Провадження №1-кп/127/636/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2024 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченої ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засідання в приміщені суду в м. Вінниці кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України, відомості про яке внесено 26 серпня 2022 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000347,-

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Вінницького міського суду Вінницької області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України.

Прокурор ОСОБА_3 у судовому засіданні заявила клопотання в якому просила суд продовжити обвинуваченій ОСОБА_4 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Клопотання мотивовано тим, що ОСОБА_4 на даний час обвинувачується у злочині, який вчинено в період триваючої збройної агресії російської федерації, що свідчить про можливість переховуватися від суду через тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання винною, має потенційну змогу впливати на свідків у кримінальному провадженні, оскільки їй достовірно відомо про їх місце проживання, які судом ще не допитані, а також може вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки обвинувачується у вчиненні умисних дій, які спрямовані на допомогу державі-агресору (пособництво), окупаційній адміністрації держави-агресора, вчинені громадянином України, з метою завдання шкоди Україні шляхом реалізації, підтримки рішень та дій держави-агресора, окупаційної адміністрації держави-агресора, що свідчить і про толерантне ставлення до дій держави-агресора щодо захоплення частини території України, що вказує на наявність ризику того, що остання може вчинити інше кримінальне правопорушення проти основ національної безпеки України, тим самим зашкодити державі, адже дана категорія злочинів є найбільш небезпечними посяганнями на суспільні відносини, які забезпечують державну безпеку, обороноздатність, незалежність країни, її конституційний лад.

Ризики, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачена може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення запобігання ризикам, передбаченим п. п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, обвинуваченій ОСОБА_4 доцільно продовжити строк тримання під вартою на 60 днів.

Захисник ОСОБА_5 у судовому засіданні заперечив щодо задоволення клопотання прокурора. Оскільки, його підзахисна ОСОБА_4 на протязі тривалого часу (9 місяців) перебуває під вартою, а тому ризики на які посилається прокурор вже перестали існувати, а деякі з них не існували взагалі.

Захисник просив суд змінити обвинуваченій ОСОБА_4 запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт посилаючись на доводи, які викладені в письмовому клопотанні від 03.01.2024, яке долучено до матеріалів провадження. Зокрема, захисник посилаючись на те, що обвинувачення є вкрай формальним та мінімально обґрунтованим, а відтак суд зобов`язаний встановити та дати правову оцінку в сенсі достатності для застосування щодо особи обмежувальних заходів.

Щодо зазначених у клопотанні прокурора ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, захисник ОСОБА_5 зауважив, що припущення щодо ймовірного переховування його підзахисної від слідства та суду спростовується тим беззаперечним фактом, що ОСОБА_4 у разі, якщо б вона вважала, що в її діях наявні ознаки будь-якого кримінального правопорушення, мала фактичну можливість завчасно покинути с. Чорнобаївка та евакуюватися на лівий берег р. Дніпро чи до тимчасово анексованої території АРК, ще до деокупації міста Херсон, тобто до 11.11.2022. Тим більше її попереджували, та вона і сама усвідомлювала про те, що будучи донькою особи, яка за твердженням слідства погодилась на співпрацю з окупаційною владою, та добровільно виконувала обов`язки так званого голови Чорнобаївської ВЦА ОСОБА_6 , до неї в будь-якому випадку буде відповідне ставлення з боку правоохоронних органів України в процесі проведення фільтраційних процедур після деокупації. Однак, ОСОБА_4 цього не вчинила та залишилась у рідному селищі. Свідомо наражаючись на неприємності, відмовила своєму батькові в евакуації разом з ним. Натомість залишилась у с. Чорнобаївка разом з своєю родиною, чоловіком та неповнолітнім сином ОСОБА_7 , якого вони виховують разом та проживали спільно з батьками чоловіка. При цьому припустити, що вона не усвідомлювала подальшого негативного перебігу перш за все щодо неї - не можливо. Відповідно її вибір був свідомий, що спростовує підозру у вчиненні нею певних дій з ідеологічних та корисних мотивів.

В подальшому, через нестерпність та безперервність обстрілів з боку зс рф разом прийняли рішення та виїхали з постійного місця проживання без застосування будь-яких конспіраційних заходів та тимчасово знайшли помешкання у м. Хмільник. Де продовжили відкритий спосіб життя. Оформила дитину в українську школу ОСОБА_8 , де син ОСОБА_7 продовжив навчання в онлайн режимі, тощо.

