Номер провадження: 11-кп/813/612/24
Справа № 507/1054/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6

представника потерпілих - адвоката ОСОБА_7 ,

потерпілого - ОСОБА_8 ,

захисника - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції між Одеським апеляційним судом та Любашівським районним судом Одеської області матеріали кримінального провадження №0000068 від 17.04.2023 року за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Любашівського районного суду Одеської області від 06.09.2023 року, стосовно:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с. Бокове Любашівського району Одеської області, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , судимостей не має,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України та кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України,

встановив:

Оскарженим вироком ОСОБА_10 визнаний винуватим у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України та кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, та йому призначено покарання:

-за ч.1 ст. 125 КК України у виді 200 годин громадських робіт;

-за ч.1 ст. 122 КК України - 2 (два) роки позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі, строком на 2 (два) роки.

На підставі ст.ст. 75, 76 КК України, ОСОБА_10 звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 1 рік 6 місяців, з покладанням обов`язків, передбачених ст.76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_11 в рахунок відшкодування моральної шкоди 25000 грн та 5000 грн процесуальних витрат, а всього 30000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_8 в рахунок відшкодування матеріальних збитків 17986 грн 70 коп., в рахунок відшкодування моральної шкоди 50000 грн та 5000 грн процесуальних витрат, а всього 72986 грн 70 коп.

Вироком суду вирішено долю речових доказів та заходів забезпечення кримінального провадження.

Оскарженим вироком ОСОБА_10 визнаний винуватим у вчиненні злочину та проступку за наступних обставин.

16 квітня 2023 року, приблизно о 19 год 40 хв, ОСОБА_10 , перебуваючи біля автобусної зупинки на перехресті вулиць Молодіжна та Ставкова с. Петрівка Подільського району Одеської області, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин до ОСОБА_11 , переслідуючи протиправний умисел, направлений на умисне спричинення останньому тілесних ушкоджень та усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, умисно наніс один удар кулаком правої руки в область обличчя ОСОБА_11 , від чого останній впав на землю. Продовжуючи свої протиправні дії ОСОБА_10 наніс ОСОБА_11 один удар ногою в область обличчя, чим спричинив останньому тілесне ушкодження у вигляді крововиливу верхнього віка лівого ока, яке згідно п.п. 2.3.5 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень.

Таким чином, ОСОБА_10 своїми умисними діями заподіяв потерпілому ОСОБА_11 легкі тілесні ушкодження, за що передбачена кримінальна відповідальність ч. 1 ст. 125 КК України.

Крім того, 16 квітня 2023 року, приблизно о 20 год, обвинувачений ОСОБА_10 , перебуваючи біля автобусної зупинки на перехресті вулиць Молодіжна та Ставкова с.Петрівка Подільського району Одеської області, на ґрунті раптово неприязних відносин до ОСОБА_8 , переслідуючи протиправний умисел, направлений на умисне спричинення останньому тілесних ушкоджень та усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, умисно, тримаючи в руках дерев`яну биту довжиною 75 см з написом «ОСОБА_10 всегда прав», наніс один удар по лівій руці ОСОБА_8 , яку останній підставив для свого захисту, внаслідок чого потерпілому спричинено тілесне ушкодження у вигляді перелому тіла четвертої п`ясної кістки четвертого пальця лівої кисті зі зміщенням відламків, яке згідно п.2.2.2 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» відносяться до категорії ушкоджень середньої тяжкості.

Таким чином, ОСОБА_10 своїми умисними діями заподіяв потерпілому ОСОБА_8 середньої тяжкості тілесні ушкодження, за що передбачена кримінальна відповідальність ч. 1 ст. 122 КК України.

Не погоджуючись з вироком суду, обвинуваченийподав апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи кваліфікацію його дій за ч.1 ст.125 КК України за епізодом умисного завдання потерпілому ОСОБА_11 легких тілесних ушкоджень,посилаючись на незаконність та необґрунтованість вироку в частині кваліфікації його дій за ч.1 ст.122 КК України, просить перекваліфікувати його дії з ч.1 ст.122 КК України на ст.128 КК України. В іншій частині вирок місцевого суду обвинуваченим не оскаржується.

В апеляційній скарзі обвинувачений вказує, що судом першої інстанції допущено невірну кваліфікацію його дій за ч.1 ст.122 КК України, оскільки місцевим судом не повністю з`ясовані обставини за яких потерпілий ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження, не були допитані всі очевидці події, а лише родичі потерпілого. Вважає, що суд не надав належної оцінки його показам та не перевірив їх належним чином, а лише взяв до уваги свідчення потерпілого ОСОБА_8 та його родичів. Обвинувачений вважає, що його вина у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України не доведена та його дії необхідно кваліфікувати за ст.128 КК України.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

При цьому, адвокат ОСОБА_7 , яка представляє інтереси потерпілого ОСОБА_8 подала до апеляційного суду заперечення на апеляційну скаргу обвинуваченого, в яких зазначає, що вирок суду є законним. Вважає, що суд першої інстанції дослідив всі докази у справі, надав їм належну оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про винуватість обвинуваченого у тому числі у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України відносно потерпілого ОСОБА_8 . Представник потерпілого просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого, а вирок районного суду залишити без змін.

