Житомирський апеляційний суд
Справа №278/546/14-к Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст.366 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2024 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника потерпілого ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі матеріали кримінального провадження №278/546/14-к за апеляційною скаргою прокурора Житомирської окружної прокуратури ОСОБА_10 на вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 24 травня 2023 року відносно

ОСОБА_9 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.356 КК України,

в с т а н о в и в:

зазначеним вироком ОСОБА_9 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст.356 КК України та виправдано к зв`язку із недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

Процесуальні витрати у розмірі 391 грн. 20 коп. на залучення експертів компенсовано за рахунок держави.

Питання про речові докази вирішено відповідно до вимог ст.100 КПК України.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, згідно висунутого обвинувачення ОСОБА_9 разом із ОСОБА_8 та ОСОБА_11 наприкінці 2012 року вирішили спільно займатися купівлею військової техніки з метою подальшої її реалізації.

Для цього останні 22.02.2013 та 20.03.2013 за кошти ОСОБА_8 у сумі 122700 грн у військовій частині НОМЕР_1 , яка дислокується в АДРЕСА_2 , придбали п`ять автомобілів АЦЗ-4-4 на базі шасі автомобіля ЗІЛ-131 з п`ятьма ємностями, які належали потерпілому. Після чого в травні 2013 року на прохання ОСОБА_8 обвинувачений разом з ОСОБА_11 чотири з наведених автомобілів та три ємності перевезли з території згаданої військової частини на тимчасове зберігання до ДП «Червоноармійський лісгосп АПК», який знаходиться у смт Червоноармійськ по вул. Пушкіна, 5, Житомирської області.

У травні 2013 року ОСОБА_9 , з метою самоправного заволодіння одним із вищезазначених автомобілів АЦЗ-4-4 на базі шасі автомобіля ЗІЛ-131 № НОМЕР_2 , який ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_8 спільно придбали за кошти останнього та який належав потерпілому, самовільно всупереч установленому законом порядку та інтересам власника ОСОБА_8 , правомірність дій якого оспорюється останнім, прибув на територію ДП «Червоноармійський лісгосп АПК»

Реалізуючи свій протиправний умисел, направлений на самовільне, всупереч установленому законом порядку та інтересам власника вказаного транспортного засобу ОСОБА_8 , правомірність дій якого оспорюється останнім, ОСОБА_9 , шляхом вільного доступу, з території ДП «Червоноармійський лісгосп АПК», самоправно заволодів згаданим вище автомобілем АЦЗ-4-4 на базі шасі автомобіля ЗІЛ-131 за № НОМЕР_2 , номер двигуна НОМЕР_3 , вартістю 25800 грн, та самоправно, всупереч встановленому порядку продав його ОСОБА_12 , отримавши за нього завдаток у сумі 3000 грн, чим заподіяв потерпілому ОСОБА_8 значну матеріальну шкоду у розмірі 25800 грн.

Після того, як ОСОБА_12 відмовився купувати згаданий автомобіль, обвинувачений самовільно, всупереч встановленому законом порядку та інтересам ОСОБА_8 , правомірність дій якого оспорюється останнім, з метою самоправного заволодіння згаданим автомобілем АЦЗ-4-4 на базі шасі автомобіля ЗІЛ-131 за № НОМЕР_2 , номер двигуна НОМЕР_3 , вартістю 25800 грн, 05 серпня 2013 року самоправно доставив його на територію гаража ДП «Ємільчинський лісгосп АПК», де залишив.

Надалі, 08 серпня 2013 року в приміщенні ДП «Ємільчинський лісгосп АПК» ОСОБА_11 від імені ТОВ «Укрпостачобладнання-1» самоправно уклав договір купівлі-продажу №08/08/13 з ДП «Ємільчинський лісгосп АПК» на поставку цьому підприємству автомобіля ЗІЛ-131 у якості запчастин на суму 42660 грн.

Двадцять дев`ятого серпня 2023 року ТОВ «Укрпостачобладнання-1» надіслало ДП «Ємільчинський лісгосп АПК» рахунок-фактуру №СФ-2908 на перерахунок коштів за поставлені запчастини у сумі 42600 грн, а 30 серпня 2013 року надіслало видаткову накладну №79 та податкову накладну №79 на суму 42600 грн.

На підставі вищевказаних документів ДП «Ємільчинський лісгосп АПК» 30 серпня 2013 року платіжним дорученням №7513 ТОВ «Укрпостачобладнання-1» за запчастини згідно з договором №08/08/13 від 08.08.2013 перерахувало 42660 грн на розрахунковий рахунок № НОМЕР_4 в ПАТ «АКТАБАНК» за продаж на запчастини автомобіля ЗІЛ-131 шасі № НОМЕР_2 .

