УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2024 року

м. Київ

справа № 760/7081/22

провадження № 51-3518ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженої ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 24 квітня 2024 року в кримінальному провадженні № 0000083 щодо

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки м. Києва, жительки АДРЕСА_1 ), раніше судимої 09 грудня 2021 року Солом`янським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді обмеження волі

на строк 1 рік, на підставі ст. 75 цього Кодексу звільненої від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік,

засудженої за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4

ст. 185, ч. 4 ст. 186 КК.

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 14 липня 2023 року, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 24 квітня 2024 року, ОСОБА_4 визнано винуватою та засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 4 ст. 185 КК - на строк 5 років; ч. 4 ст. 186 КК - на строк 7 років.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_4 призначено остаточне покарання у позбавлення волі на строк 7 років.

На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків, враховуючи пп. б) п. 1 ч. 1 ст. 72 КК, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком, а саме Солом`янського районного суду м. Києва від 06 вересня 2021 року за ч. 1 ст. 185 КК у виді 1 року обмеження волі, ОСОБА_4 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 1 місяць.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватою у тому, що вона 04 червня 2022 року приблизно о 20:30, перебуваючи на території, прилеглій до залізничного вокзалу « Центральний », розташованого на пл. Вокзальній, 1, у м. Києві , поруч

із наземним переходом на вул. Старовокзальну, помітивши раніше незнайомого ОСОБА_5 , який йшов на зупинку швидкісного трамваю, реалізуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, спрямований на повторне відкрите викрадення чужого майна, в умовах воєнного стану, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, почала із ним розмову, попросивши гроші на алкоголь,

на що ОСОБА_5 дістав з правої кишені штанів власний гаманець. Надалі ОСОБА_4 , переконавшись, що за її діями ніхто не спостерігає та не завадить їй

у вчиненні злочину, діючи повторно відкрито з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, вихопила руками гаманець, в якому знаходилися гроші загальною сумою 285 грн, після чого з місця вчинення злочину зникла, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим завдала потерпілому майнову шкоду на вказану суму.

Крім того, ОСОБА_4 06 серпня 2022 року приблизно о 03:25, перебуваючи

на території залізничного вокзалу « Центральний », розташованого

на пл. Вокзальній, 1, у м. Києві , помітивши у приміщенні наземного переходу «Конкорс» поруч спуску до колій № 5-6 раніше незнайомого ОСОБА_6 , який дрімав, сидячи на сидінні для очікування, поставивши на підлозі поруч себе власну сумку-рюкзак для ноутбука сірого кольору, реалізуючи свій злочинний корисливий умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно,

в умовах воєнного стану, ОСОБА_4 , переконавшись, що за її злочинними діями ніхто не спостерігає, підійшла до ОСОБА_6 та правою рукою взяла належну потерпілому зазначену сумку, всередині якої знаходилося його майно загальною вартістю 3468, 34 грн, після чого з місця вчинення злочину зникла, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим завдала потерпілому ОСОБА_6 матеріальну шкоду на вказану суму.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Засуджена ОСОБА_4 у касаційній скарзі, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі засудженої через суворість, просить змінити оскаржену ухвалу та призначити їй

із урахуванням положень ст. 69 КК більш м`яке покарання.

Свої вимоги засуджена мотивує тим, що суд апеляційної інстанції, залишаючи ухвалений щодо неї вирок без змін, не врахував пом`якшуючі покарання обставини, а саме з`явлення із зізнанням, активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, повне визнання вини, щире каяття, усунення заподіяної шкоди, добровільне відшкодування завданого збитку, вчинення злочинів внаслідок збігу тяжких особистих та сімейних обставин. Також вказує на наявність у неї тяжкої хвороби, а також про те, що має неповнолітню доньку, яку на цей час доглядають хворі батьки у віці 75 років, зазначає, що важкі наслідки у справі відсутні.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення

у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 4 ст. 186 КК, і правильність кваліфікації її дій у касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи засудженої ОСОБА_4 щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженої через суворість,

а також про можливість застосування до неї положень ст. 69 КК колегія суддів вважає необґрунтованими.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару,

а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій,

їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно

до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і

не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Статтею 69 КК регламентовано, що за наявності декількох обставин,

що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання,

не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин,

що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.

