Яготинський районний суд Київської області
Справа № 382/1519/23
Провадження № 1-кп/382/47/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2024 року м. Яготин

Яготинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 (в режимі відеоконференції),

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

представника потерпілої ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні клопотання прокурора про обрання обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжного заходу у виді домашнього арешту у кримінальному провадженні № 0001246, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24.05.2023, за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Яготинського районного суду Київської області перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

22.03.2024 року від прокурора надійшло клопотання про обрання обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту строком на 60 діб. Клопотання обґрунтовано тим, що існують ризики передбачені п.п. 1, 2, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. Ризик передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України підтверджується тим, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні нетяжкого кримінального правопорушення, за яке передбачено понесення винною особою покарання у вигляді штрафу від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років, у зв`язку із чим розуміючи тяжкість покарання у разі визнання обвинуваченого винним у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, обвинувачений може переховуватись від суду з метою уникнення понесення покарання. Окрім того, обвинувачений черговий раз не прибував на судове засідання та лише з підстав застосування до нього приводу і діям співробітників поліції його було доставлено до зали судового засідання. Вік обвинуваченого ОСОБА_4 , його соціальні зв`язки, майновий стан та стан здоров`я, дозволяють останньому переховуватись від органів досудового розслідування. Ризик передбачений п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України полягає у тому, що обвинувачений користуючись налагодженими міцними соціальними зв`язками та здобутими знайомствами, отриманими під час проходження військової служби у військовому формуванні, може особисто або опосередковано негативно впливати на хід судового розгляду, через прохання, погрози або іншим шляхом знищити, приховати або спотворити докази, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, а також речі та документи, які містять інформацію що має значення для кримінального провадження. Ризик передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України виражається у тому, що ознайомившись з матеріалами кримінального провадження в порядку ст. 290 КПК України, обвинувачений володіє інформацією стосовно характеризуючих, в тому числі біографічних даних потерпілого, який надав органу досудового розслідування викривальні покази стосовно нього, у зв`язку з чим останній перебуваючи на волі та не маючи встановлених судом обмежень у спілкуванні з потерпілим матиме можливість безперешкодно впливати на потерпілого шляхом примусу, погроз з метою зміни або відмови його від показів. Слід зазначити, що ризик незаконного впливу на свідків залишається актуальним з огляду на встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, потерпілим, у кримінальному провадженні, а саме усно шляхом безпосереднього допиту особи в судовому засіданні відповідно до положень ст. 23 КПК України. Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України. Тобто, ризик впливу на свідків, потерпілих існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й в подальшому на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом. Ризик передбачений п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України виражається у тому, що підозрюваний розуміючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, маючи певну підтримку серед своїх співслужбовців, може будь-яким чином перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, зокрема шляхом неявки до суду, оскільки виконує завдання військової служби у різним місцевостях, що в подальшому, може позбавити суд можливості забезпечити розгляд кримінального провадження та завершення провадження у розумні строки, у зв`язку з чим порушуватимуться права інших учасників. Ризик передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України виражається у тому, що обвинувачений, виконуючи завдання військової служби, в умовах воєнного стану, у складі свого підрозділу, має доступ до ввіреного йому озброєння, що само по собі утворює реальний ризик вчинити інші кримінальні правопорушення із застосування зброї. У сторони обвинувачення є достатні підстави вважати, що будь-який інший запобіжний захід, не може забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого. Застосування до ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання не забезпечить належної поведінки обвинуваченого, не зменшить наявність вищевказаних ризиків та не зможе перешкодити їх реалізації. Не можливе і застосування до обвинуваченого і запобіжного заходу у вигляді особистої поруки, оскільки на момент повідомлення йому про підозру та звернення до суду з обвинувальним актом та із вказаним клопотанням до сторони обвинувачення та як відомо до суду не надійшло жодної заяви від осіб, які заслуговують на довіру, про обрання відносно обвинуваченого саме такого запобіжного заходу. При цьому, сторона обвинувачення звертає увагу суду, що при вирішенні питання щодо визначення розміру застави обвинуваченому що розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього. Найбільш доцільним запобіжним заходом, який здатен забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків та унеможливить реалізацію викладених вище ризиків, на думку прокурора, є запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із забороною залишати житло з 23 години до 06 години.

Прокурор в судовому засіданні підтримав подане клопотання.

Обвинувачений заперечив проти клопотання, зазначив, що він має на утриманні трьох дітей та працює в іншому місті, зобов`язаний утримувати сім`ю.

Представник потерпілої вважав за необхідне обрати обвинуваченому більш м`який запобіжний захід з огляду на практику ЄСПЛ.

Суд, вислухавши думку учасників судового розгляду, дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Так, відповідно до ст. ст. 177, 178 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Віповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Суд, вирішуючи питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України, на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі відповідно до ст. 178 КПК України.

