Справа № 638/1558/24
Провадження №1-кп/638/1192/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 травня 2024 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у судовому засіданні в м. Харкові кримінальне провадження № 0003181 від 15 грудня 2023 року стосовно

ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Боратин Бродівського району Львівської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, військовослужбовця військової служби за мобілізацією на посаді командира НОМЕР_1 відділення кулеметного взводу військової частини НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , інвалідності, хронічні захворювання спростовує, одруженого, має неповнолітню дитину 2023 року народження, у вчиненні кримінального правопорушення- злочину, передбаченого ч.4 ст. 402 КК України,-

встановив:

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_3 від 15.09.2023 солдата ОСОБА_5 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_2 , поставлено на всі види забезпечення та призначено на посаду командира 3 відділення кулеметного взводу військової частини НОМЕР_2 .

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджено Верховною радою України, у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб, який на теперішній час продовжено.

Відповідно до вимог ст. 17, 65 Конституції України, ст. ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», положень Військової присяги, ст. ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України солдат ОСОБА_5 під час проходження військової служби повинен свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути дисциплінованим, беззастережно виконувати накази командирів (начальників), виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни, вивчати військову справу, зразково виконувати свої службові обов`язки та бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, забезпечувати недоторканність державного кордону та охорону суверенних прав України, не допускати негідних вчинків та стримувати від них інших. Крім цього, згідно вищевказаних положень нормативно-правових актів, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до ст. 28 Статуту внутрішньої служби єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця; наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази; забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України.

За ст. 29 Статуту внутрішньої служби за своїм службовим становищем і військовим званням військовослужбовці можуть бути начальниками або підлеглими стосовно інших військовослужбовців.

Відповідно до ст. 30 Статуту внутрішньої служби начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника.

Згідно зі ст. 31 Статуту внутрішньої служби начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.

Як вбачається з ст. 32 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, За своїми військовими званнями начальниками є: військовослужбовці сержантського і старшинського складу - для військовослужбовців рядового складу однієї з ними військової частини; військовослужбовці молодшого офіцерського складу - для військовослужбовців молодшого сержантського і старшинського складу однієї з ними військової частини та військовослужбовців рядового складу; майори, капітани 3 рангу, підполковники, капітани 2 рангу - для військовослужбовців рядового, молодшого і старшого сержантського і старшинського складу; полковники, капітани 1 рангу, бригадні генерали, коммодори, генерал-майори, контр-адмірали, генерал-лейтенанти, віце-адмірали - для військовослужбовців рядового, сержантського і старшинського складу та молодшого офіцерського складу; генерали, адмірали - для військовослужбовців рядового, сержантського і старшинського складу, молодшого та старшого офіцерського складу.

Відповідно до ст. 37 Статуту внутрішньої служби військовослужбовець після отримання наказу відповідає: "Слухаюсь" і далі виконує його. Військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін.

Відповідно до ст. 4 Дисциплінарного статуту військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів.

Відповідно до ст. 6 Дисциплінарного статуту право командира - віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати.

Відповідно до п. 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі Положення), право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам органів військового управління, з`єднань, військових частин, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Однак, солдат ОСОБА_5 під час проходження військової служби на посаді командира НОМЕР_1 відділення кулеметного взводу військової частини НОМЕР_2 , 12.12.2023 вирішив стати на злочинний шлях, та діючи умисно, в умовах воєнного стану, вчинити непокору, тобто відкриту відмову виконати наказ начальника.

Так, 12.12.2023 т.в.о. командиром кулеметного взводу військової частиниА4821, молодшим лейтенантом ОСОБА_6 вишикувано особовий склад НОМЕР_4 стрілецької роти військової частини НОМЕР_2 , в тому числі солдата ОСОБА_5 , в АДРЕСА_2 з метою доведення бойового наказу командира кулеметного взводу 420 осб №1 від 12.12.2023.

Під час шикування т.в.о. командиром кулеметного взводу військової частиниА4821, молодшим лейтенантом ОСОБА_6 доведено бойовий наказ командира кулеметного взводу 420 осб №1 від 12.12.2023 до підлеглого ОСОБА_5 відповідно до якого, останній мав підготувати вогневу позицію «Дунай» розрахунку ВКК Browning M2 для ведення вогню з закритої вогневої позиції; з метою створення нових інженерно фортифікаційних споруд (закритої вогневої позиції, траншей, ходів, перекритих щілин, бліндажів, тощо).

