ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 686/720/24

Провадження № 11-кп/4820/303/24

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Хмельницького апеляційного суду

в складі: головуючої - судді ОСОБА_1 ,

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретаря - ОСОБА_4 ,

з участю: прокурора - ОСОБА_5 ,

обвинуваченого - ОСОБА_6 ,

захисника - адвоката ОСОБА_7 ,

представника потерпілої - адвоката ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16 жовтня 2023 року за № 0003645 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за апеляційною скаргою його захисника - адвоката ОСОБА_7 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 лютого 2024 року,-

в с т а н о в и л а :

Цим вироком

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Хмельницького, громадянина України, із середньою-спеціальною освітою, який працює водієм в ТОВ «Хмельницьке Таксі», одруженого, має на утриманні двох малолітніх дітей, зареєстрованого по АДРЕСА_1 , мешканця АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено його від відбування основного покарання з випробуванням та встановлено іспитовий строк терміном 2 роки.

Покладено на ОСОБА_6 обов`язки, визначені ст. 76 КК України.

Вирішено цивільні позови.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави судові витрати за проведення експертиз в сумі 2390 грн. 60 коп.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17.10.2023 року на речовий доказ - автобус «Mercedes-Benz O530/C26», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , скасовано.

Питання про речові докази вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

За вироком суду, 16.10.2023 року, близько 9 год. 25 хв., ОСОБА_6 , керуючи автобусом «Mercedes-Benz O530/C26», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись в середній смузі руху проїзної частини проспекту Миру в м. Хмельницькому в напрямку від вул. Свободи до Старокостянтинівського шосе, наближаючись до регульованого пішохідного переходу, який знаходиться неподалік будинку АДРЕСА_3 , в порушення вимог п. 2.3 «б», 8.7.3 «е», 8.10 Правил дорожнього руху України, був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою, не зупинив керований ним автобус перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінія), а продовжив рухатись на заборонений червоний сигнал світлофора та допустив наїзд керованим ним транспортним засобом на пішохода ОСОБА_9 , яка перетинала проїзну частину Проспекту Миру по регульованому пішохідному переході з права на ліво відносно напрямку його руху на зелений сигнал світлофора, який дозволяв їй рух. Внаслідок цього пішохід ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження у вигляді:

- політравми, поєднаної травми, закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, цефалічного синдрому, закритого перелому кісток основи черепа, перелому задньої стінки основної пазухи черепа, перелому крила клиновидної кістки справа з переходом на очницю, перелому лівого потиличного виростку потиличної кістки з переходом на основу черепа, переломів правої орбіти, правої частини верхньої щелепи, правої виличної кістки, перелому передньої стінки гайморової пазухи, посттравматичного гемосинуситу, закритого перелому нижньої щелепи праворуч, ретробульбарної гематоми, забійної рани м`яких тканин верхньої повіки, екзофтальму і собкон`юктивального крововиливу правого ока, внутрішньошкірних крововиливів правої щічної, параорбітальної, потиличної ділянок, саден шкіри обличчя, закритої травми шийного відділу хребта, крайового уламкового дорзального перелому тіла четвертого шийного хребця (С4), закритої травми грудної клітини із переломами ребер зліва, лівобічним гідротораксом, внутрішньошкірних крововиливів обох плечових ділянок, саден шкіри грудної клітини, закритої травми тазу і черевної порожнини, гематоми печінки, закритого вертикально-нестабільного перелому тазу: лобкової, клубкової, крижової, сідничної кісток зліва зі зміщенням відламків, закритого внутрішньо-суглобового перелому лівої кульшової западини, закритого перелому проксимального епіметадіафізу лівої малогомілкової кістки, саден шкіри кінцівок, колінних суглобів, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, як такі, що небезпечні для життя в момент заподіяння.

Водій ОСОБА_6 допустив порушення правил безпеки дорожнього руху, що передбачені п. 2.3 «б», 8.7.3 «е», 8.10 Правил дорожнього руху України.

Вказані порушення правил безпеки дорожнього руху, перебувають у прямому причинному зв`язку з дорожньо - транспортною пригодою та її наслідками, а саме: заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_9 .

Не погоджуючись з вироком суду в частині призначення додаткового покарання, захисник ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив вирок змінити. Включити у його мотивувальну частину обставину, яка відповідно до п. 21 ч. 1 ст. 66 КК України пом`якшує покарання обвинуваченого - надання допомоги потерпілій безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення. Виключити з резолютивної частини вироку призначене додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 2 роки. В решті вирок залишити без змін.

Призначене покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, на його думку, є явно несправедливим через суворість.

Посилається на те, що відповідно до санкції ч. 2 ст. 286 КК України суд може не призначати додаткового покарання.

