Справа №592/5511/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/41/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Незаконне виробництво, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення чи пересилання наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів без мети збуту
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 17.09.2020 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, із середньою технічною освітою, неодруженого, офіційно не працюючого, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , раніше судимого,

визнано не винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиенні кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст. 309 КК України і виправдано,-

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 в якій вона просила вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 17.09.2020, скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та через істотне порушення судом вимог кримінального процесуального закону та просила призначити в суді першої інстанції новий судовий розгляд.

Даним вироком ОСОБА_8 визнано не винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 309 КК України та виправдано.

Долю речових доказів вирішено у відповідності до ст. 100 КПК України.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор зазначав, що висновки суду щодо не встановлення достатніх доказів для доведення вини ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 309 КК України є безпідставними, передчасними та такими, що не грунтуються на вимогах закону.

Так, на переконання прокурора, вину обвинуваченого підтверджують ряд доказів, які слідством зібрані з дотриманням вимог КПК України. Такими доказами прокурор вважав:

- протокол огляду місця події від 06.02.2020 року з додатком відео;

- протокол огляду предметів від 31.03.2020 року з додатками;

- копія декларації «Ін-тайм» про прийняття вантажу № ;

- висновок експерта № 19/119/7/2-312е від 26.02.2020 року;

- висновок експерта № 19/119/7-2-313е від 20.02.2020 року.

Зазначав, що огляд місця події при незаконному придбанні та зберіганні наркотичних засобів є цілком логічним, оскільки їх незаконне зберігання становить саме по собі склад злочину. Судом встановлено, що у відповідному протоколі зафіксовано, як ОСОБА_8 повідомив, що в посилці він отримав та має при собі наркотичні засоби.

Зауважував про те, що наркотичні засоби є предметом, обіг якого обмежено. Згідно вимог КПК України наркотичні засоби підлягають вилученню. Той факт, що ОСОБА_8 заявив про зберігання наркотиків в присутності понятих, судом не спростовано. Працівники поліції, вилучили наркотичну речовину, що прокурор вважав логічним. Погоджувався з тим, що дійсно працівники поліції не чергують на вулиці з понятими цілодобово, однак в даному випадку, понятих було запрошено для участі в слідчій дії після того, як було з`ясовано наявність для цього підстав, що узгоджується із законом.

Висновки суду про безпідставність затримання особи, прокурор вважав недоказаними та такими, що не відповідають матеріалам кримінального провадження і фактичним обставинм справи.

Зазначав, що в основу вироку судом покладено покази обвинуваченого, який не був попереджений про кримінальну відповідальність за надання неправдивих показів, та покази якого не відповідають фактичним обставинам справи.

Звертав увагу, що хід слідчої дії щодо виявлення та вилучення наркотичних речовин у ОСОБА_8 фіксувався на відео, яким спростовується твердження про нероз`яснення обвинуваченому його прав. Насправді ОСОБА_8 було детально зачитано його права, в тому числі право мати захисника на платній чи безоплатній основі, право відмовитись від свідчень проти себе, з`ясовано стан здоров`я та наявність згоди на участь в проведенні слідчої дії. Зауважував, що ОСОБА_8 добровільно видав наркотичні засоби, що були при ньому, та спокійно і послідовно пояснив про обставини їх придбання. Добровільність проведення слідчої дії та відсутність факту застосування фізичного і психологічного насильства підтвердив свідок ОСОБА_10 , який був понятим при проведенні огляду місця події.

Крім цього, прокурор звертав увагу і на те, що в ході судового розгляду ОСОБА_8 підтвердив, що вміст посилки, яку він отримав та яку в подальшому добровільно видав слідчому ніхто не підміняв. Однак в судовому засіданні обвинувачений не зміг пояснити яким чином у посилці замість, ніби замовлених ним речей, могли опинитись наркотичні засоби. Більше того, з урахуванням того, що вміст посилки вперше було оглянуто в ході огляду місця події, працівники поліції попередньо не мали можливості знати про її вміст, що спростовує твердження обвинуваченого про можливість здійснення тиску на нього з метою повідомлення ОСОБА_8 про вміст посилки.

Згідно наданого стороною захисту копії журналу обліку доставлених, відвідувачів та запрошених Сумського ВП вбачається, що він розпочатий 24.01.2020 року та закінчений 11.03.2020 року. Під порядковим № 52 містяться відмітки і підпис про те, що 06.02. о 18-14 год ОСОБА_8 зайшов, а вийшов о 22-10 год. На підставі даного документу судом зроблено висновок про фактичне затримання ОСОБА_8 , разом з тим, судом першої інстанції не враховано, що вилучення наркотичних засобів відбувалось у період часу з 14-55 год до 15-57 год, тобто за декілька годин до запрошення його в Сумський ВП.

Крім того, протягом усього часу спілкування ОСОБА_8 з працівниками правоохоронних органів відносно нього не застосовувались спецзасоби, а участь в проведенні слідчих і процесуальних діях останній приймав добровільно.

З огляду на викладене прокурор вважав помилковим висновок суду про те, що мало місце фактичне затримання та обшук ОСОБА_8 і такі дії було фактично замінено процесуальною дією оглядом місця події, та що обвинувачений фактично був затриманий за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення та був вимушений надати свої перші покази щодо сформованого обвинувачення (підозри у вчиненні злочину), а також під час проведення слідчих дій огляд місця події, де останній зазначений в якості учасника без роз`яснення прав, зокрема права на захист та не свідчити проти себе.