Продовжуючи свої протиправні дії, обвинувачений ОСОБА_9 самовільно, всупереч установленому законом порядку та інтересам власника ОСОБА_8 , правомірність дій якого оспорюється останнім, з метою самоправного заволодіння автомобілем АЦЗ-4-4 на базі шасі автомобіля ЗІЛ-131 № НОМЕР_5 , номер двигуна НОМЕР_6 , вартістю 25800 грн, який ОСОБА_9 спільно з ОСОБА_11 та ОСОБА_8 придбали за кошти останнього та який належав потерпілому, який тимчасово знаходився на території військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується в АДРЕСА_2 , прибув 25 червня 2013 року на територію згаданої військової частини, де шляхом вільного доступу проник на її територію звідки самовільно, всупереч установленому законом порядку та інтересам власника ОСОБА_8 , правомірність дій якого оспорюється останнім, заволодів п`ятим з придбаних на торгах автомобілем АЦЗ-4-4 на базі шасі автомобіля ЗІЛ-131 № НОМЕР_5 , номер двигуна НОМЕР_6 , вартістю 25800 грн, який ОСОБА_9 спільно з ОСОБА_11 та ОСОБА_8 придбали за кошти потерпілого та який належав останньому.

У подальшому ОСОБА_9 разом з ОСОБА_11 перевезли спірний автомобіль на територію ДП «Червоноармійський лісгосп АПК», де залишили його.

У липні-серпні 2013 року ОСОБА_9 самовільно, всупереч установленому законом порядку та інтересам власника ОСОБА_8 , правомірність дій якого оспорюється останнім, продав зазначений транспортний засіб невстановленій особі, а виручені грошові кошти привласнив собі, чим заподіяв потерпілому ОСОБА_8 значну матеріальну шкоду у розмірі 25800 грн.

Крім того, на початку червня 2013 року у ОСОБА_9 , який знаходився за місцем проживання у с. Висока Піч, Житомирського району, виник протиправний умисел, направлений на самовільне, всупереч установленому законом порядку та інтересам потерпілого ОСОБА_8 , заволодіння майном останнього, правомірність дій якого оспорюється потерпілим.

Реалізуючи вказане, обвинувачений на початку червня 2013 року перебуваючи на території військової частини НОМЕР_1 яка дислокується в АДРЕСА_2 , де шляхом вільного доступу, самовільно, всупереч установленому законом порядку та інтересам власника ОСОБА_8 , правомірність дій якого оспорюється останнім, заволодів двома ємностями до автомобіля АЦЗ-4-4 на базі шасі ТЗ ЗІЛ-131, які ОСОБА_9 спільно з ОСОБА_11 і ОСОБА_8 придбали за кошти потерпілого та які належали останньому, перевіз їх у с. Довжик, Житомирського району, де залишив на тимчасове зберігання.

Надалі, 05 вересня 2013 року ОСОБА_9 , самовільно, всупереч установленому законом порядку та інтересам власника ОСОБА_8 , правомірність дій якого оспорюється, самоправно розпорядився двома ємностями, продавши їх ОСОБА_13 за 6000 грн, заподіявши потерпілому значну матеріальну шкоду у розмірі 16000 грн.

В поданій апеляційній скарзі апеляційній скарзі прокурор Житомирської окружної прокуратури ОСОБА_10 просить скасувати оскаржуваний вирок суду першої інстанції, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_9 винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст.356 КК України, призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень, на підставі ст.49 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування покарання у зв`язку із закінченням строку давності, стягнути з обвинуваченого процесуальні витрати у розмірі 391 грн 20 коп на залучення експертів та задовольнити цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 . Вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв`язку із невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. На думку апелянта, суд першої інстанції, ухвалюючи вищезазначене рішення, допустив порушення вимог ч.1 ст.94 КПК України щодо належності, допустимості та достовірності зібраних доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку. Зазначає, що ухвалюючи виправдувальний вирок, суд першої інстанції не надав належної оцінки письмовим доказам сторони обвинувачення, показам потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , що свідчить про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Вказує на те, що судом першої інстанції проігноровано той факт, що ОСОБА_9 та ОСОБА_11 в ході судового розгляду не надали жодного доказу на підтвердження надання коштів за придбання автомобілів, а також будь-яких документів щодо ведення спільного бізнесу із потерпілим ОСОБА_8 . Окрім того, зазначає, що судом не було встановлено хто та яким способом перераховував гроші за придбані автомобілі, як конкретно та в яких сумах розподілялися ці кошти, які боргові зобов`язання існували між обвинуваченим та потерпілим, а тому висновки суду про невинуватість ОСОБА_9 є такими, що зроблені без повного, всебічного та об`єктивного аналізу наявних у матеріалах кримінального провадження доказів.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, думку прокурора, пояснення потерпілого та його представника, які підтримали подану апеляційну скаргу, просили вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, пояснення обвинуваченого, який просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст. 404 КПК України, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В силу вимог ч.3 ст.62 Конституції України, положень ст.17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь.

