КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/3304/2024 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

16 квітня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 07.03.2024,

за участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого (в режимі ВКЗ) ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 07.03.2024 клопотання прокурора задоволено, клопотання захисника залишено без задоволення. Продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України до 06 травня 2024 року включно, з раніше визначеним розміром застави у розмірі 148 860 грн.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції, враховуючи, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину, який згідно ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжкого злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі від дев`яти до дванадцяти років, тяжкість покарання, що загрожує йому у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, вік та стан здоров`я обвинуваченого, міцність його соціальних зв`язків, репутацію, майновий стан, ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, суспільну небезпеку злочину, у вчиненні якого він обвинувачується, конкретні обставини справи, відсутність даних, які б свідчили про неможливість перебування обвинуваченого в слідчому ізоляторі за станом здоров`я та дійшов висновку, про необхідність продовження строку тримання під вартою з метою уникнення з боку обвинуваченого ОСОБА_6 ризиків, передбачених п. 1, 4, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, оскільки є достатні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, впливати на свідків, які ще не допитані у даному кримінальному провадженні.

Крім того, суд першої інстанції вважав за необхідне залишити без зміни, визначений у даному кримінальному провадженні ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 23.11.2023 розмір застави ОСОБА_6 , що становить 60 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, тобто у сумі 148 860 грн., яка зможе забезпечити виконання ОСОБА_6 покладених на нього обов`язків передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 07.03.2024 просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обравши запобіжний захід - домашній арешт за адресою: АДРЕСА_1 або визначити заставу в розмірі, що відповідає доходам обвинуваченого.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт вказує, що обраний запобіжний захід не відповідає особі обвинуваченого та тяжкості інкримінованого правопорушення. Апелянт зазначає, що під час судового засідання, при обранні запобіжного заходу, він повідомляв про фальсифікацію матеріалів провадження правоохоронцями, нанесення тілесних ушкоджень підозрюваному з метою примушення до визнання вини, які він показав під час судового засідання, тому судом було покладено обов`язок на прокурора провести розслідування даних фактів. На даний час, ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08.09.2022 року, справа № -к територіальне управління ДБР в м. Києві зобов`язано здійснювати розслідування протиправних дій правоохоронців та відкрито кримінальне провадження № 0000500.

Крім того, апелянт зазначає, щодо відсутності жодних доказів, які б свідчили про вчинення злочину передбаченого ст. 307 КК України, а також відсутності відомостей про намагання продажу наркотичних речовин. У телефоні підзахисного відсутні відомості про наявність процесу збуту речовин, оглянутий пакет з речовиною не містить ознак подрібнення, розфасування тощо. Всі дані фактори обґрунтовано свідчать про відсутність ознак злочину передбачено ст. 307 КК України, а можливість тільки наявності злочину передбаченого ст. 309 КК України. Апелянт вказує, що допитані в судових засіданнях двоє свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_9 , які повідомили, що саме ними було повідомлено ОСОБА_6 до його прибуття до місця його затримання правоохоронцями про їх присутність та очікування обвинуваченого, що ґрунтовно свідчить про не логічність його приїзду до місця очікування правоохоронцями з незаконною речовиною, а також підтверджує позицію захисту щодо походження речовини, а також було долучено ряд письмових доказів стороною обвинувачення, всі ці «докази» в сукупності і є всією доказовою базою, що свідчать про численні процесуальні порушення проведення слідчих та процесуальних дій та відсутність доказів здійснення дій по збуванню наркотичних засобів.

Також апелянт вказує, що обвинувачений є не судимою особою, має постійне місце проживання та є власником цього майна, на час затримання працював, хоча й не офіційно, він офіційно зареєстрований, є важко хворою особою - гепатит - С, яка потребує постійного лікування, його тітка та рідний брат бажають утримувати підзахисного у разі обрання запобіжного заходу у виді домашнього арешту, тому це є достатнім стримуючим фактором для обрання запобіжного заходу у виді домашнього арешту або застави у розмірі, що відповідає особі та її достаткам.

Щодо зазначеного судом ризику впливу на свідків або переховування, то захисник зазначає, що підозрюваний не вчиняв жодних дій, які б свідчили про вчинення впливу, наміру ухилення або переховування від органів слідства або суду ( як то зміна місця проживання, реєстрації, намагання виїхати або організувати виїзд за межі України тощо). Під час досудового слідства вже були допитані свідки. Жодного впливу на них - підозрюваною особою вчинено не було та заяв або скарг, до правоохоронних органів не надходило, більш того, вплив на свідків взагалі є неіснуючим, через визнання вини ОСОБА_6 .

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу з підстав наведених у ній, думку прокурора, яка просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисника, посилаючись на законність та обґрунтованість ухвали суду, вивчивши надані судом першої інстанції матеріали провадження, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, в провадженні Дарницького районного суду міста Києва перебуває кримінальне провадження № 0002285 від 02.08.2022, по обвинуваченню ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України.

Прокурором заявлено клопотання про продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 07.03.2024 клопотання прокурора задоволено та продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 до 06 травня 2024 року включно, з раніше визначеним розміром застави у розмірі 148 860 грн.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, судом першої інстанції при розгляді питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримано та враховано всі обставини за яких таке продовження можливе.