Додатковим аргументом на підтвердження підстав для виїзду із с. Чорнобаївка є і той факт, що в подальшому під час артилерійських обстрілів снаряд прилетів в тому числі і в помешкання, де постійно до виїзду проживала родина обвинуваченої. В іншому випадку, її родини могло вже не бути і вона могла стати жертвою артобстрілу.

Таким чином, зазначені реальні обставини справи повністю спростовують припущення прокурора про ймовірність її переховування. Якщо вона вже не втекла, то навіть і усвідомлення ймовірного тяжкого покарання, не спонукало та не буде спонукати вдатися до втечі та переховування.

Крім того, гіпотетичному існування зазначеному ризику можливо запобігти, шляхом застосування іншого запобіжного заходу, який не пов`язаний з позбавленням волі, в тому числі і перебуванням під цілодобовим домашнім арештом з носінням електронного засобу стеження та покладенням відповідних обов`язків.

Щодо можливого ризику впливу на свідків, захисник ОСОБА_5 зауважив, що доводи прокурора є недоведеними, так як, за характером вже описаних дій та поведінки ОСОБА_4 , яку вона демонструє з моменту деокупації Херсонської області, вона за власною ініціативою припинила будь-яке спілкування з усіма колишніми односельчанами та своїми знайомими, зосередилась тільки на родині та вихованні дитини. Жодних дій, так і проявів, спрямованих на завчасне орієнтування тих чи інших осіб, щодо розповсюдження чи підтвердження ймовірно вчинених нею дій під час тимчасової окупації с. ОСОБА_8 не вчиняла, так як не вважає, що в її діях є склад, в тому числі інкримінованого їй злочину. Такий ризик якщо є, то мінімальний, та йому можливо запобігти, заборонивши їй спілкуватися з певним колом осіб, що і передбачено нормами чинного КПК України.

Щодо ризику продовження кримінального правопорушення чи можливість вчинення іншого кримінального правопорушення, захисник ОСОБА_5 зауважив, що на його думку такий ризик є безглуздим, так як взагалі можливо продовжити вчиняти кримінальне правопорушення в якому їй повідомили про підозру, при цьому знаходитися на підконтрольній українській владі території України, а с. Чорнобаївка є деокупованою територією з 11.11.2022.

Враховуючи наведені обставини захисник ОСОБА_5 просив суд змінити обвинуваченій ОСОБА_4 запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт за місцем її проживання, а в задоволенні клопотання прокурора відмовити.

Обвинувачена ОСОБА_4 у судовому засіданні підтримала клопотання захисника ОСОБА_5 та просила суд змінити її запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт.

Вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали кримінального провадження, суд приходить до наступних висновків.

При вирішенні питання про продовження обвинуваченій ОСОБА_4 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а також клопотання захисника ОСОБА_5 про зміну обвинуваченій ОСОБА_4 запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, суд враховує вимоги ст. 178 КПК України, а саме: вік та стан здоров`я обвинуваченого, сімейний та матеріальний стан, вид діяльності та місце проживання та інші обставини, що мають значення для прийняття відповідного рішення.

Крім того, суд враховує вимоги ст. 177 КПК України, а саме те, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілого, свідка, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Завданням застосування будь-якого запобіжного заходу є забезпечення належної процесуальної поведінки особи, яка піддана кримінальному переслідуванню, а при обранні того чи іншого запобіжного заходу, достатнього і необхідного у кожному конкретному випадку, крім тяжкості звинувачення, необхідно враховувати сукупність перелічених в законі обставин.

Як зазначає Європейський суд з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

При оцінці ризиків переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання. У справі «Ілійков проти Болгарії» від 26.07.2001 р. ЄСПЛ зазначив, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінювані ризиків переховування або повторного вчинення злочинів. При оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання. Так, у рішенні «Пунцельт проти Чехії» № 31315/96 від 25 квітня 2000 року, Страсбурзький суд визнав достатнім мотивування чеських судів, що прийняли рішення про тримання під вартою, з огляду, в тому числі на те, що заявникові загрожувало відносно суворе покарання.

За змістом обвинувального акту, ОСОБА_4 обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України, який відноситься до особливо тяжких злочинів, за який передбачено відповідальність у виді позбавлення волі на строк від десяти до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна або без такої.

Доводи сторін, в тому числі і щодо правильності формулювання обвинувачення, наявність чи відсутність доказів на підтвердження пред`явленого обвинувачення, допустимість доказів, будуть перевірятися та оцінюватися судом у відповідності до вимог чинного кримінального процесуального законодавства.