Призначаючи додаткове покарання, суд не навів мотивів необхідності його застосування, зіслався на те, що в результаті дорожньо - транспортної пригоди наступили тяжкі наслідки, однак вказане не є визначальним під час призначення додаткового покарання, а є кваліфікуючою ознакою ч. 2 ст. 286 КК України.

Не враховано таку пом`якшуючу покарання обставину як надання допомоги потерпілій безпосередньо після вчинення пригоди.

Не в повній мірі враховано особу винного, а саме: обвинувачений ОСОБА_6 на обліках у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, раніше до відповідальності не притягувався, у стані сп`яніння не перебував, злочин вчинив з необережності, залишився на місці пригоди, надавав допомогу потерпілій, у вчиненому щиро розкаявся, співпрацював зі слідством, відшкодував шкоду потерпілій та продовжує далі відшкодовувати, характеризується позитивно, на утриманні має 2 неповнолітніх дітей.

Крім того, ОСОБА_6 страждає на гіпертонічну хворобу, потребує періодичного лікування, що вимагає чималих коштів, матеріально допомагає дружині утримувати її батьків, які є пенсіонерами, проживають віддалено, потребують витрат на лікування та транспортування до медичних закладів.

На утриманні обвинуваченого знаходяться двоє неповнолітніх дітей, які також потребують транспортних перевезень (до шкоди, секцій, мед закладів).

Не взято до уваги те, що ОСОБА_6 працює водієм автобуса у ТОВ «Хмельницьке таксі», дана робота є єдиним джерелом його доходу і основним джерелом доходів його сім`ї. Позбавлення права керування транспортними засобами призведе до погіршення фінансового стану його сім`ї та неможливості обслуговувати їх потреби, а також відшкодовувати шкоду потерпілій.

Не враховано і позицію потерпілої, яка не наполягала на призначенні додаткового покарання.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 на підтримку апеляційної скарги, прокурора та представника потерпілої - адвоката ОСОБА_8 , які заперечили проти такої, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Апеляційний перегляд оскаржуваного вироку здійснюється у відповідності до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, в межах поданої обвинуваченим апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, зазначених у вироку та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України, в поданій апеляційній скарзі сторонами не оспорюються, а тому, відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, апеляційним судом не переглядаються.

Що стосується призначеного обвинуваченому покарання, то доводи сторони захисту, які зводяться до незгоди із призначенням додаткового покарання, не знайшли свого підтвердження в апеляційному суді.

Так, відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Виходячи із указаної мети й принципів справедливості, пропорційності та індивідуалізації кримінальної відповідальності, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх суспільній небезпечності та даним про особу винного.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

У п. п. 1-4 цієї Постанови Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що судам при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, необхідно суворо дотримуватись вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Згідно п. 15 вказаної Постанови, додаткові покарання мають важливе значення для запобігання вчиненню нових злочинів як самими засудженими, так і іншими особами, рекомендувати судам при постановленні вироку обговорювати питання про застосування поряд з основним покаранням, відповідного додаткового.

Доведено, що ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України.

Санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого. У цьому випадку додаткове покарання є альтернативним, а доцільність його застосування вирішується судом у кожному конкретному випадку, залежно від конкретних обставин кримінального провадження. Такого висновку дійшла колегія суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 10.08.2021 року, справа № 137/807/20.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_6 , керуючи автобусом «Mercedes-Benz O530/C26», порушив вимоги п. 2.3 «б», 8.7.3 «е», 8.10 Правил дорожнього руху України, а саме: не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, не зупинив керований ним автобус перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінія), а продовжив рухатись на заборонений червоний сигнал світлофора та допустив наїзд керованим ним транспортним засобом на пішохода ОСОБА_9 , яка перетинала проїзну частину по регульованому пішохідному переході на зелений сигнал світлофор. Внаслідок цього пішохід ОСОБА_9 отримала тяжкі тілесні ушкодження.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_6 додаткового покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд першої інстанції правильно врахував, що останній допустив одночасне грубе порушення декількох правил дорожнього руху, в результаті якого наступили тяжкі наслідки.

Зокрема, правильно враховано, що ОСОБА_6 не зупинився перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінія); продовжив рух на заборонений червоний сигнал світлофора та допустив наїзд на пішохода, яка перетинала проїзну частину по регульованому пішохідному переході на зелений сигнал світлофора, що призвело до отримання потерпілою тяжких тілесних ушкоджень, від яких остання лікується й досі.

З таким висновком місцевого суду про призначення ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом погоджується колегія суддів.

Доводи ж сторони захисту про те, що додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами є обмеженням права обвинуваченого на працю, на увагу суду не заслуговують, оскільки закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є джерелом доходу.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає у передбаченому законом обмежені її прав і свобод.