Судовий розгляд у суді апеляційної інстанції, відповідно до положень ч.4 ст.405 КПК України, проведено за відсутності потерпілого ОСОБА_11 , який будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав. Також, апеляційний розгляд проведено без участі обвинуваченого, який будучи повідомленим про дату, час та місце апеляційного розгляду, до суду апеляційної інстанції не з`явився та його захист забезпечено адвокатом ОСОБА_9 . При цьому, захисник підтвердив, що обвинувачений обізнаний про дату та час розгляду справи, не заперечував проти розгляду справи за відсутністю обвинуваченого.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що на стадії апеляційного перегляду оскарженого рішення, судом були створені всі умови для реалізації прав учасників судового провадження на доступ до правосуддя.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського Суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

В своїх рішеннях Європейський Суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Заслухавши суддю-доповідача; пояснення захисника, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; думку прокурора, потерпілого ОСОБА_8 та його представника ОСОБА_7 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги; дослідивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги та провівши судові дебати; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України (далі - КПК), вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно вимог ст.370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіривши доводи апеляційної скарги обвинуваченого та матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку, що вирок суду відповідає вимогам ст.374 КПК, оскільки в ньому міститься формулювання обвинувачення та викладені висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_10 , у тому числі й у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України.

Відповідно до ст. 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд першої інстанції визнав ОСОБА_10 винуватим, у тому числі за ч.1 ст.122 КК України, за кваліфікуючими ознаками: умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, яке не є небезпечним для життя та не потягло за собою наслідків, передбачених ст.121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Викладені у вироку обставини кримінального правопорушення підтверджуються дослідженими судом доказами, які є належними, допустимими та достатніми для висновку про доведеність вини обвинуваченого у вчинені інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України.

Так, в обґрунтування висновків про винуватість ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, суд першої інстанції поклав аналіз показань самого обвинуваченого, який не заперечував наявність конфліктної ситуації під час події та підтвердив факт того, що саме він наніс удар битою потерпілому ОСОБА_8 від чого останній отримав тілесні ушкодження.

Обґрунтовуючи вирок в частині визнання обвинуваченого винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, суд послався на покази потерпілого ОСОБА_8 , який повідомив суду, що 16 квітня 2023 року, він разом із ОСОБА_12 , підійшли до автобусної зупинки, де він дізнався, що ОСОБА_10 вдарив ОСОБА_11 . З цих підстав в них виникло з`ясування стосунків, в ході чого ОСОБА_10 відреагував агресивно, а саме дістав з автомобіля биту та намагався нанести нею удари йому в область голови. Від першого удару він ухилився, а захищаючись від другого удару, він підставив руку, а ОСОБА_10 наніс йому удар битою по руці. Потерпілий відчув біль в руці і в цей момент дістав з карману балончик із газом та розпилив газ в лице ОСОБА_10 , після чого останній відійшов в сторону та продовжив сперечатись з місцевими жителями та погрожувати їм фізичною розправою. В подальшому його госпіталізували та наклали гіпс на руку.

Вказані покази потерпілого повністю узгоджуються із показами свідків, які були безпосередніми очевидцями події. Зокрема свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 пояснили, що після розмови ОСОБА_15 та ОСОБА_10 з приводу побиття ОСОБА_11 , ОСОБА_10 взяв биту з автомобіля та цілеспрямовано намагався нанести удари нею ОСОБА_8 Захищаючись від ударів битою, ОСОБА_8 прикрився рукою і удар битою прийшовся на руку. Після цього, ОСОБА_8 дістав газовий балончик та розпилив газ в бік ОСОБА_10 .

