою правою частиною керованого ним автомобіля марки «Maple С51 SMA 7151», р/н НОМЕР_1 , допустив наїзд із передньою частиною лівої бокової поверхні електровелосипеда марки «Elita Kros» під керуванням ОСОБА_5 , який рухався по головній дорозі вулиці Богданівська в м. Бердичеві у напрямку вул. Білопільська, який в подальшому внаслідок наїзду впав на автомобіль марки «Chevrolet Cruze», р/н НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_6 , що стояв на протилежній стороні вищевказаного перехрестя, надаючи перевагу в русі велосипедисту ОСОБА_5 .

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди велосипедист ОСОБА_5 отримав тілесне ушкодження у вигляді перелому правої променевої кістки в нижній третині, механізмом утворення якого є пряма дія - падіння з упором на кисть, яке відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості, як таке, що не є небезпечним для життя, але призвело до тривалого розладу здоров`я.

Порушення водієм ОСОБА_4 вимог дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу» та п. 16.11 Правил дорожнього руху України знаходиться в прямому причинно-наслідковому зв`язку із створенням аварійної обстановки, виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

Дії ОСОБА_4 органом досудового слідства кваліфіковані за ч. 1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, та 25.07.23, ОСОБА_4 повідомлено про підозру за вказаною вище статтею.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 , посилаючись на істотне порушення судом вимог кримінального процесуального закону, просить про скасування оскарженого судового рішення лише в частині вирішення питання про стягнення судових витрат та призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції.

Свої доводи ОСОБА_4 мотивує тим, що апеляційний суд, змінюючи рішення місцевого суду, посилавсяна правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17червня 2020 року у справі 598/1781/17 та постановив стягнути з нього на користь держави процесуальні витрати за проведення судових експертиз.

Вказує, що суд першої інстанції прийняв остаточне рішення по справі на стадії підготовчого судового засідання, в якому розглядалось питання щодо можливості чи неможливості застосування вимог ст. 46 КК, тобто чи є підстави закриття кримінального провадження в зв`язку із примиренням обвинуваченого з потерпілим.

Посилаючись на висновок Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12 вересня 2022 року по справі № 203/241/17, зазначає, що відносно нього не ухвалювався обвинувальний вирок, клопотань про призначення будь-яких експертиз по кримінальному провадженні ним не заявлялось, з огляду на зазначене процесуальні витрати стягнуто невірно.

Перевіривши касаційну скаргу та долучену до неї копію судового рішення, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК з огляду на таке.

За приписами ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Колегія суддів касаційного суду вважає безпідставними доводи касаційної скарги ОСОБА_4 щодо істотного порушення судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону, а саме в частині стягнення на користь держави процесуальних витрат.

Статтею 46 КК передбачено, що особа, яка вперше вчинила кримінальний проступок або необережний нетяжкий злочин, крім корупційних кримінальних правопорушень, звільняється від кримінальної відповідальності, якщо вона примирилася з потерпілим та відшкодувала завдані нею збитки або усунула заподіяну шкоду.

За змістом положень ч. 1 ст. 286 КПК, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Як убачається з копії ухвали апеляційного суду, під час підготовчого судового засідання потерпілий ОСОБА_5 подав клопотання про звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, у зв`язку із примиренням обвинуваченого з потерпілим на підставі ст. 46 КК.

Установивши, що обвинувачений вчинив нетяжкий злочин, раніше ніколи до кримінальної відповідальності не притягувався, примирився з потерпілим та відшкодував завдані збитки, місцевий суд задовольнив подане клопотання, звільнив ОСОБА_4 на підставі ст. 46 КК від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 цього Кодексу та закрив кримінальне провадження згідно з п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК.

Не погоджуючись із рішенням місцевого суду, прокурор звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просив змінити ухвалу суду в частині вирішення процесуальних витрат, та стягнути з ОСОБА_4 на користь держави витрати у сумі 8604 грн процесуальних витрат за проведення судових експертиз.

За результатом апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції постановив ухвалу, якою змінив рішення місцевого суду та стягнув з ОСОБА_4 у дохід держави вказану суму процесуальних витрат.

Мотивуючи свій висновок, апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції, в порушення вимог ст. 126 КПК, прийняв помилкове вирішив питання процесуальних витрат, хоча витрати за проведення судових експертиз в розмірі 8604 грн підлягли стягненню з обвинуваченого ОСОБА_4 .

Також апеляційний суд урахував висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 червня 2020 року у провадженні № 13-47кс20 (справа № 598/1781/17), відповідно до якого питання розподілу процесуальних витрат може вирішуватись не тільки у формі обвинувального вироку суду, а й ухвали.

З таким висновком апеляційного суду погоджується і Верховний Суд.

Згідно з ч. 1 ст. 126 КПК суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 118 КПК встановлено, що процесуальні витрати складаються, зокрема, із витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів.

Процесуальні витрати виникають та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, є матеріальними витратами органів досудового розслідування, прокуратури, суду та інших учасників кримінального провадження.

Як було вище зазначено, кримінальне провадження стосовно ОСОБА_4 закрито на підставі ст. 46 КК у зв`язку з примиренням обвинуваченого з потерпілим, що є нереабілітуючою підставою.

Нереабілітуючі підстави закриття кримінального провадження означають, що стосовно особи зібрано достатньо доказів для підозри у вчиненні кримінального правопорушення, однак у силу певних обставин кримінальне провадження щодо цієї особи виключається.

Зазначена підстава дозволяє суду в більш спрощеній формі завершити кримінальне провадження. У разі згоди особи на завершення кримінального провадження у зазначеній формі, без використання своїх прав на доведення своєї невинуватості у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, всі процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані з розслідуванням кримінального провадження, повинна відшкодувати саме вона.

Отже, доводи касаційної скарги ОСОБА_4 щодо відсутності підстав для сплати ним процесуальних витрат є необґрунтованими, оскільки закриття кримінального провадження стосовно останнього на нереабілітуючих підставах і застосування до нього більш м`якої форми закінчення кримінального провадження, ніж обвинувальний вирок, не звільняє його від сплати процесуальних витрат.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 29 вересня 2021 року (справа № 342/1560/20, провадження № 51-2331км21).

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би були підставами для скасування судового рішення, під час розгляду кримінального провадження в суді касаційної інстанції не встановлено.

З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 14 листопада 2023 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3