Так, судом першої інстанції, були заслухані пояснення прокурора, обвинуваченого та його захисника для з`ясування обставин, що мають значення при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

При розгляді питання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, суд першої інстанції належним чином дослідив всі обставини, які мають значення при вирішенні даного питання та правильно встановив, що продовжують існувати обґрунтовані ризики, передбачені п. 1, 4, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, які на даний час виключають можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинуваченого на більш м`який.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, то на переконання колегії суддів вони є безпідставними з огляду на наступне.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Як правильно встановив суд першої інстанції, характер висунутого ОСОБА_6 обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі від дев`яти до дванадцяти років, а також враховуючи всі наявні в матеріалах провадження дані про особу обвинуваченого, його вік, стан здоров`я, міцність соціальних зв`язків, репутацію, майновий стан, зокрема відсутність офіційного та стабільного джерела доходу, конкретні обставини справи, а також попередню поведінку обвинуваченого, який в силу ст. 89 КК України не має судимості, дають достатні підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_6 , з метою уникнення кримінальної відповідальності, може переховуватися від суду, а також вчинити інше кримінальне правопорушення, такі ризики не зменшились і виправдовують подальше його тримання під вартою.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Доводи захисника про те, що його підзахисний має постійне місце проживання, яке є його власністю, не вчиняв спроб втеч та не переховувався від слідства та суду, жодним чином не може свідчити про те, що обвинувачений ОСОБА_6 , усвідомлюючи тяжкість покарання, що йому загрожує, у разі доведеності його вини, з метою уникнення кримінальної відповідальності, не зможе здійснити дії, передбачені п.1 ч.1 ст. 177 КПК України.

Не є достатнім стримуючим фактором для запобігання встановленим ризикам кримінального провадження і твердження захисника про наявність у обвинуваченого тітки і рідного брата, які, як зазначає захисник, мають фінансову можливість забезпечити ОСОБА_6 .

Що до посилань захисника на наявність у обвинуваченого хвороби, яка потребує постійного лікування, то як вбачається з оскаржуваної ухвали, стороною захисту в судовому засіданні суду першої інстанції не було надано доказів, які б свідчили про неможливість перебування ОСОБА_6 в умовах тримання під вартою через незадовільний стан здоров`я. Під час апеляційного розгляду таких документів також надано не було.

Що стосується ризику, передбаченого п. 3 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме можливості обвинуваченого ОСОБА_6 впливати на свідків у даному кримінальному провадженні, то на переконання колегії суддів, з урахуванням обставин кримінального правопорушення, яке інкриміновано обвинуваченому, на даному етапі провадження, яке наразі триває, докази сторони обвинувачення досліджуються, існують достатні підстави вважати, що обвинувачений може впливати на недопитаних свідків у даному кримінальному провадженні, з метою зміни ними показів.

Посилання захисника на те, що свідки вже були допитані під час досудового розслідування і його підзахисний жодного впливу на них не чинив, колегія суддів вважає непереконливими, оскільки дане кримінальне провадження знаходиться на стадії судового розгляду і докази у повному обсязі ще не дослідженні, не допитані ще всі свідки, показання яких суд повинен сприйняти безпосередньо, а тому враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, існує велика ймовірність того, що обвинувачений, усвідомлюючи тяжкість покарання, що йому загрожує, може незаконно впливати на недопитаних свідків, з метою зміни ними показів або відмови їх надавати.

Посилання в апеляційній скарзі на фактичні обставини справи, показання свідків, кваліфікацію дій обвинуваченого, з якими не погоджується захисник, а також на інше кримінальне провадження, колегія суддів до уваги не бере, оскільки це є предметом судового розгляду суду першої інстанції та наступної їх оцінки, тоді як під час розгляду питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого обставини кримінального правопорушення не досліджуються та оцінка доказам не надається.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції об`єктивно встановлено існування обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, оскільки прокурором доведено продовження існування ризиків, передбачених п. 1, 4, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, які на час розгляду питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою жодним чином не зменшились і в сукупності з даними про його особу підтверджують на даному етапі провадження потребу в подальшому триманні під вартою. Зважаючи на наведене, підстав вважати, що інші, менш суворі запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, колегія суддів не вбачає. Таким чином, доводи апеляційної скарги захисника про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає безпідставними.

З приводу визначеного судом першої інстанції розміру застави слід зазначити, що приписи ч. 4 ст. 182 КПК України визначають, що розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

У рішенні від 13 січня 2022 року у справі «Істоміна проти України» (Istomina V. Ukraine, заява № 23312/15) ЄСПЛ зазначив, що застава має на меті не забезпечення відшкодування шкоди, завданої у справі, а передусім забезпечення явки особи на судове засідання. Тому розмір застави повинен оцінюватись залежно від особи, про яку йде мова, із урахуванням його/її матеріального стану та інших релевантних критеріїв, що свідчать на користь чи проти явки особи до суду. Сума шкоди у справі може бути одним із факторів, що виправдовує вищу суму застави, але лише у поєднанні з іншими критеріями серйозністю вчиненого злочину, ризику втечі тощо.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника про надмірну суму застави, то колегія суддів, вважає їх безпідставними, з урахуванням характеру та обставин інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, в якому він обвинувачується, та інших обставин, що мають значення, у даному випадку, а тому на переконання колегії суддів, залишений без змін судом першої інстанції розмір застави визначений у даному кримінальному провадженні ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 23.11.2023, що становить 60 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, тобто у сумі 148 860 грн., буде цілком достатнім для виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, а перспектива втрати такого грошового забезпечення у випадку порушення ним встановлених обов`язків послужить достатнім стримуючим фактором, що виключає з його сторони будь-яке бажання переховуватися від суду або вчинити інші протиправні дії.

Будь - яких істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б підставами для скасування чи зміни судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою, а не інший запобіжний захід, як про це просить захисник, має забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_6 процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 залишити без змін, а ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 07.03.2024, якою клопотання прокурора задоволено та продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України до 06 травня 2024 року включно, з раніше визначеним розміром застави у розмірі 148 860 грн. -без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________ _____________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4