Помилкове визнання протоколу огояду місця події недопустимим доказом в свою чергу призвело до помилкового визнання недопустимими доказами висновків експертиз, що прокурор вважав істотним порушенням судом вимог кримінального процесуального закону.

З урахуванням зазначеного, прокурор вбачав підстави для скасування вироку суду та призначення в суді першої інстанції нового судового розгляду матеріалів даної справи.

Інші учасники кримінального провадження обвинувачений та захисник апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_8 органами досудового розслідування обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 309 КК України, вчиненого за таких обставин, а саме : що він у невстановленому місці та період часу, за обставин, які встановити не вдалося, усвідомлюючи протиправність і незаконність свого діяння, діючи умисно, через мережу Інтернет придбав психотропну речовину та наркотичний засіб для власного вживання, без мети збуту. Придбану кількість психотропної речовини та наркотичного засобу, ОСОБА_8 , залишив при собі, тим самим почав незаконно зберігати психотропну речовину та наркотичний засіб, без мети збуту.

Близько о 11 год. 50 хв. 06.02.2020 року ОСОБА_8 , виходячи з відділення № 4 кур`єрської служби доставки ТОВ «Ін-Тайм», яке розташоване за адресою: м. Суми, вул. Пушкіна, 20, був зупинений працівниками.

У подальшому 06.02.2020 року в період часу з 14:55 год. до 15:57 год. в ході огляду місця події ОСОБА_8 добровільно видав слідчому картонну коробку, всередині якої знаходився поліетиленовий пакет з порошкоподібною речовиною помаранчевого кольору в складі якої, відповідно до висновку експерта № 19/119/7/2-312е від 26.02.2020, виявлено особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено, - PVP, масою 18,8290 г та поліетиленовий пакет з кристалічною речовиною білого кольору в складі якої, відповідно до висновку експерта № 19/119/7-2-313е від 20.02.2020, виявлено наркотичний засіб, обіг якого обмежено, - метадон, масою 3,2287 г, які вилучено, упаковано та опечатано.

Згідно Таблиці № 1 Списку № 2 Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 770 від 06.05.2000 відповідно до Закону України «Про обіг в Україні наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів» «PVP» є особливо небезпечною психотропною речовиною, обіг якої заборонено. Особливо великий розмір небезпечної психотропної речовини «PVP» становить від 15,0 г і більше.

Згідно Таблиці № 1 Списку № 2 Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 770 від 06.05.2000 відповідно до Закону України «Про обіг в Україні наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів» «метадон» є наркотичним засобом, обіг якого обмежено. Великий розмір наркотичного засобу «метадон» становить від 1,6 г до 20,0 г.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковані як вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 309 КК України, тобто незаконне придбання та зберігання психотропної речовини у особливо великих розмірах без мети збуту, вчиненому повторно, та незаконному придбанні та зберіганні наркотичного засобу у великих розмірах без мети збуту, вчиненому повторно.

Судом першої інстанції ОСОБА_8 було визнано не винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст. 309 КК України і виправдано.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора ОСОБА_6 , яка апеляційну скаргу прокурора підтримала, просила вирок суду першої інстанції скасувати та призначити в суді першої інстанції новий судовий розгляд, крім цього прокурор заявляла клопотання про повторне дослідження доказів у справі, думки обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 , які проти задоволення клопотання і вимог апеляційної скарги прокурора заперечили, просили вирок суду першої інстанції залишити без зміни, вивчивши матеріали кримінального провадження, відмовивши прокурору в повторному досліджені доказів та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія судді дійшла такого висновку.

Так вирішуючи вимоги клопотання прокурора, про повторне дослідження письмових доказів у справі, яким, на його думку, було неправильно надано оцінку судом першої інстанції, колегія суддів в задоволенні такого клопотання відмовляє виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

За змістом цієї норми процесуального закону учасник судового провадження має право не лише формально заявити клопотання про повторне дослідження обставин або доказів, а й повинен зазначити, які конкретно обставини (докази) потрібно дослідити, та обґрунтувати, чому вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями чи взагалі не досліджені.

Апеляційний суд з даного питання зауважує, що розгляд у суді апеляційної інстанції не повинен дублювати дослідження доказів, яке проводилося у суді першої інстанції, оскільки це суперечить основним засадам кримінального процесуального законодавства України. Незгода сторони обвинувачення з письмовими доказами по справі, не є підставою для повторного дослідження цих доказів. Таку правову позицію висловив Верховний Суд у своїй постанові від 10.02.2021 року в справі №127/14811/17.

В іншій постанові від 21.12.2022 року (справа №759/5737/17) Верховний Суд також зазначив, що на відміну від суду першої інстанції, апеляційний суд здійснює перегляд вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, а тому повноваження суду апеляційної інстанції стосовно дослідження доказів визначаються переглядом кримінального провадження в межах вимог апеляційної скарги з урахуванням наявності або відсутності обґрунтованого клопотання сторони кримінального провадження щодо повторного дослідження доказів.