У п.146 справи «Барбера, Мессегуэ и Джабардо проти Іспанії» від 06.12.1998 року Європейський Суд з прав людини зазначив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.

Виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст.92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, зокрема, повинно бути ухвалене згідно з нормами матеріального та процесуального права, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Згідно зі ст. 368 КПК України, суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити питання чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить це діяння склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у його вчиненні.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.373 КПК України, у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим, ухвалюється виправдувальний вирок.

У разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку відповідно до ст.374 КПК України зазначаються: формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

На переконання колегії суддів, цих вимог закону під час розгляду кримінального провадження суд першої інстанції дотримався, і оцінивши наявні докази по справі в їх сукупності, обґрунтовано прийшов до висновку про необхідність виправдання ОСОБА_9 у зв`язку із недоведеністю його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.356 КК України.

При цьому, суд навів у вироку належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

В ході судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції ОСОБА_9 винним себе у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.356 КК України не визнав та пояснив, що на торгах були придбані п`ять військових автомобілів, які були оформлені на ОСОБА_8 , але які повинен був реалізувати його тесть ОСОБА_14 . Фактично автомобілі знаходились у військовій частини в м. Одеса. ОСОБА_8 надав доручення ОСОБА_11 на отриманні цих автомобілів, а він разом з ОСОБА_11 переганяв їх до м. Житомира. За домовленістю ОСОБА_11 з директором Червоноармійського лісгоспу він перегнав автомобілі на територію автопарку лісгоспу. Хто давав кошти на придбання автомобілів йому не відомо. Чи продав ОСОБА_14 ці п`ять автомобілів йому не відомо. Також заперечив продаж двох ємностей та пояснив, що вони були поміняні на колеса для автомобілів та на витрати по транспортним перевезенням автомобілів з м. Одеси. Заперечував вчинення будь-яких самоправних дій щодо переміщення автомобілів, оскільки він за вказівкою ОСОБА_11 та ОСОБА_8 , який діяв від імені ОСОБА_14 , у якості водія переганяв автомобілі з Одеси та у якості автослюсаря готував їх для реалізації. Також пояснив, що ОСОБА_8 чи ОСОБА_11 домовились з ОСОБА_12 про продаж автомобіля ЗІЛ-131. Він при цій розмові був присутній лише як автослюсар. ОСОБА_12 передав завдаток за автомобіль ОСОБА_15 , але у зв`язку з тим, що автомобіль був технічно несправний, йому повернули завдаток та ОСОБА_11 забрав цей автомобіль у ОСОБА_12 і продав на запчастини Ємільчинському лісгоспу.

Потерпілий ОСОБА_8 в суді першої інстанції надав показання, що через аукціон в м. Києві він придбав п`ять автомобілів «ЗІЛ-131» за особисті кошти, заплативши по 25800 грн за кожен автомобіль. Оскільки ОСОБА_11 допомагав йому приймати участь в аукціоні, він заплатив йому за кожну машину по 1000 доларів, а всього 5000 доларів. Після придбання цих автомобілів, він разом з обвинуваченим та ОСОБА_11 поїхали в Одесу, де у військовій частині зберігалися вказані автомобілі та підписав документи про те, що він забрав їх, проте фактично він за домовленістю з командиром частини залишив придбані автомобілі в частині. Надалі він наказав ОСОБА_11 забрати три автомобілі з Одеси, тому останній разом із ОСОБА_9 перевезли ці автомобілі у Червоноармійський лісгосп, де за домовленістю між ОСОБА_11 та директором лісгоспу залишили на зберігання. За транспортування автомобілів він розрахувався з ОСОБА_11 та обвинуваченим. Через деякий час йому зателефонували з лісгоспу й повідомили, що ОСОБА_9 самовільно забрав одну з цих трьох машин. У зв`язку з цим він забрав з лісгоспу останні два автомобіля, а також вирішив забрати ще один автомобіль, який залишався в Одесі. Однак, приїхавши у військову частину, від командира частини дізнався, що автомобіль забрав ОСОБА_9 з сином. Два автомобілі, які вкрав у нього ОСОБА_9 , були з цистернами. Будь-яких дозволів обвинуваченому на реалізацію цих автомобілів він не надавав.