Загальною декларацією прав людини (статті 3, 9) та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України (стаття 5), визначено, що кожна людина має право на свободу та особисту недоторканість і ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання.

Вирішуючи в даному випадку питання прообрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту ОСОБА_4 , про який клопоче прокурор, суд враховує, що статтею 5 Європейської конвенції з прав людини передбачені випадки, коли особу може бути позбавлено свободи відповідно до процедури, встановленої законом, зокрема це може бути здійснено з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення, або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення (пункт «с»).

Таким чином, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі з дотриманням гарантій передбачених статтею 5 Конвенції. В свою чергу, за змістом частин першої та другої статті 181 КПК України домашній арешт полягає в забороні обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Домашній арешт являє собою позбавлення свободи в розумінні підпункту «с» пункту 1 статті 5 Європейської конвенції з прав людини (пункт 17 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Вітторіо та Луіджи Манчіні проти Італії», «Лавентс проти Латвії»).

Досліджуючи матеріали клопотання відносно обвинуваченого, суд зазначає, що клопотання не містить переконливого обґрунтування про наявність у обвинуваченого наміру перешкоджати ходу судового розгляду у такий спосіб, що застосування більш м`якого запобіжного заходу буде недостатнім для запобігання ризикам, передбаченими ст. 177 КПК України. Разом з цим, доводи, які зазначені в клопотанні прокурора про обрання запобіжного заходу щодо можливості знищити, приховати або спотворити докази, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, а також речі та документи, які містять інформацію що має значення для кримінального провадження; незаконного впливу на потерпілу та свідків (які при цьому не зазначені в обвинувальному акті та реєстрі) у цьому кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню; вчинити інше кримінальне правопорушення, є недоведеними, наразі не знайшли свого підтвердження, а відтак є непропорційними легітимній меті, яка ставиться до застосування запобіжних заходів.

Крім цього, суд звертає увагу, що подане клопотання не містить жодного підтверджуючого доказу щодо наявності ризиків вказаних у клопотанні, передбачених ст. 177 КПК України, які б передбачали застосування до обвинуваченого запобіжного заходу саме у вигляді домашнього арешту. Фактично, до поданого клопотання прокурором не додано жодного доказу.

Крім цього, кримінальне правопорушення за ч. 1 ст. 286 КК України передбачає максимальне покарання у виді обмеженням волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років, тобто інкриміноване кримінальне правопорушення є нетяжким злочином.

Також, суд погоджується із доводами прокурора про існування ризику щодо переховування від суду, оскільки в попередні засідання обвинувачений не з`являвся, доказів поважності неявки не надав та лише з підстав застосування до нього приводу і діям праціників поліції його було доставлено до зали судового засідання.

Водночас, суд також враховує доводи обвинуваченого про перебування на його утриманні трьох неповнолітніх дітей, яких вочевидь необхідно утримувати, та наявність роботи.

За таких обставин, враховуючи ступінь тяжкості інкримінованого кримінального правопорушення, оцінюючи доводи прокурора, надавши оцінку встановленим фактам щодо особи обвинуваченого, наявність ризику у кримінальному провадженні, суд приходить до висновку, що на даний час застосування запобіжного заходу саме у вигляді домашнього арешту належним чином не обґрунтовано та не мотивовано.

За вказаних обставин, проаналізувавши всі надані сторонами доводи та дані про особу обвинуваченого, який має постійне місце реєстрації та проживання, працює неофіційно, має на утриманні трьох малолітніх дітей, суд не знаходить підстав для задоволення клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Разом з цим, зважаючи на необхідність дотримання цілей кримінального провадження, враховуючи, що прокурором обґрунтований ризик переховування від суду, з метою запобігання ризику та забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, суд приходить до висновку про наявність підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання із покладанням на обвинуваченого обов`язків передбачених ст. 194 КПК України. Такий запобіжний захід є співмірним з існуючим ризиком, відповідає особі обвинуваченого та тяжкості пред`явленого йому обвинувачення, на даний час може забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків.

Керуючись ст. ст. 176-179, 181, 194, 196, 315, 395 КПК України,

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання прокурора відмовити.

Обрати обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання строком на 2 (два) місяці.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такі обов`язки: прибувати за кожною вимогою до суду або прокурора; не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований та проживає без дозволу прокурора або суду; повідомляти прокурора чи суд про зміну місця свого проживання.

Роз`яснити обвинуваченому, що відповідно до ч. 2 ст. 179 КПК України в разі невиконання покладених на нього обов`язків, до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід і на нього може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб до 2 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Контроль за виконанням особистого зобов`язання покласти на Дарницьку спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Центрального регіону.

Строк особистого зобов`язання рахувати з моменту винесення ухвали 01.04.2024.

Строк дії ухвали визначити до 30.05.2024 року включно.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали підписано 03.04.2024 року.

Суддя ОСОБА_1