Однак, солдат ОСОБА_5 , будучи невдоволеним наказом відповідно до якого, останній мав підготувати вогневу позицію «Дунай» розрахунку ВКК Browning M2 для ведення вогню з закритої вогневої позиції; з метою створення нових інженерно фортифікаційних споруд (закритої вогневої позиції, траншей, ходів, перекритих щілин, бліндажів, тощо), а саме усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, в умовах воєнного стану, усвідомлюючи, що він зобов`язаний виконувати наказ начальника та маючи об`єктивну можливість його виконати, відкрито відмовився виконувати наказ начальника - бойовий наказ командира кулеметного взводу 420 осб №1 від 12.12.2023, а саме 12.12.2023, перебуваючи на території АДРЕСА_2 , в присутності особового складу 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_2 та т.в.о. командиром кулеметного взводу військової частиниА4821, молодшого лейтенанту ОСОБА_6 , відкрито відмовився виконувати наказ начальника - бойовий наказ, відповідно до якого ОСОБА_5 підготувати вогневу позицію «Дунай» розрахунку ВКК Browning M2 для ведення вогню з закритої вогневої позиції; з метою створення нових інженерно фортифікаційних споруд (закритої вогневої позиції, траншей, ходів, перекритих щілин, бліндажів, тощо), чим підірвав боєготовність та боєздатність 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_2 .

У подальшому, особовий склад 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_2 направився для виконання бойового наказу командира кулеметного взводу 420 осб №1 від 12.12.2023, а солдат ОСОБА_5 , залишився в АДРЕСА_2 . Дії ОСОБА_5 кваліфіковано як непокору, тобто відкрито відмовився виконати наказ начальника, вчинене в умовах воєнного стану, - злочин, передбачений ч. 4 ст. 402 КК України.

Допитаний у судовому засіданні ОСОБА_5 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав та зазначив, що він з 2012 року є членом Церкви Євангельських Християн-Баптистів м. Броди. Віруваннями вказаної церкви заборонено застосовувати зброю щодо людей, тому він при проходженні підготовки до мобілізації повідомляв про це військовому комісару і той сказав, що ОСОБА_5 буде проходити службу в ТЦК, розносити повідомлення. Проте через декілька днів військовий комісар змінився та ОСОБА_5 направили до війська. Зазначив, що він дійсно не виконав наказ ОСОБА_6 , свого безпосереднього керівника, так як той вказав, що йому необхідно облаштовувати місце на другій лінії оброни, хоча це була лінія оборони, яка від лінії зіткнення була не більше кілометру, тому знаходження там потребувало зброї. Про релігійні переконання та неможливість застосовувати зброю ОСОБА_5 і раніше повідомляв керівництво. Подія, де він відмовився від виконання наказу була зимою 2023 року в с. Борова Харківської області. Під час відмови від виконання наказу проводилась відеофіксація, сам ОСОБА_5 був присутній при цьому. У судових дебатах просив визначити місце проходження подальшої служби, яке було б не пов`язане з використанням зброї.

Незважаючи на повне невизнання вини обвинуваченим ОСОБА_5 , його вина підтверджена зібраними та дослідженими під час судового розгляду доказами:

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 повідомила, що вона є старшим сержантом медичної служби у військовій частині, де проходив службу ОСОБА_5 . Вказаний солдат звертався до медичної служби з питань поганого самопочуття, пов`язаного з підвищеною температурою. Зазначила, що ОСОБА_5 ухилявся від виконання військових завдань, ухилявся брати зброю, бо як він зазначав, віра не дозволяє. ОСОБА_7 повідомила, що ОСОБА_5 здоровий, своєчасно оглядався медиками та захворювань, які б перешкоджали виконанню військових завдань не виявлено. Подія, яка є підставою вказаного кримінального провадження сталася зимою 2023 року в с. Борова Харківської області. Тоді ОСОБА_5 скаржився, що й нього на шкірі новоутворення, був оглянутий, та не виявлено підстав для госпіталізації. Свідок ОСОБА_7 повідомила, що ОСОБА_5 здоровий та відмовився від виконання наказу командира, пославшись на заборону віросповідання брати зброю до рук;

Допитаний свідок ОСОБА_6 повідомив, що він був безпосереднім керівником ОСОБА_5 12 грудня 2023 року в с. Борова Харківської області він зібрав солдат та віддав наказ про облаштування кулеметного розрахунку, а саме окопів та перекриття. Під час цього ОСОБА_5 відмовився від виконання вказаного наказу, зазначив, що йому віра не дозволяє. Тоді було залучено свідків та проводилась відеозйомка, щоб зафіксувати відмову від виконання наказу. Також ОСОБА_5 повідомив про погіршення стану здоров`я, проте був оглянутий медичним працівником, за результатами огляду не виявлено погіршення стану здоров`я;