Свідок ОСОБА_11 повідомив в суді, що він та ОСОБА_8 на відкритих торгах придбали п`ять бензовозів на базі ЗІЛ-131. Кошти на їх придбання були їх спільними коштами, які вони отримали від реалізації попередніх автомобілів. Так як переможцем торгів був визначений ОСОБА_8 , то саме він вносив кошти за їх придбання. За домовленістю він підшуковував дешеві автомобілі для купівлі, а ОСОБА_14 , який являється тестем ОСОБА_8 , повинен був їх реалізувати за більшу ціну. Отриманий прибуток мав бути розподілений між ними. У свою чергу ОСОБА_9 повинен був перегнати ці автомобілі з м. Одеси в м. Житомир та займатися їх обслуговуванням. Саме з метою подальшої реалізації придбаних автомобілів всі документи на торгах були оформлені на ОСОБА_8 . Однак ОСОБА_8 продав ці автомобілі, а коштів від їх реалізації він та ОСОБА_9 не отримали. Вважає, що саме ОСОБА_8 та ОСОБА_14 шахрайським шляхом заволоділи його коштами.

Директор Червоноармійського лісгоспу ОСОБА_16 повідомив, що на прохання ОСОБА_9 та ОСОБА_11 дозволив поставити в автопарку лісгоспу автомобілі ЗІЛ, продажем яких займались останні.

Свідок ОСОБА_17 , який працював начальником автотранспортного відділу Червоноармійського лісгоспу, дав суду показання, що восени 2013 року він бачив на території лісгоспу два автомобіля ЗІЛ без цистерн. Начальство дало йому розпорядження прийняти ці автомобілі на баланс лісгоспу для експлуатації.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_18 вказав, що до інкримінованих подій він купував у ОСОБА_9 та ОСОБА_8 автомобіль «Урал». Також пояснив, що одного дня, коли саме не пам`ятає, на території автопарку Червоноармійського лісгоспу бачив чотири автомобіля ЗІЛ з цистернами. Після цього, бачив як ОСОБА_9 приїжджав до лісгоспу з ОСОБА_8 . За словами працівників лісгоспу вони продавали ці машини.

З показань свідка ОСОБА_19 , який працював водієм у Червоноармійському лісгоспі, слідує, що влітку 2013 року коли він повернувся з відпустки, то бачив на території лісгоспу два автомобіля ЗІЛ-131, на один із яких керівництво лісгоспу наказало поставити державний номерний знак із його старого автомобіля. При цьому зазначив, що йому невідоме походження цих автомобілів та їх подальша доля.

Свідок ОСОБА_15 пояснив, що до нього звернувся ОСОБА_12 з проханням допомогти придбати автомобіль ЗІЛ, на що він погодився та взяв у нього завдаток, який передав ОСОБА_9 та ОСОБА_11 . Останні продали ОСОБА_12 автомобіль ЗІЛ-131 без номерного знаку та реєстрації, при цьому обвинувачений запевнив, що цей автомобіль належить йому. Згодом ОСОБА_9 та ОСОБА_11 повідомили йому, що проданий ОСОБА_12 автомобіль належить ОСОБА_8 , який не давав згоду на його продаж, тому ОСОБА_9 з ОСОБА_11 поміняли ОСОБА_12 цей автомобіль на інший. У подальшому ОСОБА_9 звертався до нього з проханням продати дві цистерни з автомобілів ЗІЛ.

З показань свідка ОСОБА_12 вбачається, що він познайомився з ОСОБА_9 коли на території Червоноармійського лісгоспу купував автомобіль ЗІЛ-131. Домовлявся про купівлю та розраховувався за автомобіль із ОСОБА_15 , а ОСОБА_9 лише як водій доставив йому автомобіль у Червоноармійськ, а звідти він сам перегнав його до будинку батьків. Після чотирьох місяців очікування документів на автомобіль, саме ОСОБА_20 із Секреткіним поміняли йому цей автомобіль на інший ЗІЛ-131, трохи гірший за технічним станом, але з документами. При цьому, обвинувачений теж приїжджав з ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , але також у ролі водія.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_13 показав, що у 2013 році ОСОБА_15 запропонував йому купити алюмінієві цистерни з військових автомобілів та вказав, що вони належать ОСОБА_9 . Домовившись про ціну, він поїхав в с. Довжик на склад, де у присутності ОСОБА_9 передав кошти за цистерни ОСОБА_15 .