При цьому, судом апеляційної інстанції враховується правова позиція Верховного Суду в постанові по справі№712/2341/15-к, відповідності до якої, повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду.

Отже, відсутність обґрунтованого клопотання сторони кримінального провадження про дослідження доказів, за умови того, що в оскарженому вироку суд дав оцінку всім доказам, на неправильну оцінку яких посилається сторона на стадії апеляційного оскарження вироку, не зумовлює обов`язку апеляційного суду повторно досліджувати обставини, встановлені під час кримінального провадження, та не створює передумов для використання апеляційним судом свого права дослідити нові докази за наявності підстав, регламентованих положеннями ч. 3 ст. 404 КПК України.

Як слідує з мотивувальної частини вироку суду, а також журналів судових засідань, судом першої інстанції в присутності всіх учасників судового провадження були досліджені письмові докази в повному обсязі. При цьому, сторона обвинувачення не була обмежена ні в часі ні в можливості висловлювати суду заперечення чи заявляти клопотання.

Крім цього, з вимог апеляційної скарги прокурора вбачається, що з підстав невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та через істотне порушення судом вимог кримінального процесуального закону він ставить вимогу, скасувати вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 17.09.2020 та призначити новий судовий розгляді в суді першої інстанції в іншому складі суду, а тому питання у необхідності повторного дослідження апеляційним судом заявлених ним письмових доказів, колегія суддів вважає недоречним.

При цьому, колегією суддів враховується той факт, що стороною обвинувачення не заперечується те, що зміст письмових доказів, досліджених судом першої інстанції, викладені в мотивувальній частині вироку в повному обсязі без будь-якого спотворення, а клопотання про повторне дослідження викладених у вироку доказів мотивоване прокурором лише з мотивів необхідності забезпечення можливості апеляційному суду надати іншу оцінку цим доказам.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що за відсутності мотивованого клопотання про повторне дослідження доказів, яке обов`язково має відповідати положенням ч.3 ст.404 КПК України, апеляційний суд не повинен досліджувати ці докази, оскільки протилежне, без дотримання принципів закріплених в положеннях зазначеної норми процесуального закону, може перетворити апеляційний перегляд судового рішення в повторний розгляд кримінального провадження по суті, що фактично нівелює принцип інстанційності судочинства. Вказаний висновок апеляційного суду узгоджується з позицією викладеною в постанові Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 21.12.2022 року (справа №759/5737/17).

Враховуючи, що прокурором не наведено будь-яких раціональних обґрунтувань, які вказують та те, що докази були досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав, в розумінні положень ч.3 ст.404 КПК України, для задоволення цього клопотання.

Щодо вимог апеляційної скарги прокурора, то тут апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом, згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при прийнятті рішення по даній справі вказані вимоги закону були належним чином дотримані.

Статтею ст. 62 Конституції України гарантується, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню доки її вину не буде доведено в порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

В п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» № 5 від 29.06.1990 зазначено про недопустимість обвинувального ухилу при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення, і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється, якщо не буде доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Згідно з п.1 ч.3 ст. 374 КПК України мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку має бути викладено результати дослідження, аналізу й оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту, в тому числі й поданих в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції виконав всі вимоги закону, а тому відсутні будь-які правові підстави для скасування виправдувального вироку відносно ОСОБА_8 .

Так, оцінивши досліджені у кримінальному провадженні докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності і достатності, суд першої інстанції обґрунтовано ухвалив виправдувальний вирок, так як дійшов правильного висновку, що стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 309 КК України і всі можливості збирання додаткових доказів для доведення його винуватості в суду першої інстанції були вичерпані.

Крім того, в справі «Барбера, Мессегуэ и Джабардо проти Іспанії» від 06.12.1998 Європейський Суд з прав людини зазначив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину. Обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.

Так, на думку державного обвинувачення винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення доводиться зібраними у ході досудового розслідування доказами у їх сукупності, а саме поясненнями окремих свідків та письмовими доказами, що виступали предметом дослідженняв в суді першої інстанції.

Водночас, апеляційний суд дійшов до переконання, що висновок місцевого суду про те, що не доведено винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 309 КК України, є належним чингом мотивованим.

Так, суд першої інстанції вислухав і проаналізував пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 який свою вину у вчинені кримінального правопорушення, при зазначених в обвинувальному акті обставинах, повністю не визнав та пояснював, що наркотики йому не належать. Так на сайті ОСОБА_11 він замовив собі одяг по передплаті, футболку білого кольору за 250 грн. та носки білого кольору за 75 грн. Після цього на телефон отримав код отримання посилки у відділенні «Ін-Тайм». 06.02.2020 приблизно о 14-00 год. у відділенні «Ін-Тайм» отримав посилку, але вміст там не оглядав. Посилка була у вигляді картонної коробки. Пройшов з поштового відділення близько трьохсот метрів і його затримали співробітники поліції. Вони підійшли з-заду та схопили під руки, хтось із них вдарив його у живіт. Після цього його поставили до автомобіля. Поліцейські питали його про те, що він отримав, при цьому вказали, що знають що там наркотики. Поліцейські протримали його близько трьох годин, тримали за руки і не давали піти. У зв`язку з такими діями просив забезпечити захисником але йому відмовили. Потім приїхала слідчо-оперативна група, якій видав з-під одягу посилку, яка ще була запечатана. Поліцейські у його присутності відкрили посилку. У посилці був пакунок з жовтим порошком та поменше з білим порошком. Посилка після цього була вилучена. Окремо пояснив, що при затриманні йому права не роз`яснювали. У той день його доставили до Сумського ВП, де протримали в кабінеті та коридорі на четвертому, чи третьому поверсі приблизно до 22-00 чи 23-00 год. За цей час на його прохання не давали води. Також на його прохання не надали захисника. На відеозаписі при проведенні огляду сказав, що у посилці наркотики під психологічним тиском поліцейських, адже його при затриманні вдарили у живіт і від цього він був переляканий.