Крім того, місцевим судом наданий детальний аналіз письмовим доказам, якими прокурор обґрунтовував обвинувачення, а саме: протоколу слідчого експерименту із потерпілим ОСОБА_11 та переглянутому в судовому засіданні відеозапису, з яких вбачається, що при проведені слідчого експерименту, ОСОБА_11 , в присутності понятих на місцевості показав місце де ОСОБА_10 наніс йому удар кулаком в голову від якого він втратив свідомість та впав на землю (а.с. 96-100); протоколу слідчого експерименту із потерпілим ОСОБА_8 та переглянутому в судовому засіданні відеозапису, з яких вбачається, що при проведені слідчого експерименту ОСОБА_8 в присутності понятих на місцевості показав місце де йому ОСОБА_10 наніс удар битою в руку (а.с. 80-84); висновку експерта №26 від 18 квітня 2023 року, відповідно до якого у ОСОБА_11 виявлено легке тілесне ушкодження у виді крововиливу верхнього віка лівого ока, яке могло бути спричинене тупим предметом, яким міг бути кулак, 16 квітня 2023 року о 19 годині 40 хвилин. Тілесне ушкодження у ОСОБА_11 не характерне для його отримання в результаті падіння (а.с. 63); висновку експерта №25 від 18 квітня 2023 року, відповідно до якого у ОСОБА_8 виявлено тілесне ушкодження середнього ступеню тяжкості, а саме перелом тіла четвертої п`ясної кістки четвертого пальця лівої кисті зі зміщенням відламків, яке могло утворитись дією тупого предмету, яким могла бути бита, 16 квітня 2023 року приблизно о 18 годині. Тілесне ушкодження у ОСОБА_8 не характерне для його отримання в результаті падіння (а.с. 65-66); заяву ОСОБА_16 про доручення до матеріалів справи відеодиску (а.с. 67); протоколу огляду відеодиску від 07 травня 2023 року відповідно до якого, наданий ОСОБА_16 відеозапис на диску був оглянутий слідчим (а.с. 68-69); відеозапису, наданому ОСОБА_16 , який переглянутий в судовому засіданні, відповідно до якого ОСОБА_10 перебуває на вулиці з битою в руках і свариться з місцевими жителями (а.с. 70); заяві ОСОБА_10 від 09.05.2023 року про те, що він добровільно видав дерев`яну биту з написом «ОСОБА_10 всегда прав» (а.с. 71); протоколу огляду предмету від 09 травня 2023 року з фототаблицями, відповідно до якого слідчим оглянуто дерев`яну биту, яку добровільно видав ОСОБА_10 (а.с. 72-76); постанові про визнання речових доказів від 09 травня 2023 року, відповідно до якого дерев`яна бита, видана ОСОБА_10 , визнана речовим доказом та долучена до матеріалів кримінального провадження (а.с. 77-78).

Колегія суддів, враховує той факт, що в своїй апеляційній скарзі обвинувачений та під час виступу в суді апеляційної інстанції захисник, не ставили під сумнів правильність та допустимість зібраних і досліджених судом доказів, а також правильності відображення у вироку змісту досліджених судом письмових доказів, а лише посилались на неправильність кваліфікації дій обвинуваченого в частині завдання середньої тяжкості тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_8 . При цьому, обвинувачений стверджував, що не мав прямого умислу на завдання потерпілому тілесних ушкоджень, а завдав їх необережно, захищаючись та відмахуючись від потерпілого.

Колегія суддів визнає вказані доводи обвинуваченого безпідставними, оскільки вони спростовуються дослідженими судом доказами, зміст яких викладений в мотивувальній частині оскарженого вироку.

При цьому, апеляційний суд вважає, що місцевий суд детально надав оцінку подіям, що відбувались в момент завдання обвинуваченим потерпілому ОСОБА_8 умисно середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

Так, суд першої інстанції обґрунтовано критично поставився до показань обвинуваченого, який стверджував, що не мав умислу завдання потерпілому ОСОБА_8 умисно середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

Місцевий суд вірно зазначив, що саме ОСОБА_10 , умисно, першим наносив удари ОСОБА_8 , а потім, після отримання ударів потерпілий розпилив газ із балончика. Передування умисному нанесенню потерпілому ОСОБА_8 середньої тяжкості тілесних ушкоджень, слідувала сварка між потерпілим та обвинуваченим.

Крім того, версія обвинуваченого спростовується показаннями свідків, які були очевидцями події, які однаково, детально та послідовно розповіли про послідовність дій кожного з учасників події ( ОСОБА_10 і ОСОБА_8 ), а також висновком експерта № 25 від 18 квітня 2023 року згідно якого у ОСОБА_8 виявлено тілесне ушкодження середнього ступеню тяжкості, а саме перелом тіла четвертої п`ясної кістки четвертого пальця лівої кисті зі зміщенням відламків, яке могло утворитись дією тупого предмету, яким могла бути бита. (а.с. 65-66).

З огляду на наведене, апеляційний суд критично ставиться до доводів обвинуваченого щодо відсутності у нього умислу на завдання потерпілому ОСОБА_8 середньої тяжкості тілесних ушкоджень, а також стосовно завдання їх з необережності, оскільки ці покази суперечать показам потерпілого ОСОБА_8 та свідків, які були очевидцями події, висновкам експертів, та проведеними у справі слідчими експериментами.

Таким чином, версія подій, за якої потерпілий ОСОБА_8 першим застосував газовий балончик в бік ОСОБА_10 , а останній захищаючись від цього битою з необережності наніс потерпілому тілесні ушкодження, є неспроможною та спростовується іншими доказами, в їх сукупності.

Таким чином, доводи обвинуваченого щодо відсутності у нього умислу на умисне завдання потерпілому ОСОБА_8 середньої тяжкості тілесних ушкоджень та завдання їх з необережності, що підпадає під ознаки ст.128 КК України, апеляційний суд визнає неспроможними з огляду на викладені вище доводи.

При цьому, стосовно неспроможності версії обвинуваченого, апеляційний суд зазначає наступне.

За нормативним визначенням умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження (ст.122 КК України) характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на здоров`я іншої людини, наслідками у вигляді заподіяння вказаних ушкоджень і причинним зв`язком між згаданим діянням та наслідками, а з суб`єктивної сторони ? умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти зазначену шкоду здоров`ю потерпілого, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання (ст. 24 КК України).

Необережне середньої тяжкості тілесне ушкодження (ст. 128 КК України) характеризується аналогічними елементами об`єктивної сторони, а за суб`єктивною стороною проявляється в необережній формі вини у виді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості, визначення яких міститься у ст. 25 КК України.

Отже, розмежування умисного протиправного заподіяння іншій людині середньої тяжкості тілесних ушкоджень від необережного заподіяння таких ушкоджень здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивною сторонами цих злочинів. Зміст інтелектуального та вольового критеріїв вини у зазначених злочинах із матеріальним складом обумовлюється усвідомленням особи характеру вчиненого діяння, передбаченням або свідомим припущенням його негативних наслідків і ставленням до них.

У даній справі суд першої інстанції встановив, що обвинувачений в ході конфлікту з потерпілим ОСОБА_8 (під час з`ясування обставин побиття потерпілого ОСОБА_11 ) першим умисно завдав потерпілому декількох ударів битою. Від першого удару потерпілий ухилився, а другий удар припав на руку потерпілого, якою останній захищався від удару, заподіявши цим потерпілому середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень. У вироку місцевий суд обґрунтовано визнав достовірними показання потерпілого та свідків і відхилив версію обвинуваченого, тобто вірно надав оцінку такій активній умисній протиправній поведінці обвинуваченого.

За наведених обставин, колегія суддів визнає необґрунтованими доводи сторони захисту стосовно того, що ОСОБА_10 діяв із невизначеним умислом, а тому він має нести відповідальність за фактично заподіяну шкоду, тобто саме за умисне заподіяння середньої тяжкості всіх тілесних ушкоджень.

Наведені вище обставини, в сукупності з даними про локалізацію, характер та механізм утворення тілесних ушкоджень, а також предмет і черговість (обвинувачений першим став завдавати ударів потерпілому) їх нанесення, свідчать про те, що обвинувачений завдаючи ударів потерпілому мав передбачати можливість настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді тілесних ушкоджень у потерпілого. Таким чином, за встановлених фактичних обставин справи, твердження обвинуваченого про наявність підстав для кваліфікації його дій за ст. 128 КК колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки тілесні ушкодження потерпілому було заподіяно обвинуваченим умисно.

За таких обставин версія обвинуваченого щодо завдання потерпілому ОСОБА_17 середньої тяжкості тілесних ушкоджень з необережності визнається апеляційний судом неспроможною та розцінюється, як намагання останнього ввести суд в оману та уникнути кримінальної відповідальності або пом`якшити її.

З огляду на вищенаведене, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції вірно оцінені надані стороною обвинувачення докази, а порушень процесуального порядку збирання, дослідження та оцінки наведених судом у вироку доказів колегією суддів не встановлено.

За таких підстав, апеляційний суд вважає, що дії ОСОБА_10 вірно кваліфіковані судом першої інстанції за ч.1 ст.122 КК України, як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у ст. 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_10 , суд першої інстанції правильно врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, характер та спосіб їх вчинення, особу обвинуваченого, думку потерпілих, відсутність як обставин, що обтяжують його покарання, так і обставин, що пом`якшують покарання.

Враховуючи вказані обставини у сукупності, колегія суддів вважає, що покарання ОСОБА_10 , призначене за правилами ч.1 ст.70 КК України у виді 2 років позбавлення волі із застосуванням положень ст.ст. 75, 76 КК України, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

За таких обставин, враховуючи положення ч.1 ст.404, ст. 409 КПК, колегія суддів не вбачає підстав для скасування вироку, а тому апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну обвинуваченого ОСОБА_10 - залишити без задоволення.

Вирок Любашівського районного суду Одеської області від 06.09.2023 року, яким ОСОБА_10 засуджено за скоєння злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України та кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4