Свідок ОСОБА_14 пояснив, що він позичав своєму зятеві ОСОБА_8 кошти на підприємницьку діяльність. Особисто він ніколи купівлею та продажем автомобілів не займався. Обставини вчинення ОСОБА_9 інкримінованого злочину йому не відомі.

Свідок ОСОБА_22 підтвердив, що восени 2011 чи 2012 року займався разом з ОСОБА_14 і ОСОБА_9 перепродуванням автомобілів та надавав свої кошти на їх придбання. Через те, що він не отримав з цього прибутку, а кошти йому не повернули, він відмовився вести спільний бізнес із обвинуваченим та ОСОБА_14 . Про купівлю та продаж військових автомобілів у м. Одеса йому нічого не відомо.

Директор Ємільчинського лісгоспу ОСОБА_23 у суді надав показання, що влітку 2013 року домовився з ОСОБА_11 про купівлю автомобілів ЗІЛ, які знаходились у Червоноармійському лісгоспі. При цій розмові був присутній ОСОБА_9 в якості працівника, який обслуговує вказані автомобілі. У вересні 2013 року він надав довіреність на ім`я ОСОБА_11 на придбання двох автомобілів ЗІЛ у підприємства «Укравтозапчастини». Один з придбаних автомобілів був поставлений на облік лісгоспу, а інший розібрано на запчастини.

Головний бухгалтер Ємільчинського лісгоспу ОСОБА_24 в суді підтвердила, що на ім`я ОСОБА_11 була видана довіреність на придбання для лісгоспу у військовій частині одного автомобіля ЗІЛ-131 та запчастин. З цією метою ОСОБА_11 були перераховані кошти у сумі 15300 грн, а на рахунок «Укрпостачобладнання-1» було перераховано 27258 грн за запчастини. Про обставини вчинення ОСОБА_9 інкримінованого злочину їй нічого не відомо.

Також стороною обвинувачення на підтвердження вини обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ст.356 КК України, суду першої інстанції були надані письмові докази, зміст яких наведено в мотивувальній частині вироку, які безпосередньо досліджені судом відповідно до вимог ст.23 КПК України.

З матеріалів провадження слідує, що суд першої інстанції, розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_9 , провів судовий розгляд згідно з вимогами ч.1 ст.337 КПК України, тобто в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, дотримуючись принципів диспозитивності, рівності, змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

На переконання апеляційного суду, ретельно перевіривши зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_9 було пред`явлено обвинувачення, суд першої інстанції, всупереч доводів апеляційної скарги прокурора, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів, дав належну оцінку кожному з них і їх сукупності у взаємозв`язку, та зазначив з яких підстав взяв до уваги одні докази і відкинув інші, й обґрунтовано дійшов висновку про ухвалення виправдувального вироку.

Проаналізувавши письмові докази сторони обвинувачення, показання обвинуваченого, потерпілого та свідків, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дав їм належну оцінку та зробив обґрунтований висновок, що вини ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення вони не доводять, а навпаки повністю спростовують версію сторони обвинувачення, що обвинувачений ОСОБА_9 самовільно, а не як співвласник, або за вказівкою фактичних власників автомобілів, всупереч установленому законом порядку та інтересам одного з власників - ОСОБА_8 , самоправно заволодів його автомобілями, які в подальшому продав, чим заподіяв значної шкоди інтересам потерпілого.

Так, за змістом ч. 1 ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат.

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Статтею 94 КПК визначено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Так, у відповідності до ст.356 КК України відповідальність настає за самоправство, тобто самовільне, всупереч установленому законом порядку, вчинення будь-яких дій, правомірність яких оспорюється окремим громадянином або підприємством, установою чи організацією, якщо такими діями була заподіяна значна шкода інтересам громадянина, державним чи громадським інтересам або інтересам власника.

Об`єктом злочину виступає встановлений законодавством порядок реалізації громадянами своїх прав та обов`язків тощо. Самовільне вчинення будь-яких дій - це здійснення особою свого дійсного або удаваного права чи вчинення інших дій всупереч встановленому порядку і без законних повноважень. Дійсним визнається право, яким особа володіє в силу закону, договору чи на іншій підставі, однак це право реалізується з порушенням порядку. Під удаваним слід розуміти право, стосовно належності якого собі винна особа помиляється. Насправді цим правом суб`єкт не володіє.