Також судом першої інстанції було допитано свідка ОСОБА_10 , який в суді пояснював, що взимку точного часу не пам`ятає повертався додому по АДРЕСА_2 . До нього підійшов слідчий і попросив бути свідком при вилученні. На при домовій території будинку по АДРЕСА_3 стояв ОСОБА_12 , біля нього стояв картонний коробок за розміром менше ніж для взуття. На коробку була поштова квитанція. Слідчий розпакував коробку, та знайшов там пакунки з порошком. ОСОБА_8 на питання слідчого сказав, що це наркотичні речовини, які його попросили забрати на пошті. Потім був оглянутий автомобіль біля будинку по АДРЕСА_3 . Уся слідча дія проводилася під відеозапис, якій є більш повний за змістом.

Інший допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_13 , пояснювала, що у лютому 2020 працювала на посаді керівника відділення «Ін-Тайм», за адресою АДРЕСА_3 . За правилами посилку оціночною вартістю до 10 000 грн. отримувач міг отримати без паспорту за відповідним кодом для отримання. Надана на огляд декларація містить відмітку про отримання саме за кодом.

Також, судом першої інстанції було досліджено і ряд наданих стороною обвинувачення письмових доказів, зокрема:

- висновок експерта № 19/119/7/2-312е від 26.02.2020, з якого вбачається, що на дослідження наданий пакет № 1 з речовиною, яку вилучено під час огляду місця події 06.02.2020 у період з 14-5 год. по 15-57 год. в м.Суми за адресою АДРЕСА_3 . В складі наданої на дослідження речовини виявлено особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено, - PVP, масою 18,8290 г;

- висновок експерта № 19/119/7-2-313е від 20.02.2020, з якого вбачається, що на дослідження наданий пакет № 2 з речовиною, яку вилучено під час огляду місця події 06.02.2020 у період з 14-5 год. по 15-57 год. в м.Суми за адресою АДРЕСА_3 . В складі наданої на дослідження речовини виявлено наркотичний засіб, обіг якого обмежено, - метадон, масою 3,2287 г.;

- висновок судово-психіатричного експерта № 4 від 06.04.2020 з якого вбачається, що ОСОБА_8 не виявляє та на момент скоєння кримінального правопорушення не виявляв ознак будь-якого тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. Примусових заходів медичного характеру не потребує;

- протокол огляду від 06.02.2020 та відеозаписом до нього з яких слідує, що в протоколі зазначено, що слідчим Сумського ВП ОСОБА_14 у період часу з 14-55 год. по 15-57 год. на ділянці території біля будинку №22 по вул. Пушкіна у м.Суми ОСОБА_8 добровільно видав зіп-пакет з кристалічною речовиною жовтого кольору, яка запакована у пакет № 1, зіп-пакет з кристалічною речовиною білого кольору, яка запакована у пакет № 2, мобільні телефони «NOKIA» та «MI». З відеозапису слідчої дії вбачається, що слідчий повідомив, що проводиться слідча дія огляд місця події. ОСОБА_8 коротенько були роз`яснені права, зокрема на участь захисника та право відмовитися від показів. Останній відмовився від захисника та погодився дати покази. Потім ОСОБА_8 був допитаний слідчим по обставинам придбання наркотичних засобів. Останній дав покази та на пропозицію слідчого видав мобільний телефон «NOKIA». Також він з-під свого одягу видав картонну коробку, яка була запечатана та на ній малася поштова квитанція про відправлення. Потім цю коробку за вказівкою слідчого ОСОБА_8 розпечатав, відкрив та витяг з неї два зіп-пакети з кристалічною речовиною білого і жовтого кольорів. Вилучені речовини було запаковано у пакети №1 і №2. Був вилучений мобільний телефони «MI» належний ОСОБА_15 ;

- протокол огляду предметів від 31.03.2020 та додатки до нього, де з протоколу слідує, що на відеозаписі з камер відеоспостереження «Ін-тайм» за адресою АДРЕСА_3 , зафіксовано як особа зовні схожа на ОСОБА_8 отримує коробку, схожу на коробку, яка оглянута в ході огляду місця події, що оформлено протоколом огляду, як зазначено вище. При отриманні відправлення ОСОБА_8 документи не пред`являв;

- копію декларації «Ін-тайм» про прийняття вантажу № з якої слідує, що одержувачем є ОСОБА_16 телефон 8 НОМЕР_1 , назва вантажу «аксесуари к телефонам» оголошеною цінністю 200 грн. Міститься відмітка про отримання вантажу одержувачем, зазначено код та підпис.