Допитаний свідок ОСОБА_8 повідомив, що він є водієм окремого кулеметного взводу, службу проходив разом з ОСОБА_5 12 грудня 2023 року свідок мав вивезти солдат на позицію для облаштування позицій. ОСОБА_6 читав наказ солдатам і ОСОБА_5 також що ті повинні поїхати на другу лінію та копати оборону. ОСОБА_5 відмовився і стояв і сказав, що відмовляється виконувати вказаний наказ. Свідок ОСОБА_8 характеризував ОСОБА_5 посередньо, зазначив, що він повідомляв, що є бабтиської віри, і що йому віра не дозволяє застосувати зброю. Факт відмови був зафіксований, у подальшому ОСОБА_5 відстороним від виконання військової служби;

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 повідомив, що він проходить службу у вказаній частині водієм, бачив та знайомий із ОСОБА_5 . Подій відмови від виконання наказу були зимою 2023 року в с. Борова. Свідок підтвердив відмову ОСОБА_5 виконувати наказ та вийти на позиції для облаштування оборони. Інші солдати, які були з ОСОБА_5 погодились виконувати наказ. Відмова від виконання наказу була з причин релігійних переконань;

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 повідомив, що 25 грудня 2022 року ОСОБА_5 був мобілізований. У грудні 2023 року в с. Борова Харківської області ОСОБА_5 відмовився виконувати наказ ОСОБА_6 щодо облаштування оборони. Це був бойовий наказ. Літом 2023 року ОСОБА_5 повідомив усно, що він є віруючим і має довідку від пастора, і що йому не можна брати зброю. Його з цих підстав переводили на посаду діловоду, оформляти справи, проте він написав рапорт на відпустку і поїхав, не виконавши поставлені завдання, після повернення його повернули до кулеметного взводу, так як він придатний до військової служби. 12 грудня 2023 року він відмовився виконувати наказ, це було зафіксовано, проводилося службове розслідування, медичних протипоказань не було встановлено. Звернення щодо віросповідання були усні, письмово з рапортами ОСОБА_5 не звертався.

Дослідженими у судовому засіданні письмовий доказами сторони обвинувачення та сторони захисту :

-актом проведення службового розслідування за фактом відмови від виконання бойового наказу військовослужбовцем військової частини молодшим сержантом ОСОБА_5 , за результатами якого встановлено ухилення від виконання обов`язків ОСОБА_5 ;

-витягами з наказів про призначення на посаду від 15 вересня 2023 року № 145, про признаяення службового розслідування від 27 листопада 2023 року;

- доповіддю за фактом відмови від виконання бойового наказу військовослужбовцем військової частини НОМЕР_2 молодшим сержантом ОСОБА_5 , за результатами якого встановлено ухилення від виконання обов`язків ОСОБА_5 від 12 грудня 2023 року;

-рапортами від 12 грудня 2023 року;

-медичною характеристикою військовослужбовця ОСОБА_5 ;

-витягами з наказів про переведення та відпустки солдата ОСОБА_11 ;

-довідкою ВЛК від 04 грудня 2023 року ОСОБА_5 , з результатами обстежень придатний до військової служби;

-витягом з наказу командира ВЧ НОМЕР_2 від 14 грудня 2023 року № 342 щодо накладення дисциплінарного стягнення стосовно ОСОБА_5 «сувора догана».

Відповідно до вимог статті 8 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

За змістом частини 1 статті 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Згідно з вимогами частини 1 статті 23 КПК України, суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

За змістом статті 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання та інше. Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно з частиною 1 статті 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого. Відповідно до статті 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ для суду не має наперед встановленої сили.

Судом було вжито передбачені законом заходи для допиту усіх осіб, зазначених стороною обвинувачення та захисту, а також досліджені всі докази, надані учасниками кримінального провадження.

Суд визнає здобуті по даному кримінальному провадженню докази належними, допустимими, достатніми і достовірними, оскільки вони отримані в порядку, встановленому КПК України. Доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, судом не встановлено.

Аналізуючи всі дослідженні докази суд дійшов висновку про їх належність та допустимість, і у своїй сукупності докази упевнюють суд у винуватості ОСОБА_5 у вчиненні ним злочину за вищевказаних обставин, та є достатніми для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до приписів ст.ст. 11, 30 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців серед інших обов`язок беззастережно виконувати накази командирів (начальників).

Начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання.

Підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою.

Згідно ст. 6 Дисциплінарного статуту ЗСУ право командира - віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк.

Бойове розпорядження, яке було доведено до ОСОБА_5 його прямим начальником за своїм службовим становищем та начальником за військовим званням, було чітким та зрозумілим, не суперечило чинному законодавству, не було пов`язане з порушенням його конституційних прав та свобод. Виданий наказ не був явно злочинного змісту, у зв`язку із чим підлягав беззастережному та неухильному виконанню ОСОБА_5 .

Суд приймає до уваги, що показання допитаних судом свідків повністю узгоджуються між собою та з іншими доказами, в тому числі і з показаннями самого обвинуваченого, який визнає, що відмовився від виконання бойового наказу.