Оспорюваність правомірності дій особи означає, що інший громадянин або підприємство, установа, організація вважають дії того, хто вчиняє самоправні дії, незаконними, відкрито не погоджуються з ними, оскаржують їх (у судовому, адміністративному порядку тощо). Відсутність оспорюваності дій виключає визнання їх кримінально караним самоправством.

З об`єктивної сторони злочин характеризується сукупністю таких ознак: 1) самовільним, всупереч встановленому законом порядку, вчиненням будь-яких дій; 2) оспорюваністю правомірності цих дій з боку інших громадян або юридичних осіб; 3) заподіянням такими діями значної шкоди правоохоронюваним інтересам; 4) причинним зв`язком між діями винної особи та значною шкодою.

Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом у постанові від 12.01.2022 року у справі №712/15990/18 вбачається, що кримінальне правопорушення, передбачене ст. 356 КК України є кримінально караним лише за умови заподіяння діями винного значної шкоди інтересам громадянина, державним чи громадським інтересам або інтересам власника, тобто потерпілому. Саме з моменту заподіяння самовільним вчиненням певних дій значної шкоди потерпілому кримінальне правопорушення визнається закінченим.

Таким чином, зазначений склад кримінального правопорушення належить до так званого матеріального, оскільки настання наслідків є обов`язковим елементом об`єктивної сторони складу цього кримінального правопорушення.

При цьому, сторона обвинувачення повинна довести перед судом за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів причинно-наслідковий зв`язок між діями винного і настанням наслідків, передбачених ст.356 КК України у виді заподіяння значної шкоди інтересам громадянина, державним чи громадським інтересам або інтересам власника.

Із матеріалів кримінального провадження видно, що цих вимог стороною обвинувачення в даному кримінальному провадженні дотримано не було, досліджені судом письмові докази не доводять спричинення обвинуваченим значної матеріальної шкоди, на що обґрунтовано звернув увагу суд першої інстанції, зокрема, стороною обвинувачення не надано будь-яких належних та допустимих доказів вартості ємностей.

Обґрунтовано враховано судом першої інстанції і наявність суперечностей у висунутому ОСОБА_9 обвинуваченні в частині визначення розміру матеріальної шкоди заподіяної потерпілому. Відповідно до обвинувачення ОСОБА_9 заволодів двома ємностями, при цьому вартість однієї ємності становить 6000 грн.

В той же час, потерпілому, за версією обвинувачення, спричинено шкоду у розмірі 16000 грн, що суперечить правилам арифметики. При цьому, як вірно встановив суд першої інстанції, доказів на підтвердження вартості цих ємностей прокурором надано не було.

Не надано таких доказів і в суді апеляційної інстанції, висновки органу обвинувачення ґрунтуються на припущеннях. Більше того, апеляційна скарга прокурора не містить будь-яких обґрунтувань, заперечень на спростування вказаних висновків суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги прокурора, що судом фактично зроблено висновок про невинуватість ОСОБА_9 у самоправстві лише з огляду на показання самого обвинуваченого, а також зацікавлених, на думку сторони обвинувачення, свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_22 є голослівними.

Так, як убачається із мотивувальної частини оскаржуваного вироку, надані стороною обвинувачення докази, а саме протокол №33 про результати проведення відкритих торгів, документи про внесення ОСОБА_8 грошових коштів як оплату за майно, наряд про передачу військовою частиною автомобілів ЗІЛ-131, свідчать про те, що ОСОБА_8 разом із ОСОБА_11 брав участь у відкритих торгах, на яких потерпілий, запропонувавши більшу суму переміг, у зв`язку з чим саме він вносив грошові кошти за автомобілі, що підтверджується рахунками-фактурами, накладними та квитанціями.

Колегія суддів не погоджується з апеляційними доводами прокурора, що ці докази достеменно доводять той факт, що ці автомобілі були придбані за грошові лише потерпілого.

Так, в ході судового розгляду в суді першої інстанції встановлено, що ОСОБА_8 , ОСОБА_14 та ОСОБА_11 діяли в інтересах бізнесу, де у кожного з них була своя роль, та автомобілі купувались ними не з метою подальшого їх використання, а саме з метою подальшої реалізації, що пояснює поведінку потерпілого, який не перереєстрував дані автомобілі на себе, як того вимагало законодавство.