Так, враховуючи тяжкість інкримінованого обвинуваченій кримінального правопорушення, яке відносяться до категорії особливо тяжких злочинів, суворість покарання, що має свій раціональний зміст, оскільки свідчить про ступінь суспільної небезпечності обвинуваченої та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за особливо тяжкий злочин підвищує ризик того, що перебуваючи на волі, обвинувачена може переховуватися від суду.

При встановлені наявності ризику впливу на свідків, суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному проваджені, а саме спочатку, на стаді досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акта до суду, а стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи у судовому засіданні. При цьому, суд може обґрунтувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору або посилатися на них.

У вказаному кримінальному провадженні свідки судом ще не допитані, а тому ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України продовжує існувати та є реальним.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що доводи захисника з приводу необґрунтованості ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, на даній стадії судового розгляду, є безпідставними.

Встановлені ризики є надзвичайно високими, що в сукупності з тяжкістю можливого покарання, яке відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків, свідчать про недостатність застосування іншого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, адже більш м`який запобіжний захід, не здатний забезпечити виконання ОСОБА_4 процесуальних обов`язків, а також запобігти спробам переховуватись від суду, впливати на свідків або вчинити інше кримінальне правопорушення.

Всі доводи сторони захисту, які зводяться до тверджень про недопустимість доказів винуватості у вчиненні інкримінованого злочину, не можуть розглядатись судом під час вирішення питання про продовження строку тримання під вартою, оскільки на цій стадії розгляду, суд здійснює тільки перевірку обставин, які підтверджують наявність ризиків, що є підставою для продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Доводи ж сторін, в тому числі і щодо правильності формулювання обвинувачення, наявність доказів на підтвердження пред`явленого обвинувачення, будуть перевірятися та оцінюватися судом у відповідності до вимог чинного кримінального процесуального законодавства.

Суд враховує положення ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Водночас, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював і те, що суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Згідно рішення Європейського суду у справі "Вишневський та інші проти України", при розгляді клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.

Сторона захисту, заперечуючи проти задоволення клопотання прокурора, просила розглянути можливість застосування більш м`яких запобіжних заходів, а саме цілодобового домашнього арешту, проте не зазначила передбачені законом підстави та вагомі аргументи на користь такої позиції, які виправдовували б застосування менш суворого запобіжного заходу. Доказів, що за станом здоров`я обвинувачена не може перебувати в умовах тримання під вартою суду не надано.

Окрім того, відповідно до ч. 6 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2,258-258-5,260,261,437-442 КК України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Вирішуючи питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд оцінює в сукупності всі обставини, у тому числі, як вищезазначено тяжкість злочину, який відповідно до ст.12 КК України відноситься до особливо тяжких злочинів проти основ національної безпеки України під час дії воєнного стану, який введений на території України відповідно до указу президента України від 24.02.2022 за №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», що є найбільш небезпечним посяганням на суспільні відносини, які забезпечують державну безпеку, обороноздатність, незалежність країни, її конституційний лад, що свідчить про підвищену суспільну небезпечність інкримінованого злочину, а також той факт, що в даному випадку застосування більш м`якого запобіжного заходу не можливо, оскільки інші заходи, на думку суду, не стримають обвинувачену, на даній стадії судового розгляду, від спроби переховуватись, а також впливати на свідків у кримінальному провадженні, та зазначає про наявність правових підстав для задоволення клопотання в повному обсязі.

Вимоги ч. 6 ст. 176 КК України, а також встановлені ризики, передбачені п.п.1, 3 ч.1 ст. 177 КПК України, спростовують твердження сторони захисту про можливість застосування до обвинуваченої ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Викладені обставини дають суду підстави для відмови в задоволенні клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу.

Враховуючи наведене, відповідно до положень ч. 4 ст. 183 КПК України, під час дії воєнного стану суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави. Так, суд вважає за можливе при постановленні ухвали про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не визначати розмір застави, оскільки ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст.111-2 КК України.

Керуючись ст.ст. 176-178, 183, 193-197, 331, 372 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу обвинуваченій ОСОБА_4 з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, відмовити.

Клопотання прокурора про продовження обвинуваченій ОСОБА_4 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, задовольнити.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжити на 60 діб, починаючи з 16.01.2024 до 15.03.2024 включно.

Строк дії ухвали суду, 60 діб, тобто до 15.03.2024 включно.

Копію ухвали направити для виконання до ДУ «Вінницької установи виконання покарань (№1)».

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Подання апеляційної скарги на ухвалу зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання.

Суддя: