ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/1248/24 Справа № 203/2934/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянув у закритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Маріупольської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2024 року у кримінальному провадженні № 0000492 про відмову в застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Новомосковськ Дніпропетровської області, із середньо-технічною освітою за спеціальністю «холодильно-компресний ремонт та обслуговування», який неодружений, малолітніх, неповнолітніх, непрацездатних осіб на утриманні не має, військовослужбовець військової служби за мобілізацією на період воєнного стану військової частини НОМЕР_1 , перебуває на посаді стрільця 3 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 у військовому званні солдата, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_7

підозрюваного ОСОБА_6

захисника ОСОБА_8

в режимі відеоконференції

прокурора ОСОБА_5

В С Т А Н О В И Л А:

За ухвалою слідчого судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2024 року року відмовлено у задоволенні клопотання прокурора Маріупольської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_5 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо підозрюваного ОСОБА_6 .

Слідчий суддя дійшов висновку про обґрунтованість підозри ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, а також недоведеності ризику переховування від слідчого, прокурора чи суду, а обґрунтування прокурором існування ризику переховування лише тяжкістю покарання вважає формальним без підтвердження доказами та безвідносно до інших встановлених в судовому засіданні обставин.

Слідчий суддя також прийшов до висновку про недоведеність існування ризику впливу на свідків, оскільки з плином часу більш ніж два роки, свідки події не тільки могли змінити місце служби, а і посади, відповідно, його вплив на них маловірогідний.

Так само слідчий суддя не вважав доведеним ризик вчинення іншого військового злочину, такого як самовільне залишення військової частини, дезертирство чи ухилення від військової служби шляхом самокалічення, підозрюваний раніше до адміністративної чи кримінальної відповідальності не притягувався, ризик вчинення інших злочинів, не доведений.

В апеляції:

- прокурор скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову, якою застосувати до підозрюваного ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

В обґрунтування вказує, що ОСОБА_6 вчинив тяжкий злочин проти встановленого порядку несення військової служби, за який передбачено покарання строком до 10 років, проживає в іншому місті, що свідчить про існування переховування від органів досудового розслідування або суду.

Крім того прокурор вказує на існування ризику незаконного впливу на свідків та самовільного залишення військової частини.

Також вказує, що слідчим суддею проігноровані вимоги ч. 8 ст. 176 КПК України, відповідно до яких, передбачено застосування до військовослужбовців, які підозрюються за ч. 5 ст. 407 КК України, виключно запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Заслухавши сторони кримінального провадження, прокурора, який підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, підозрюваного та його захисника, які кожен окремо та разом просили відмовити в задоволенні апеляційних вимог прокурора, перевіривши матеріали та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно до вимог ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється чи обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до п`яти років, - виключно у разі, якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених ст. 177 цього Кодексу, буде доведено, що перебуваючи на волі, ця особа переховувалася від органу досудового розслідування чи суду, перешкоджала кримінальному провадженню або їй повідомлено про підозру у вчиненні іншого злочину.

За положеннями ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Зазначені вимоги кримінального процесуального закону при розгляді клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою дотримані в повному обсязі та, вирішуючи це питання стосовно підозрюваного ОСОБА_6 , слідчий суддя належно дослідив обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення та відсутність достатніх підстав вважати, що існують ризики, що передбачені ст. 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий у клопотанні.

Так, за матеріалами, долученими до клопотання слідує, що в провадженні третього слідчого відділу ТУ ДБР, розташованого у м. Краматорську перебувають матеріали досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000492 від 15 вересня 2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

07 червня 2024 року ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, а саме у самовільному залишенні військової частини, вчиненому в умовах воєнного стану, вчиненому військовослужбовцем (крім строкової служби).

З наданих суду апеляційної інстанції матеріалів слідує, що під час судового розгляду слідчий суддя з`ясував, що наведені в клопотанні слідчого дані свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_6 інкримінованого йому злочину, з чим погоджується колегія суддів з огляду на наявність відповідних доказів, які вказують на причетність підозрюваного до вчинення інкримінованого йому злочину.

В той же час, слідчий суддя не вбачав наявності достатніх підстав вважати, що існує хоча б один з ризиків, визначених у ч. 1 ст. 177 КПК України, на які посилається слідчий у клопотанні та прокурор у судовому засіданні.

При цьому встановлено, що ОСОБА_6 , з часу самовільного залишення військової частини постійно проживав за місцем реєстрації разом з батьками і жодних доказів переховування від органів досудового розслідування прокурором до клопотання не долучено та в судовому засіданні не наведено, тому, враховуючи вік підозрюваного, те що останній раніше не судимий, має міцні соціальні зв`язки, до слідчого і до слідчого судді прибув за першим викликом, ризик переховування від слідчого, прокурора чи суду, не встановлений.

Крім того, також не встановлено існування ризиків впливу на свідків та вчинення іншого військового злочину, оскільки за спливом часу більше ніж двох років, вплив на свідків маловірогідний, а ОСОБА_6 раніше до адміністративної чи кримінальної відповідальності не притягувався, а отже, ризик вчинення інших злочинів, не є доведеним.

Таким чином, у слідчого судді були відсутні правові підстави для застосування до підозрюваного ОСОБА_6 найсуворішого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Враховуючи викладене, рішення слідчого судді про необхідність відмови в задоволенні клопотання слідчого про застосування до підозрюваного ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, в повній мірі відповідає вказаним вище нормам кримінального процесуального закону та фактичним обставинам кримінального провадження.

Доводи апеляційної скарги прокурора щодо наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України та обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_6 тяжкого злочину, не є слушними, оскільки дані обставини були враховано слідчим суддею під час розгляду клопотання у суді першої інстанції та їм була надана належна та обґрунтована оцінка.

Стосовно посилання прокурора на положення ч. 8 ст. 176 КПК України, в якій зазначено, що під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, тобто тримання під вартою, слід зазначити наступне.

У рішення Конституційного Суду України (Велика палата) від 25 червня 2019 року № 7-р/2019, у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення частини п`ятої статті 176 Кримінального процесуального кодексу України, акцентовано увагу на наступному.

Конституційний Суд України виходячи з положень частин першої, другої статті 29 Основного Закону України та сформульованих ним юридичних позицій, а також беручи до уваги положення міжнародних правових актів щодо захисту права людини на свободу та особисту недоторканність, вважає, що право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, визначених законами України; обмеження конституційного права на свободу та особисту недоторканність має здійснюватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина та виключно на підставі вмотивованого рішення суду (абзац тринадцятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2017 року № 1-р/2017).

У рішенні у справі Харченко проти України від 10 лютого 2011 року Європейський суд з прав людини зазначив, що при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів (§ 80). У рішенні у справі Хайредінов проти України від 14 жовтня 2010 року вказаний суд, зокрема, дійшов висновку, що національні суди порушили статті 5 Конвенції, оскільки при ухваленні рішень не було розглянуто можливості застосування менш суворих запобіжних заходів, ніж тримання під вартою (§ 29, § 31).

Таким чином, слідчий суддя скориставшись дискреційними повноваженнями, дійшов висновку про відсутність підстав для застосування до підозрюваного ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а також відсутності жодних з ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, підстави для застосування до останнього найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відсутні.

З урахуванням вищевказаних обставин, положень кримінального процесуального закону, відсутні підстави для скасування ухвали слідчого судді з мотивів, наведених прокурором в апеляційній скарзі, у зв`язку з чим апеляційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді без змін.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 419, 422 КПК, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Маріупольської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_5 , - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2024 року у кримінальному провадженні № 0000492 про відмову в застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, щодо ОСОБА_6 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4