Будь - який вид покарання, передбачений КК, призводить до звуження прав обвинуваченої особи. Однак, таке звуження прав зумовлене правовою природою покарання, яке окрім іншого, є заходом кримінального примусу, що застосовується від імені держави до особи, яка вчинила кримінально - каране діяння.

ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а тому, з урахуванням вищенаведених обставин, до нього обґрунтовано застосовано даний захід кримінального примусу.

Твердження апелянта про те, що суд не повністю врахував особу винного, а саме: обвинувачений ОСОБА_6 з раннього віку займається суспільно - корисною працею, на обліках у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, раніше до відповідальності не притягувався, у стані сп`яніння не перебував, злочин вчинив з необережності, у вчиненому щиро розкаявся, співпрацював зі слідством, добровільно надає матеріальну допомогу потерпілій, характеризується позитивно, на утриманні має 2 неповнолітніх дітей, страждає на гіпертонічну хворобу, допомагає дружині утримувати хворих матір та вітчима, колегія суддів до уваги не бере, оскільки всі вище перелічені обставини були враховані місцевим судом під час призначення обвинуваченому покарання, від якого його на підставі ст. 75 КК України було звільнено від відбування з випробуванням із встановленням іспитового строку.

Що стосується позиції потерпілої, висловленої через представника, які не наполягали на необхідності призначення додаткового покарання обвинуваченому, то слід зазначити, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, законодавець відніс до злочинів проти безпеки руху. Тому, у даному випадку думка потерпілої щодо виду та розміру покарання не є вирішальною. Вибір виду та розміру покарання належить до дискреційних повноважень суду. Отже, саме суд, з урахуванням усіх обставин справи, визначає необхідність призначення додаткового покарання.

Посилання сторони захисту на наявність в діях ОСОБА_6 такої пом`якшуючої покарання обставини як надання допомоги потерпілій, колегія суддів до уваги не бере, з огляду на наступне.

Відповідно до роз`яснень, наданих у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року із змінами, внесеними згідно з Постановами Верховного Суду від 06.11.2009 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (абзац 1 пункт 4), встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення.

При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Тобто, суд при встановлені обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання є самостійним та незалежним від наведених чи не наведених в обвинувальному акті обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Перелік обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, наведений в ст. 66 КК України.

Згідно з п. 21 ч. 1 цієї статті однією з таких обставин визнається надання медичної або іншої допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення;

Під наданням іншої допомоги потерпілому необхідно розуміти вжиття будь-яких активних заходів з метою відвернення можливих суспільно небезпечних наслідків (наприклад, викликати невідкладну швидку допомогу, доправити транспортним засобом потерпілого до найближчого лікувально-профілактичного закладу тощо). Надання такої допомоги має відбуватися безпосередньо після вчинення злочину.

У судовому засіданні місцевого суду ОСОБА_6 повідомив, що після вчинення дорожньо - транспортної пригоди він залишився на місці події, перебував поряд із потерпілою, слідкував за її станом, не дозволяв іншим особам її перевертати.

Разом з тим, із матеріалів провадження вбачається, що повідомлення до поліції про вчинення дорожньо - транспортної пригоди із викликом медичних працівників здійснено іншою особою ( ОСОБА_10 ), а не ОСОБА_6 , що підтверджується даними рапорту працівника поліції (а.с. 43). До найближчого медичного закладу остання була доставлена каретою швидкої допомоги, що підтверджується відомостями із карти виїзду екстреної медичної допомоги № 158 від 16.10.2023 року (а.с. 79).

Отже, в діях ОСОБА_6 не вбачається такої пом`якшуючої покарання обставини як надання допомоги потерпілій, оскільки останній лише виконав свій обов`язок, визначений п.п. 2.10. п. 2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України, яким визначено, що у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди.

На переконання колегії суддів, така позиція обвинуваченого ОСОБА_6 є обраним ним способом захисту та бажанням пом`якшити покарання за скоєне кримінальне правопорушення.

Інші доводи апеляційної скарги не можна визнати переконливими, оскільки вони не містять доказів, які б спростували висновки суду першої інстанції та впливали на законність судового рішення в частині призначеного додаткового покарання.

Отже, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання із застосуванням додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, виходячи із принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є співмірним протиправному діянню, справедливим, таким, що відповідає тяжкості вчиненого ним правопорушення, сприятиме виправленню обвинуваченого та попередженню вчинення ним нових злочинів, а також таким, що не буде становити «особливий надмірний тягар для особи», адже відповідає справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

За таких обставин, колегія суддів вважає вирок суду першої інстанції в частині призначеного додаткового покарання законним, обґрунтованим та вмотивованим, порушень норм закону колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419, 426 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 лютого 2024 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційну скаргу його захисника - адвоката ОСОБА_7 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Касаційного Кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення апеляційним судом.

Головуюча: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3