Суд вважає, що показання обвинуваченого, що причиною його відмови від виконання бойового наказу було погане самопочуття, та релігійні переконання, спрямовані лише на уникнення відповідальності за вчинений злочин, оскільки жодними доказами позиція обвинуваченого не доведено.

Таким чином, допитавши в судовому засіданні обвинуваченого, дослідивши письмові докази суд дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, а саме у непокорі-відкритій відмові виконати наказ начальника, вчиненій в умовах воєнного стану.

Обставин, що пом`якшують покарання, суд не встановив.

Обставин, що обтяжує покарання, суд не встановив.

При призначенні покарання обвинуваченому слід суворо дотримуватися принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, маючи на увазі, що метою покарання засудженого є його виправлення, виховання та соціальна реабілітація, запобігання вчиненню нових злочинів.

При призначенні покарання ОСОБА_5 , судом враховано ступінь тяжкості вчиненого останнім кримінального правопорушення, що згідно зі ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжкого злочину, даних про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, одружений, має неповнолітню дитину 2023 року народження, на обліках лікаря нарколога та психіатра не перебуває. Відповідно до довідки, виданої пастором Церки ОСОБА_12 є членом Церкви Євангельських Християн Баптистів м. Броди. Характеризується за місцем служби з негативного боку, як військовослужбовець, який неодноразово відмовлявся брати участь у виконанні бойових розпоряджень та наказів отже суд приходить до висновку, що виправлення обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції від суспільства і слід призначити покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкції статті, передбаченої ч. 4 ст. 402 КК України.

Ураховуючи фактичні обставини справи, поведінку обвинуваченого до, під час та вчинення злочину, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченому, суд не вбачає підстав для застосування норм ст. 69 КК України та призначення покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч. 4 ст. 402 КК України.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 "Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання суд в кожному випадку і щодо кожного засудженого, який визнається винним у вчиненні злочину, повинен дотримуватися вимог ст. 65 КК України, а саме: враховувати характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, особу засудженого та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, оскільки саме через останні реалізується принцип законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначене судом покарання повинно бути достатнім, для виправлення засуджених і попередження здійснення ними нових злочинів".

Згідно зі ст. 50, ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Приписами ст. 373 КПК України встановлено, що обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винуватою за пред`явленим обвинуваченням.

Тобто, дотримуючись засад змагальності, та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений статтею 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Нечипорук і Йонкало проти України», «Яременко проти України», «Кобець проти України», «Ірландія проти Сполученого Королівства» та ін.).

Статтею 91 КПК України, серед обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, передбачено подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання.

Крім цього, обвинуваченому у кримінальному провадженні під час досудового слідства та на стадії судового розгляду запобіжний захід обирався у вигляді тримання під вартою, у подальшому внесена застава. У судовому засіданні прокурор не заявляв клопотання про продовження запобіжного заходу - тримання під вартою на стадії судового розгляду, з метою забезпечення належної процесуальної поведінки останнього та виконання ним вироку суду. При вирішенні даного питання суд враховує ризики, передбачені ст.177 КПК України, призначення ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі, та з метою забезпечення виконання судового рішення вважає за необхідне запобіжний захід обраний у відношенні засудженого ОСОБА_5 відповідно до ухвали від 12 січня 2024 року Ленінського районного суду міста Харкова, залишити без змін застава.

Суд, беручи до уваги усталену практику Європейського суду з прав людини у справі (зокрема рішення «Едуард Шабалін проти Росії» від 16 жовтня 2014 року) про неприпустимість тримання особи під вартою без судового рішення, враховуючи обставини кримінального провадження та особу обвинуваченого, вважає за необхідне строк відбування покарання обраховувати з моменту фактичного затримання ОСОБА_5 , зарахувавши термін з 12 січня 2024 року по 15 січня 2024 року- строк тримання під вартою.

Судові витрати відсутні.

Речові докази- відсутні.

Позовні вимоги не заявлені.

Арешти майна не застосовувалися.

Керуючись ст. ст. 369 - 371 КПК України, ч. 4 ст. 402 КК України, суд -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_5 визнати винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України і призначити йому покарання у виді 5 ( п`яти) років позбавлення волі.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили ОСОБА_5 залишити без змін- застава.

Початок строку відбуття покарання ОСОБА_5 відраховувати з дати фактичного затримання, зарахувавши термін з 12 січня 2024 року по 15 січня 2024 року- строк тримання під вартою.

Судові витрати відсутні.

Речові докази- відсутні.

Позов не заявлений.

Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Обвинуваченому, прокуророві негайно вручити копію вироку.

Повний текст вироку складений 08 травня 2024 року.

Суддя ОСОБА_13