ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2024 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду у складі:

Головуючого ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю секретаря ОСОБА_4

учасників судового провадження: прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 на вирок Шевченківського районного суду м. Чернівців від 28.03.2024 року в кримінальному провадженні №0000417 щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Чернівці, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , неодруженого, не працюючого, раніше судимого:

- 05.04.2019 року вироком Першотравневого районного суду м. Чернівців за ч.3 ст. 185 КК України до позбавлення волі строком на 3 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік.

- 12.04.2019 року вироком Личаківського районного суду м. Львова за ч.3 ст. 185 КК України до позбавлення волі строком на 3 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівців від 17.07.2019 р. вирішено питання про застосування покарання за наявності кількох вироків на підставі ч.4 ст. 70 КК України та остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 3 місяці, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки.

-29.01.2020 року вироком Першотравневого районного суду м. Чернівців за ч.2 ст. 185, 71 КК України до позбавлення волі строком на 4 роки. Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27.07.2023 замінено невідбуту частину покарання на 240 годин громадських робіт.

-04.12.2023 року вироком Шевченківського районного суду м. Чернівців за ч.2 ст. 389, 71, 72 КК України до арешту строком на 3 місяці 29 днів,

обвинуваченого в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України, -

У С Т А Н О В И Л А :

Вироком Шевченківського районного суду м. Чернівців від 28.03.2024 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 185 ч.4 КК України і йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі п.п а п.1 ч.1 ст. 72 КК України, покарання призначене за вироком Шевченківського районного суду м. Чернівців від 04.12.2023 року у виді 3 місяці 29 днів переведено в найбільш суворий вид покарання, з співвідношення один день позбавлення волі відповідає одному дню арешту, що становить 3 місяці 29 днів позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України, до призначеного покарання за цим вироком частково приєднано невідбуту частину покарання, призначеного за вироком Шевченківського районного суду м. Чернівців від 04.12.2023 року за ст. 389 ч.2 КК України та остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді 5 років 3 місяці позбавлення волі.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 до набрання вироку законної обрано у виді тримання під вартою і взято під варту в залі суду.

Початок строку відбування покарання обвинуваченому вирішено обчислювати з дня набрання вироком законної сили.

Зараховано у строк відбування покарання строк відбутого ОСОБА_6 покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Чернівців від 04.12.2023 року, а саме: період з 29.01.2024 року до дня набрання цим вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави 1135, 92 грн. та 3786, 40 грн. за проведення судових експертиз.

Вирішено долю речових доказів.

Згідно вироку суду, в період часу з 19:00 год. 12.01.2024 по 09:00 год. 15.01.2024 ОСОБА_6 , перебуваючи неподалік будинку по АДРЕСА_2 , в умовах дії воєнного стану, введеного відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022, діючи з корисливих мотивів, маючи на меті особисте збагачення, умисно, протиправно, повторно, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, проник в середину припаркованого автомобіля «Mercedes-Benz 412D», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_8 , звідки таємно викрав автомагнітолу марки «Cyclone», модель МР-7101 А, вартістю 4100 гривень та гроші в сумі 500 гривень, чим завдав потерпілому ОСОБА_8 матеріальну шкоду на загальну суму 4600 грн.

На вказаний вирок суду адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив змінити оскаржуваний вирок та застосувати до ОСОБА_9 положення ст. 69 КК України та призначити обвинуваченому покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ст. 185 ч.4 КК України.

Обґрунтовуючи свої вимоги, вказував, що ще до внесення відомостей в ЄРДР про кримінальне правопорушення ОСОБА_6 добровільно надав працівникам поліції відбитки своїх пальців рук, повідомив про вчинення кримінального правопорушення та зазначив про обставини, за яких воно було вчинено та добровільно видав викрадені речі. Тобто, до встановлення працівниками поліції всіх необхідних обставин злочину, завдяки ОСОБА_6 , розслідування кримінального правопорушення було завершено ще до моменту внесення відомостей в ЄРДР, оскільки цьому сприяли добровільні дії ОСОБА_6 .

Також ОСОБА_6 надав працівникам поліції правдиві, викриваючі його покази щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, які були покладені в основу вироку.

Вважає, що суд помилково прийшов до висновку про відсутність доказів на підтвердження надання обвинуваченим добровільної допомоги слідству та неправомірно не визнав факт активного сприяння ОСОБА_6 розкриттю кримінального правопорушення, як обставину, що істотно знижує ступінь тяжкості кримінального правопорушення та пом`якшує покарання.

Зазначав, що судом не було враховано, що таке явно не справедливе, суворе покарання для ОСОБА_6 буде мати й інший негативний вплив на громадян України, які є платниками податків. Утримання ОСОБА_6 в місцях позбавлення волі протягом наступних п`яти років коштуватиме державі та платникам податків не одну сотню тисяч гривень, які б можна було витратити на обороноздатність країни.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого ОСОБА_6 в режимі відеоконференції, адвоката ОСОБА_7 , які просили задовольнити подану апеляційну скаргу, посилаючись на обставини, що наведені в ній, прокурора, який просив відмовити в задоволенні апеляційних вимог, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апелянта, колегія суддів приходить до таких висновків.