- витяг з ЄРДР за № 0000488 від 06.02.2020, з якого слідує, що 06.02.2020 о 12:57 год. внесені відомості про те, що до Сумського ВП надійшло повідомлення від працівника поліції про те, що за адресою АДРЕСА_3 у ОСОБА_8 , виявлено коробок з речовиною, зовні схожою на наркотичну. Визначені слідчі: ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 .

Також як слідує з матеріалів справи судом першої інстанції досліджено і надані стороною захисту докази, а саме:

- рапорт оперуповноваженого ВКП Сумського ВП ОСОБА_21 від 06.02.2020 з якого слідує, що він складений на ім`я керівника Сумського ВП та у ньому повідомляється про затримання ОСОБА_8 в АДРЕСА_3 . Під час огляду належної йому коробки, в середині виявлено та вилучено зіп-пакети з кристалічною речовиною зовні схожою на психотропну. В діях вбачається ознаки злочину передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України;

- журнал обліку доставлених, відвідувачів та запрошених Сумського ВП якого слідує, що він розпочатий 24.01.2020 та закінчений 11.03.2020. Під порядковим № 52 міститься відмітки і підпис про те, що 06.02. о 18-40 год. ОСОБА_8 зайшов, а вийшов о 22-10 год.

Тому, аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, оцінюючи їх за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, з яким за встановлених обставин погоджується і колегія суддів.

Так, ч.ч. 1, 2 ст. 2 КК України передбачено, що підставою для кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом. Особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вини не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

За положеннями ч. 2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватості особи поза розумним сумнівом.

Статтею 2 КПК України визначено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Статтею 91 КПК України визначено перелік обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Водночас, за частинами 1, 2 статті 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, покладається на слідчого, прокурора. Обов`язок доказування належності та допустимості доказів, покладено на сторону, що їх подає.

Суд відповідно до статті 94 КПК України здійснює оцінку доказів за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до положень ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Як встановлено статтею 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо його отримано у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 ст. 237 КПК України передбачено, що з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів.

Обшук особи фактично не є окремою слідчою дією, а поглинається такою дією, як затримання чи обшук житла (уповноважена службова особа, слідчий, прокурор може здійснити обшук затриманої особи з дотриманням правил, передбачених ч. 7 ст. 223 і ст. 236 цього Кодексу (ч. 3 ст. 208 КПК України). За рішенням слідчого чи прокурора може бути проведено обшук осіб, які перебувають в житлі чи іншому володінні, якщо є достатні підстави вважати, що вони переховують при собі предмети або документи, які мають значення для кримінального провадження (ч. 5 ст. 236 КПК України).

Отже, проведення огляду чи обшуку особи під час проведення огляду місця події не передбачено і регулюється іншими нормами кримінально-процесуального законодавства.

Забезпечення права на захист, це мінімальні, позитивні зобов`язання держави України перед Європейською спільнотою, узяті з моментом підписанням та ратифікацією Конвенції з прав людини та основоположних свобод, зокрема п. c) ч. 3 ст. 6 Конвенції закріплено право, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або - за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника - одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя. При цьому, поняття обвинувачений у конвенції використовується не як статус особи, а як поняття, що це особа, якій у будь-якій формі пред`явлено, чи вона підозрюється, у будь-якому обвинуваченні, правопорушенні.

В пунктах 262, 263 рішення Європейського суду з прав людини «Нічипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011, суд зазначив, що забезпечення доступу до захисника на ранніх етапах є процесуальною гарантією права не свідчити проти себе та основною гарантією недопущення поганого поводження, відмічаючи особливу вразливість обвинуваченого на початкових етапах провадження, коли він потрапляє у стресову ситуацію і одночасно стикається з дедалі складнішими положеннями кримінального законодавства. Будь-який виняток з реалізації цього права має бути чітко визначений, а його дія має бути суворо обмежена в часі. Ці принципи є особливо актуальними в разі серйозних обвинувачень, бо саме у випадку, коли особі загрожує найсуворіше покарання, її право на справедливий судовий розгляд має забезпечуватися в демократичному суспільстві максимально можливою мірою (дивитись згадане вище рішення у справі «Сальдуз проти Туреччини», п.54).

Суд наголошує, що, хоча право кожного обвинуваченого у вчиненні злочину на ефективний захист, наданий захисником, який, у разі необхідності, призначається офіційно, не є абсолютним, воно є однією з основних ознак справедливого судового розгляду (див. рішення у справі "Кромбах проти Франції" (Krombach v. France), № 29731/96, п.89, ECHR 2001-II). Як правило, доступ до захисника має надаватися з першого допиту підозрюваного працівниками міліції, за винятком випадків, коли за конкретних обставин відповідної справи продемонстровано, що існують вагомі підстави для обмеження такого права (див. рішення у справі "Сальдуз проти Туреччини" (Salduz v. Turkey) [ВП], № 36391/02, п.55, від 27 листопада 2008 року). Право на захист буде в принципі непоправно порушено, якщо викривальні показання, отримані під час допиту правоохоронними органами без доступу до захисника, використовуватимуться з метою її засудження (див. там само).

Аналогічні за змістом положення містить ст. 18 КПК України, зокрема жодна особа не може бути примушена визнати свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення або примушена давати пояснення, показання, які можуть стати підставою для підозри, обвинувачення у вчиненні нею кримінального правопорушення. Кожна особа має право не говорити нічого з приводу підозри чи обвинувачення проти неї, у будь-який момент відмовитися відповідати на запитання, а також бути негайно повідомленою про ці права. Жодна особа не може бути примушена давати пояснення, показання, які можуть стати підставою для підозри, обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до ст. 209 КПК України особа є затриманою з моменту, коли вона силою або через підкорення наказу змушена залишатися поряд із уповноваженою службовою особою чи в приміщенні, визначеному уповноваженою службовою особою.

Згідно ч. 4 ст. 208 КПК України уповноважена службова особа, що здійснила затримання особи, повинна негайно повідомити затриманому зрозумілою для нього мовою підстави затримання та у вчиненні якого злочину він підозрюється, а також роз`яснити право мати захисника, отримувати медичну допомогу, давати пояснення, показання або не говорити нічого з приводу підозри проти нього, негайно повідомити інших осіб про його затримання і місце перебування відповідно до положень статті 213 цього Кодексу, вимагати перевірку обґрунтованості затримання та інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом.

Згідно ч. 4 ст. 213 КПК України уповноважена службова особа, що здійснила затримання, зобов`язана негайно повідомити про це орган (установу), уповноважений законом на надання безоплатної правової допомоги. У разі неприбуття в установлений законодавством строк захисника, призначеного органом (установою), уповноваженим законом на надання безоплатної правової допомоги, уповноважена службова особа негайно повідомляє про це відповідний орган (установу), уповноважений законом на надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до ч. 4 ст. 208 КПК України про затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, обов`язково складається протокол, в якому, крім відомостей, передбачених статтею 104 цього Кодексу, зазначаються: місце, дата і точний час (година і хвилини) затримання відповідно до положень статті 209 цього Кодексу; підстави затримання; результати особистого обшуку; клопотання, заяви чи скарги затриманого, якщо такі надходили; повний перелік процесуальних прав та обов`язків затриманого.

Як слідує з матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та з чим за встановлених обставин, попри доводи апеляційної скарги прокурора, погоджується і колегія суддів, з наданих доказів вбачається, що дійсно мало місце фактичне затримання та обшук ОСОБА_8 і такі дії було фактично замінено процесуальною дією оглядом місця події.

Як слушно зауважив суд першої інстанції, обвинувачений фактично був затриманий за підозрою у вчинені кримінального правопорушення та був вимушеним надати свої перші покази щодо сформованого обвинувачення (підозри у вчиненні злочину), а також під час проведення слідчих дій огляд місця події, де останній зазначений в якості учасника без роз`яснення прав, зокрема права на захист та не свідчити проти себе, що є мінімальними гарантіями забезпечення права на захист.

Таким чином на підставі ст. 87 КПК України доказ протокол огляду від 06.02.2020, обгрунтовано визнаний судом першої інстанції таким, що містить відомості отримані внаслідок істотного порушення ст.ст. 208, 209, 213, 223, 236 КПК України та прав і свобод людини, гарантованих Конституцією і законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Щодо висновків експерта від 19/119/7/2-312е від 26.02.2020, та № 19/119/7-2-313е від 20.02.2020, якими встановлено, що вилучені кристалічні речовини визначені як особливо небезпечна психотропна речовина, обіг якої заборонено, - PVP, масою 18,8290 г, та наркотичний засіб, обіг якого обмежено, - метадон, масою 3,2287 г відповідно, то тут суд першої інстанції також правильно звернув увагу на усталену практику Європейського суду з прав людини, висловлену в п.66 Рішення у справі «Яременко проти України» від 30.04.2015, яке набуло статусу остаточного 30.07.2015 та у справі «Гефген проти Німеччини» від 30.06.2008 де йдеться про поняття «плоди отруйного дерева» - юридична метафора, введена Верховним судом США для опису доказів, здобутих за допомогою незаконно отриманих відомостей. Вона має на увазі, що якщо джерело доказів «дерево» є неналежним, то всі докази, отримані за його допомогою «плоди», будуть такими ж неналежними. І таким чином, ЄСПЛ визнавав порушення ст.6 Конвенції у випадках коли суди брали як докази відомості, які були отримані з незаконно здобутих джерел доказів.

Як йшлося вище та з чим, за встановлених обставин погоджується і колегія суддів, суд першої інстанції вже визнав недопустимим доказом протокол огляду від 06.02.2020, який в даному випадку виступає - «деревом». Під час проведення саме цієї незаконної слідчої дії, були вилучені зазначені речовини, які були предметом експертного дослідження. Тобто такі докази є похідним від протоколу огляду місця події - «плоди», і відповідно такі докази (висновки експертиз та речові докази), судом правильно визнано теж неналежними і отриманими внаслідок істотного порушення закону, що угоджується зі ст. 87 КПК України.

Щодо інших доказів, то суд першої інстанції правильно визнав їх не достатніми на підтвердження вчинення злочину обвинуваченим, оскільки як встановлено судом і не заперечується апелянтом, свідок ОСОБА_10 є очевидцем обшуку ОСОБА_8 , який оформлений протоколом огляду і лише підтвердив незаконність слідчої дії. Свідок ОСОБА_13 тільки підтвердила можливість отримання посилок у відділенні «Ін-Тайм» без документів. Відеозапис з камер спостереження відділення «Ін-Тайм» та накладна підтверджують отримання відправлення ОСОБА_8 .. Висновок судово-психіатричного експерта № 4 лише підтверджує осудність ОСОБА_8 . Поряд з цим, ці доказі не спростовують покази обвинуваченого, що вилучені речовини йому не належать.

Також колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що сприйняти покази обвинуваченого на відеозаписі, під названого огляду місця події від 06.02.2020 де він визнавав, що у посилці містяться наркотичні речовини, та як він їх собі замовив, неможливо, оскільки такі покази надані не безпосередньо у суді, як то визначено ч. 1 ст. 23 КПК України. Тим більше, як вже було встановлено ОСОБА_8 не забезпечені права, передбачені ст. 63 Конституції України, ст.ст. 18, 20, 42, 208 КПК України, не було забезпечено право на захист.

Наведені висновки суду також ґрунтується на правовій позиції Верховного суду, викладеному у Постанові від 13.02.2020, справа № 755/6685/17, яка в силу положень ст. 17 Закону України «Про судоустрій та статус судів» є обов`язковою для врахування судом при вирішення справи. При цьому підстав, за яких суд має право відступити від даної правової позиції судом не встановлено.

Виходчи з викладено висновок суду першої інстанції про те, що стороною обвинувачення не надано суду доказів того, що обвинувачений мав умисел на придбання та зберігання зазначених речовин як і те, що сторона обвинувачення не спростувала версію обвинуваченого щодо помилки у отриманні відправлення, колегія суддів вважає правильним і погоджується з тим, що сторона обвинувачення не довела поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 309 КК України, і всі можливості збирання додаткових доказів для доведення його винуватості в суді вичерпані.

Тому, з врахуванням зазначеного висновок суду першої інстанції про існування підстав для визнання обвинуваченого невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 309 КК України і виправдання, колегія суддів вважає обґрунтованим і правильним.

Щодо апеляційної скарги то в ній прокурор зазначав про те, що:

1) протокол огляду місця події суд першої інстанції помилково визнав недопустимим доказом та саме з цього доказу, суд ніби встановив, що в ньому зафіксовано, як ОСОБА_8 повідомив, що в посилці він отримав та має при собі наркотичні засоби;

2) наркотичні засоби є предметом, обіг якого обмежено, вони підлягають вилученню;

3) судом не спростовано той факт, що ОСОБА_8 заявив про зберігання наркотиків в присутності понятих;

4) понятих було запрошено для участі в слідчій дії після того, як було з`ясовано наявність для цього підстав;

5) ОСОБА_8 поліцією не затримувався, судом першої інстанції не враховано, що вилучення наркотичних засобів відбувалось у період часу з 14-55 год до 15-57 год, тобто за декілька годин до його запрошення в Сумський ВП. Відносно ОСОБА_8 спецзасоби не застосовувались, а участь в проведенні слідчих і процесуальних діях останній приймав добровільно;

6) хід слідчої дії щодо виявлення та вилучення наркотичних речовин у ОСОБА_8 фіксувався на відео, яким спростовується твердження про нероз`яснення обвинуваченому його прав. ОСОБА_8 було зачитано його права, в тому числі право мати захисника на платній чи безоплатній основі, право відмовитись від свідчень проти себе, з`ясовано стан здоров`я та наявність згоди на участь в проведенні слідчої дії. ОСОБА_8 добровільно видав наркотичні засоби, що були при ньому та пояснив про обставини їх придбання. Добровільність проведення слідчої дії та відсутність факту застосування фізичного і психологічного насильства підтвердив свідок ОСОБА_10 , який був понятим при проведенні огляду місця події;

7) суд врахував пояснення обвинуваченого, однак його про кримінальну відповідальність у разі неправдивості таких пояснень, не повідомляли;

8) ОСОБА_8 підтвердив, що вміст посилки, яку він отримав та яку в подальшому добровільно видав слідчому ніхто не підміняв. Далі обвинувачений не зміг пояснити яким чином у посилці замість ніби замовлених ним речей могли опинитись наркотичні засоби.

9) вміст посилки вперше було оглянуто в ході огляду місця події, працівники поліції попередньо не мали можливості знати про її вміст, що спростовує твердження обвинуваченого про можливість здійснення тиску на нього з метою повідомлення ОСОБА_8 про вміст посилки.

У відповідь на вказані доводи скарги колегія суддів зазначає наступне.

1) судом першої інстанції досліджено і проаналізовано всі надані стороною обвинувачення докази на підтвердження вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину. При цьому, протокол огляду місця події судом першої інстанції обгрунтовано визнано не допустимим доказом з вказаних вище підстав. Висновки ж прокурора про те, що саме з цього доказу судом встановлено те, як ОСОБА_8 повідомив, що в посилці він отримав та має при собі наркотичні засоби колегія суддів вважає надуманим, оскільки покази обвинуваченого враховуються саме ті, які надаються безпосередньо ним в суді як то визначено ч. 1 ст. 23 КПК України і про що наведено в мотивувальній частині оскаржуваного прокурором вироку суду;

2) безумовно наркотичні засоби є тим предметом, обіг якого обмежено і вони підлягають вилученню в порядку визначеному ст. 168 КПК України, однак як вказана обставина в цілому, за обставин в даному кримінальному провадженні, впливає на доведеність вини обвинуваченого, апелянтом не обгрунтовано;

3-4) протоколом огляду місця події зафіксована видача ОСОБА_8 пакетів і коробки, однак цей протокол визнано не допустим доказом з вказаних вище підстав. При цьому, момент залучення понятих, не впливає на визнання цього доказу допустими з урахуванням встановлених обставин;

5) викладені в п. 5 доводи прокурора суперечать положенням ст. 209 КПК України, оскільки фактично з 14.55 год до 15.57 год 06.02.2020 ОСОБА_8 змушений був залишатися з уповноваженою особою при огляді, а далі в Сумському ВП, тобто в приміщенні визначеному уповноваженою службовою особою. При цьому, використання спецзасобів до особи, в розумінні ст. 209 КПК України, є не обов`язковим для існування статусу затриманої особи;

6) щодо посилань прокурора на відео, долучене до протколу огляду місця події, де йдеться про роз`яснення ОСОБА_8 його прав і відсутність відносно останнього фізичного і психологічного насильства, то вказану обставину колегія суддів не може визнати підставою для визнання вказаного протоколу допустимим доказом, оскільки вказане не спростовує правильність висновків суду першої інстанції про те, що в протоколі ОСОБА_8 зазначений в якості учасника без роз`яснення прав, зокрема права на захист та не свідчити проти себе, що є мінімальними гарантіями забезпечення права на захист;

7) щодо доводів прокурора про те, що суд врахував пояснення обвинуваченого, однак його про кримінальну відповідальність у разі неправдивості таких пояснень, не повідомляв, то їх колегія суддів вважає безпідставними з огляду на ст. 351 КПК України;

8) щодо доводів прокурора про те, що ОСОБА_8 зауважував, що посилку ніхто не підміняв і водночас не зміг пояснити як у посилці замість ніби замовлених ним речей могли опинитись наркотичні засоби, то до них колегія суддів відноситься критично, оскільки вказане жодним чином не доводить його вини в інкримінованому злочині. Стороною обвинувачення не надано суду доказів того, що обвинувачений мав умисел на придбання та зберігання зазначених речовин як і те, що сторона обвинувачення не спростувала версію обвинуваченого щодо помилки у отриманні відправлення;

9) щодо доводів прокурора про те, що вміст посилки вперше було оглянуто в ході огляду місця події, працівники поліції попередньо не мали можливості знати про її вміст, то з пояснень обвинуваченого слідує: «поліцейські питали його про те, що він отримав, при цьому вказали, що знають що там наркотики». Вказане залишається не спростованим прокурором.

Статтею 373 КПК України передбачено, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України, кожна людина має право на справедливий розгляд справи. Особа не може піддаватися кримінальному покаранню доки не буде визнана винною в законному порядку. Обвинувачення не може ґрунтуватися на отриманих незаконним шляхом доказах або припущеннях, а обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчинені кримінального правопорушення. Всі сумніви щодо доведеності вини трактуються на користь обвинуваченого.

У відповідності зі ст. 62 Конституції України, положення якої знайшли подальшу конкретизацію в статті 17 КПК України - особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Обов`язок доказування події кримінального правопорушення та вини особи покладається на сторону обвинувачення безпосередньо в судовому засіданні.

За положеннями ч. 4 статті 17 КПК України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи, не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Стаття 29 Конституції України регламентує право кожної людини на свободу та особисту недоторканність.

Відповідно до ч.3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватись на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена за стандартом «поза розумним сумнівом». Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи вимоги положень ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме: винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (справа №688/788/15-к, провадження №51-597км17) у рішенні від 04.07.2018 року вказав: «Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону».

За таких обставин, суд відповідно до загальних засад кримінального судочинства, а саме: верховенства права, законності, рівності перед законом та судом, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальності сторін тощо, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання обов`язків, в тому числі і щодо збирання, подання та оцінки доказів, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов правильного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що за результатами даного судового розгляду не доведена вина обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.309 КК України - незаконне придбання та зберігання психотропної речовини у особливо великих розмірах без мети збуту, вчиненому повторно, та незаконне придбання та зберігання наркотичного засобу у великих розмірах без мети збуту, вчиненому повторно.

Відповідно до ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

За таких обставин, в суду першої інстанції були обґрунтовані підстави для того, щоб ОСОБА_8 виправдати, оскільки стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 309 КК України і всі можливості збирання додаткових доказів для доведення винуватості ОСОБА_8 в суду вичерпані.

Враховуючи зазначене, дотримуючись принципу презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, встановленого ст. 17 КПК України, колегія суддів не знаходить підстав, визначених КПК України, для скасування виправдувального вироку суду першої інстанції і призначення в суді першої інстанції нового судового розгляду, вичерпний перелік підстав для призначення якого визначено ст. 415 КПК України, а тому апеляційну скаргу сторони обвинувачення залишає без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без змін, як такий що узгоджується з положеннями с. 370 КПК України.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 17.09.2020 року, відносно ОСОБА_8 , залишити без зміни, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на цей вирок, без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4