Як убачається зі змісту оскаржених судових рішень, суд першої інстанції

під час призначення покарання ОСОБА_4 , дотримуючись наведених вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості скоєних кримінальних правопорушень, вартість майна, що було об`єктом посягання, дані

про особу винної, яка раніше судима, не працевлаштована, на обліку нарколога та психіатра не перебуває, а також взяв до уваги відсутність обтяжуючих покарання обставин та обставину, що пом`якшує покарання, якою визнав щире каяття.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов переконання,

що виправлення обвинуваченої ОСОБА_4 та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень можливо лише в умовах ізоляції від суспільства,

та призначив їй за вчинені кримінальні правопорушення покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкцій, передбачених ч. 4 ст. 185 та ч. 4 ст. 186 КК, після чого, застосувавши положення статей 70, 71 із урахуванням пп. б п. 1 ч. 1 ст. 72 КК, визначив ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 1 місяць, зазначивши, що саме таке покарання буде найбільш необхідним і достатнім для її виправлення та попередження скоєння нею нових кримінальних правопорушень.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4

за її апеляційною скаргою, доводи якої аналогічні доводам у її касаційній скарзі, ствердив про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.

Як убачається з оскарженої ухвали, суд апеляційної інстанції вказав на те,

що призначене ОСОБА_4 покарання за своїм видом та розміром є справедливим, відповідає тяжкості вчинених нею кримінальних правопорушень та її особі, а також вимогам ст. 65 КК.

Крім цього, апеляційний суд зазначив і про те, що вимоги обвинуваченої

ОСОБА_4 щодо урахування того, що вона з`явилась із зізнанням, активно сприяла розкриттю злочину, повністю визнала свою вину, щиро розкаялась у вчиненому, добровільно відшкодувала завдані збитки та усунула повністю заподіяну шкоду,

як підстав для застосування до неї положень ст. 69 КК та призначення їй більш м`якого покарання, не можуть бути задоволені, оскільки її щире каяття було враховано судом першої інстанції під час призначення їй покарання у мінімальному розмірі, передбаченому санкціями ч. 4 ст. 185 та ч. 4 ст. 186 КК, а щодо інших обставин, то їх не було встановлено ні під час досудового розслідування, ні судом, адже розкриття злочинів та повернення викраденого майна стало можливим саме внаслідок безпосереднього затримання ОСОБА_7 після вчинення кожного

з інкримінованих їй злочинів, а не її з`явлення із зізнанням.

З приводу посилань ОСОБА_7 на необхідність врахування для призначення їй більш м`якого покарання того, що злочини вона вчинила внаслідок тяжких особистих та сімейних обставин, бо вона втратила чоловіка, має на утриманні неповнолітню доньку, яка на даний час проживає зі старою хворою бабусею, а сама вона має тяжку хворобу ВІЧ-інфекцію IV-клінічної стадії, суд зауважив, що вони не є тими обставинами, які в даному випадку істотно знижували б ступінь суспільної небезпеки вчинених нею кримінальних правопорушень, та давали б підстави

для висновку про можливість її виправлення без ізоляції від суспільства чи пом`якшення призначеного їй судом покарання, зважаючи на те, що ОСОБА_4 нові кримінальні правопорушення вчинила, не відбувши покарання за попереднім вироком та в період іспитового строку, що відповідно до ст. 78 КК вимагає призначення їй покарання і за правилами, передбаченими ст. 71 КК; при цьому кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК, вона вчинила вже

в період здійснення досудового розслідування за вчинений злочин щодо відкритого викрадення майна потерпілого ОСОБА_5 , що в своїй сукупності переконливо свідчить про підвищену суспільну небезпечність ОСОБА_4 , відсутність у неї критичної оцінки своїх дій, її небажання вести законослухняний спосіб життя і дотримуватись загальноприйнятих у суспільстві правил поведінки.

Постановлена у кримінальному провадженні ухвала є належно вмотивованою та обґрунтованою, її зміст відповідає вимогам ст. 419 КПК, у ній наведено мотиви,

з яких виходив суд, та положення закону, якими він керувався під час її постановлення.

З наведеними висновками в оскарженому судовому рішенні погоджується і колегія суддів касаційного суду.

Таким чином, Суд не вбачає підстав для зміни оскаржуваної ухвали внаслідок невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженої, та не вважає призначене покарання явно несправедливим через його суворість.

В касаційній скарзі засудженої не наведено переконливих доводів

на обґрунтування невиправданої суворості призначеного їй покарання, наявності інших обставин, що пом`якшують покарання, аніж ті, які визнані судом, та необхідності зміни покарання шляхом застосування положень ст. 69 КК.

Підстав для застосування положень ст. 69 КК колегія суддів касаційного суду

не вбачає.

Доводів щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону,

які були би безумовними підставами для скасування оскарженої ухвали, касаційна скарга засудженої не містить.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженої слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,

постановив:

Відмовити засудженій ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження

за її касаційною скаргою на ухвалу Київського апеляційного суду від 24 квітня

2024 року щодо неї.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3