Вказані обставини підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_22 , ОСОБА_18 , ОСОБА_11 , з яких вбачається, що останній разом із ОСОБА_8 та ОСОБА_14 , спільно займались бізнесом по перепродуванню автомобілів, де ОСОБА_11 знаходив дешеві автомобілі, а ОСОБА_14 через ОСОБА_8 їх реалізовував з метою отримання прибутку. У свою чергу, ОСОБА_9 виконував лише вказівки ОСОБА_8 та ОСОБА_11 , зокрема, переганяв автомобілі з м. Одеси та ремонтував їх, тобто виконував роль водія та автослюсаря, за що отримував від потерпілого кошти, що не заперечує останній. Оскільки ОСОБА_11 підшуковував автомобілі для купівлі, а ОСОБА_14 з ОСОБА_8 займались їх реалізацією, то ОСОБА_8 на підставі наряду №181/3/55 ПММ юридично й був титульним власником придбаних автомобілів ЗІЛ-131, але фактично ці автомобілі належали їм спільно.

Викладені факти повністю підтверджуються показаннями свідка ОСОБА_12 про те, що саме ОСОБА_11 разом із ОСОБА_15 продали, а потім обміняли йому автомобіль ЗІЛ-131. Обвинувачений приймав участь у цих подіях в якості водія.

Свідок ОСОБА_13 також повідомив, що цистерни йому реалізовував саме ОСОБА_15 , а не ОСОБА_9 .

Крім цього, суд першої інстанції вірно врахував, що відповідно до висунутого обвинувачення ОСОБА_9 разом з ОСОБА_11 та ОСОБА_8 спільно придбали за кошти останнього згадані автомобілі та цистерни.

Показання ОСОБА_14 про непричетність до реалізації автомобілів ЗІЛ-131 повністю спростовуються показаннями свідків ОСОБА_22 та ОСОБА_11 , а тому доводи прокурора про те, що суд першої інстанції з надуманих підстав відхилив його показання, є неприйнятими.

Зокрема, з показань свідків ОСОБА_22 та ОСОБА_11 вбачається, що останній разом з обвинуваченим, потерпілим та його тестем займались купівлею та перепродуванням автомобілів. Наявність у них спільних коштів від даної діяльності, також доводиться доказами сторони захисту, а саме відповіддю корпорації «Укрінмаш» від 18.06.2015, рахунком-фактурою №1328 від 21.08.2012 та актом прийому-передачі від 05.09.2012.

Викладені вище факти підтвердили свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які пояснили, що передавали грошові кошти за придбаний автомобіль та цистерни ОСОБА_15 , а не обвинуваченому. Вказані показання підтверджують доводи ОСОБА_9 про виконання ним ролі водія та автослюсаря з обслуговування автомобілів, а не самостійної ролі продавця. Твердження прокурора про те, що суд не надав оцінку показанням свідка ОСОБА_13 в тій частині, що при продажу двох цистерн ОСОБА_15 вказав, що дані ємності належать ОСОБА_9 не заслуговують на увагу, оскільки судом першої інстанції правильно враховано, що гроші було передано саме ОСОБА_15 , а тому якби обвинувачений виконував роль самостійного продавця, будучи присутнім безпосередньо під час продажу, самостійно б отримав плату за цистерни.

Свідки ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 підтвердили перебування автомобілів ЗІЛ-131 на території Червоноармійського лісгоспу, де при їх огляді покупцями завжди був присутній, окрім обвинуваченого, ОСОБА_8 або ОСОБА_11 .

Свідки ОСОБА_23 та ОСОБА_24 також доводять реалізацію ОСОБА_11 автомобілів ЗІЛ-131 Ємільчинському лісгоспу, що підтверджується дослідженою судом довіреністю, договором купівлі-продажу №08/08/13 та платіжними дорученнями.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги прокурора як неспроможні з приводу того, що суд першої інстанції не встановив хто та яким способом перераховував гроші за придбані автомобілі, як конкретно, в яких сумах розподілялись ці кошти, які боргові зобов`язання були між обвинуваченим та потерпілим оскільки вказані обставини не є тими обставинами, які згідно вимог ст.91 КПК України підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність і вмотивованість наведених висновків суду першої інстанції, у апеляційній скарзі прокурором не наведено.

Таким чином, незважаючи на закріплений у ст.92 КПК України за слідчим та прокурором обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 КПК України, на переконання колегії судів, останніми не надано суду належних, допустимих, достовірних та у своїй сукупності достатніх доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.356 КК України, і такий висновок суду першої інстанції достатньо мотивований та ґрунтується на даних, які були належним чином перевірені в судовому засіданні і змістовно наведені у вироку.