Вина обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину при обставинах, що наведені у вироку, підтверджується дослідженими в суді доказами, яким дана правильна юридична оцінка і не оспорюється апелянтом.

Розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції здійснювався згідно з правилами, передбаченими ч.3 ст.349 КПК України.

А тому колегія суддів, керуючись ст.404 КПК України, не наводить в цій ухвалі доказів на підтвердження тих висновків суду першої інстанції, які ніким не оспорено.

Доводи адвоката про невідповідність призначеного обвинуваченому покарання внаслідок його надмірної суворості та щодо наявності підстав для застосування ст. 69 КК України, колегія суддів вважає необґрунтованими з таких підстав.

Відповідно до ч.2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Згідно з приписами ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Виходячи з указаної мети, а також принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчиненого діяння, його небезпечності та особі винного. Пропорційність покарання вищезазначеним складовим є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

Завданням такої форми є виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин провадження, ступеня тяжкості вчиненого суспільно-небезпечного діяння, особи винного та обставин, що впливають на покарання.

Так, призначаючи покарання обвинуваченому, суд врахував тяжкість вчиненого злочину, який відноситься до категорії тяжких злочинів, обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченому, дані про його особу, а саме те, що останній раніше неодноразово судимий, схильний до суспільно-небезпечної поведінки, неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за злочини проти власності, офіційно не працює, інкримінований йому тяжкий корисливий злочини вчинив в період непогашеної і не знятої в установленому законом порядку судимості, на обліку у лікаря нарколога не перебуває, з 1997 року звертався за спеціалізованою психіатричною медичною допомогою в диспансерне відділення ЧОНЛ та перебував на обліку в диспансерному відділенні.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд визнав щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому, судом визнано рецидив злочину.

Частина 1 статті 69 КК України надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину».

Таке формулювання призводить до висновку, що застосування статті 69 КК України можливе, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним у законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання, відповідно до частин 1, 2 статті 66 КК України, й істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Попри те, що обвинувачений вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав повністю, щиро розкаявся, однак станом на ухвалення вироку повністю заподіяної шкоди не відшкодував, а інкримінований йому злочин вчинив майже через місяць після ухвалення щодо нього обвинувального вироку за ч.2 ст. 389 КК України.

Усі дані про особу обвинуваченого та обставини, які пом`якшують покарання, були в повній мірі враховані судом першої інстанції при призначенні покарання й наведені у вироку суду та дають підстави колегії суддів вважати, що суд першої інстанції правильно призначив мінімальне покарання обвинуваченому, передбаченого санкцією ч.4 ст.185 КК України, яке є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Що стосується доводів апелянта про те, що обвинувачений ще до внесення відомостей в ЄРДР добровільно зізнався у вчиненні злочину та добровільно видав викрадене майно, то вони не є визначальними для застосування судом вимог ст. 69 КК України при призначенні покарання обвинуваченому.

Так, з матеріалів справи вбачається, що після прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 15.01.2024 р. працівниками поліції було проведено ряд оперативно-розшукових дій. Під час опрацювання території, де був вчинений злочин та відшукування можливих свідків цього злочину, був виявлений обвинувачений ОСОБА_6 , який в ході спілкування з поліцейськими зізнався у крадіжці, а згодом повернув частину викраденого майна.

Вказані обставини свідчать про те, що тільки під час перевірки ймовірної причетності ОСОБА_9 до скоєного злочину та його опитування працівниками поліції останній зізнався у вчиненому, що не заперечується адвокатом.

А тому суд першої інстанції правильно встановив, що викрадене майно було повернуто потерпілому в результаті активних оперативних дій працівників поліції, а не внаслідок добровільного волевиявлення ОСОБА_9 .

Враховуючи, що обвинувачений раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за аналогічні корисливі злочини проти власності, відбував покарання у виді позбавлення волі, проте не став на шлях виправлення і знову вчинив крадіжку чужого майна в умовах воєнного стану, призначення йому покарання із застосуванням ст.69 КК України не буде дієвим задля досягнення мети покарання, зазначеної у ч.2 ст.50 КК України запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень обвинуваченим.

А тому в задоволенні апеляційної скарги адвоката ОСОБА_7 необхідно відмовити.

На підставі наведеного та керуючись ст.404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду,-

У Х В А Л И Л А :

В задоволенні апеляційної скарги адвоката ОСОБА_7 відмовити, а вирок Шевченківського районного суду м. Чернівців від 28 березня 2024 року по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.185 ч.4 КК України, залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_6 в той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

Головуючий ОСОБА_10

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3