Відповідно, встановивши відсутність в матеріалах провадження належних, допустимих, достовірних, та у своїй сукупності достатніх доказів, які були предметом дослідження суду першої інстанції та об`єктивно і беззаперечно підтверджували б винуватість у вчиненні інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про виправдання ОСОБА_9 за ст.356 КК України у зв`язку з недоведеністю вчинення ним цього кримінального правопорушення та вважає, що суд першої інстанції, діючи в межах визначених процесуальним законом повноважень, дотримуючись принципу змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості, врахувавши вимоги ст. 62 Конституції України, ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

Додатково колегія суддів враховує, що Верховний Суд неодноразово у своїх рішеннях наголошував на тому, що суди першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи мають дотримуватися вимог статей 409, 416 та 421 КПК.

Зокрема, у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду від 23 вересня 2019 року (провадження № 51-7543кмо18, справа № 728/2724/16-к) зроблено висновок щодо застосування норм права, згідно з яким у разі встановлення апеляційним судом істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які є підставами для скасування вироку чи ухвали суду і призначення нового розгляду в суді першої інстанції, відповідно до вимог статей 370, 419, ч.2 ст. 416 КПК він не може залишити поза увагою доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора чи потерпілого, щодо необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання, оскільки в протилежному випадку це призведене до неможливості застосування такого закону під час нового розгляду в суді першої інстанції.

Перевіривши обґрунтованість відповідних доводів прокурора чи потерпілого в апеляційних скаргах, апеляційний суд, крім випадку, якщо знайде їх неспроможними, під час скасування оскарженого судового рішення з підстав істотних порушень кримінального процесуального закону і призначення нового розгляду в суді першої інстанції повинен також указати на неправильність чи передчасність висновків суду в судовому рішенні, яке скасовується, про застосування чи незастосування того чи іншого закону про кримінальну відповідальність чи призначення того чи іншого покарання, як на додаткову підставу для скасування судового рішення.

При цьому, виходячи зі змісту ч. 2 ст. 415 КПК, суд апеляційної інстанції повинен формулювати свої висновки та вказівки лише в такій формі, щоб це не призводило до вирішення наперед указаних в цій нормі питань, але водночас давало б достатні підстави для застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення та призначення більш тяжкого покарання у випадку, якщо під час нового розгляду в суді першої інстанції винуватість особи у вчиненні відповідного злочину буде доведено в установленому законом порядку (аналогічний підхід, зокрема, застосовується у практиці Верховного Суду з метою дотримання положень ч.3 ст.439 КПК, як наприклад, у справі №242/1697/17).

Як із назви, так і зі змісту ст. 421 КПК України вбачається, що погіршення становища обвинуваченого можливе виключно за умови, якщо з цих підстав подали апеляційну скаргу прокурор, потерпілий чи його представник, а відповідно до ст. 416 КПК України таке погіршення може мати місце тільки, якщо вирок було скасовано з цих підстав (або також із цих підстав).

Частиною 3 ст.409 КПК України встановлено заборону скасування виправдувального вироку лише з мотивів істотного порушення прав обвинуваченого, а ст.420 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції.

Об`єднана палата у своїй постанові від 14 вересня 2020 року у справі №740/3597/17 наголосила на тому, що засудження особи під час нового розгляду після скасування виправдувального вироку є крайнім за тяжкістю випадком погіршення становища особи в кримінальному провадженні.

Системний аналіз вказаних вище норм кримінального процесуального законодавства дозволяє зробити висновок, що вони мають в однаковій мірі застосовуватися як під час нового розгляду після скасування вироку за необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання, так і під час нового розгляду після скасування виправдувального вироку.

Повертаючись до обставин цього кримінального провадження, колегія суддів звертає увагу на те, що апеляційний суд 29.04.2015 року скасував вирок місцевого суду від 21 січня 2015 року і призначив новий розгляд в суді першої інстанції виключно з підстав, передбачених п.3 ч.2 ст.412, п.1 ч. 1 ст. 415 КПК (судове провадження здійснено за відсутності обвинуваченого, крім випадків, передбачених частиною третьою статті 323 чи статтею 381 цього Кодексу, або прокурора, крім випадків, коли його участь не є обов`язковою). При цьому, він взагалі не розглядав доводів потерпілого та прокурора щодо необхідності застосування закону про більш тяжке правопорушення.

Таким чином, при новому розгляді кримінального провадження як суд першої інстанції, так і апеляційний суд, виходячи з вимог ч. 2 ст. 416 КПК України, був позбавлений процесуальної можливості ухвалити обвинувальний вирок щодо ОСОБА_9 .

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були би підставами для скасування судового рішення, постановленого у цьому кримінальному провадженні, апеляційний суд не встановив, а тому вважає, що в задоволенні апеляційної скарги прокурора слід відмовити.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу прокурора Житомирської окружної прокуратури ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 24 травня 2023 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді :