В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"30" жовтня 2023 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000645 від 15.06.2023 за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Донецької область м. Торецьк, українця, громадянина України, військовозобов`язаного, з середньо-спеціальною освітою, не одруженого, працюючого не офіційно водієм, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

за участю учасників кримінального провадження

прокурора ОСОБА_4 ,

потерпілої ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 , 15.06.2023 приблизно о 08 годині 30 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем марки "Hyundai Accent", реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись у крайній лівій смузі проїзної частини вул. Бажова у м. Києві, зі сторони вул. Краківська наближався до регульованого перехрестя з вул. Вінстона Черчилля, де розпочав маневр повороту ліворуч на зелений, (дозволяючий рух в його напрямку сигнал світлофору).

В цей час пішохід, ОСОБА_5 , розпочала перетин проїзної частини вул. Вінстона Черчилля у м. Києві, в безпосередній близькості від регульованого пішохідного переходу, позначеного інформаційно-вказівними дорожніми знаками 5.38.1 - 5.38.2, дорожньою розміткою 1.14.2 ПДР України та пішохідними світлофорами на яких був увімкнений зелений (дозволяючий рух пішоходів), сигнал світлофору, прямуючи справа наліво, відносно напрямку вищевказаного транспортного засобу.

Під час руху ОСОБА_3 допустив порушення вимог пунктів 1.5, 2.3 «б», 10.1, 10.5 та 16.2 Правил дорожнього руху України:

-п. 1.5: дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків;

-п. 2.3: для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

-підпункт «б»: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим транспортом у дорозі;

-п. 10.1: перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;

-п. 10.5: поворот необхідно виконувати так, щоб при виїзді з перехрещення проїзних частин транспортний засіб не опинився на смузі зустрічного руху, а у разі повороту праворуч слід рухатися ближче до правого краю проїзної частини.

-п. 16.2: на регульованих і нерегульованих перехрестях водій, повертаючи праворуч або ліворуч, повинен дати дорогу пішоходам, які переходять проїзну частину, на яку він повертає, а також велосипедистам, які рухаються прямо в попутному напрямку.

Порушення вищевказаних вимог Правил дорожнього руху з боку водія ОСОБА_3 , виявились у тому, що він керуючи технічно справним автомобілем марки «Hyundai Accent», р.н. НОМЕР_1 , будучи обізнаним, що на регульованих перехрестях водій, повертаючи ліворуч, повинен дати дорогу пішоходам, які переходять проїзну частину на яку він повертає, маючи об`єктивну змогу завчасно виявити пішохода, яка перетинала проїзну частину вул. Вінстона Черчилля у м. Києві в безпосередній близькості від регульованого пішохідного переходу, позначеного інформаційно-вказівними дорожніми знаками 5.38.1 - 5.38.2, дорожньою розміткою 1.14.2 ПДР України та пішохідними світлофорами (на яких був увімкнений зелений, дозволяючий рух пішоходів, сигнал світлофору), та відповідно дати їй дорогу, не зміг вірно оцінити дорожню обстановку та її зміни, не переконався, що зміна напрямку руху ліворуч буде безпечною для інших учасників дорожнього руху, відволікся від керування транспортним засобом у дорозі, внаслідок чого, під час виконання повороту ліворуч, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_5 , яка наближалась справа, до смуги руху зазначеного транспортного засобу.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_5 , отримала тілесні ушкодження у вигляді: закрита травма живота: переломи лонної та сідничної кісток справа (без зміщення уламків); садна (без опису морфології) у ділянці лівої кисті, які в сукупності відносяться до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості.

Порушення вимог пунктів 1.5, 2.3 «б», 10.1, 10.5 та 16.2 Правил дорожнього України руху водієм ОСОБА_3 , знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

Таким чином, ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили потерпілій ОСОБА_5 середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Будучи допитаним в судовому засіданні ОСОБА_3 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, дав покази, якими підтвердив вище викладені обставини його скоєння, зокрема в частині часу, місця та способу вчинення, щиро розкаявся у вчиненому.

Вказав, що дійсно, 15.06.2023 приблизно о 08 годині 30 хвилин, керував автомобілем марки "Hyundai Accent", реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись у крайній лівій смузі проїзної частини вул. Бажова у м. Києві, зі сторони вул. Краківська він наближався до регульованого перехрестя з вул. Вінстона Черчилля, де повертаючи ліворуч на зелений сигнал світлофору його засліпило сонце та він не помітив пішохода ОСОБА_5 , яка почала переходити дорогу на пішохідному переході, у зв`язку із чим допустив на неї наїзд. Вказав, що цивільний позов в частині моральної шкоди визнає частково.

Виразив готовність понести покарання за вчинене у межах своєї вини.

Крім повного визнання своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення просив суд визнати недоцільним дослідження доказів в частині обставин вчинення даного злочину, так як повністю погоджується з встановленими обставинами.

Покази обвинуваченого в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин, добровільності та істинності його позиції.

Потерпіла ОСОБА_5 , будучи допитаною з дотриманням правил, передбачених частиною другою, третьою, п`ятою-чотирнадцятою статті 352 КПК України, у судовому засіданні та попередженою про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, надала у суді показання, з яких вбачається, що вранці 15.06.2023 року вона йшла на роботу за зупинилась на червоний сигнал світлофору біля пішохідного переходу по вул. Вінстона Черчилля. Після того, як загорівся зелений сигнал світлофору вона розпочала рух через проїзну частину дороги, при цьому вона подивилась по сторонам чи не має автомобілів, проте була збита автомобілем обвинуваченого. Внаслідок ДТП їй спричинено тілесні ушкодження середньої тяжкості, а саме два переломи. Після ДТП обвинувачений намагався надати їй медичну допомогу, свідками ДТП було викликано швидку медичну допомогу та її було доставлено до лікарні. Обвинувачений прийшов до неї в лікарню лише на третій день її перебування там, матеріальну допомогу не надавав.

За згодою учасників судового провадження, які не оспорюють фактичні обставини справи, кваліфікацію кримінального правопорушення, судом встановлено, що вони вірно розуміють зміст обставин справи, відсутні сумніви в добровільності їх позиції, суд, у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого та потерпілої, дослідженням зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують його особу, тих, що стосуються вирішення питання про долю речових доказів, а також інших доказів, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин даного кримінального провадження та інших з метою правильної кваліфікації дій обвинуваченого, у відповідності до положень Кримінального Кодексу України.

Суд, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, у межах ч. 3 ст. 349 КПК України, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, а саме - у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили потерпілій середньої тяжкості тілесне ушкодження, за вище встановлених обставин.

При цьому, з урахуванням, висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах відображеного у постанові Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 22 березня 2018 року у справі № 521/11693/16-к, судом установлено, що обставини визнані судом у вироку як доведені, з числа регламентованих ст. 91 КПК України, у своїй сукупності підтверджуються процесуальними джерелами доказів, які передбачені ст. 84 того ж Кодексу, та містяться у матеріалах цього провадження, як наслідок, суд вважає, встановленими всі обставини, що мають значення для кримінального провадження шляхом обсягу та порядку дослідження доказів на їх підтвердження, у порядку ст. 349 КПК України.

При ухваленні вироку відносно обвинуваченого ОСОБА_3 суд вважає за необхідне відповідно до положень ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосувати як джерело права Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини.

Так, у рішеннях «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року Європейський суд з прав людини зазначає, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту.

Враховуючи викладене, суд, допитавши обвинуваченого, дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення (злочину) при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_3 суд визнає щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_3 , відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Також, суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_3 на обліку у лікаря нарколога та лікаря-психіатра не перебуває; має постійне місце проживання, спосіб життя (раніше не судимий, не одружений, має задовільний стан здоров`я, військовозобов`язаний, позицію сторони обвинувачення щодо необхідної міри покарання та потерпілої, яка вказала, що з обвинуваченим не примирились, відношення обвинуваченого до вчиненого; ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а саме: його класифікацію за ст. 12 КК України, який є злочином вчиненим з необережності, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції частини першої статті 286 КК України у виді обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами, із застосуванням ст. 75 КК України та звільненням від відбування основного покарання з випробуванням, оскільки суд переконаний, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, дана міра покарання є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Дане ж покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09 червня 2005 року; «Фрізен проти Росії» від 24 березня 2005 року; «Ісмайлова проти Росії» від 29 листопада 2007 року).

Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основному мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у рішенні від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

У той час, як призначення будь-якого іншого виду покарання без звільнення від його відбування, суд сприймає, як діяння, яке б указувало на те, що саме у цій ситуації, та обставинах при яких було вчинено злочин, воно сприймалося б, як грубо непропорційне (діяння та покарання), як наслідок, у світлі практики, ЄСПЛ, сприймалося б як жорстоке поводження, тобто суперечило статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Враховуючи викладене суд вважає призначене покарання обвинуваченому ОСОБА_3 у виді обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами зі звільненням його від відбування основного покарання з випробуванням пропорційним вчиненому злочину та таким, що перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Крім того, потерпілою під час судового розгляду даного кримінального провадження заявлено цивільний позов про відшкодування їй завданої кримінальним правопорушенням матеріальної шкоди в розмірі 20272,00 грн., та моральної шкоди в розмірі 100 000 грн.

У судовому засіданні цивільний позивач пояснила суду, що після ДТП її було госпіталізовано до Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги, за адресою: м. Київ, вул. Братиславська, 3, де вона перебувала на стаціонарному лікуванні з 15.06.2023 по 22.06.2023, після чого була виписана із вказаного лікувального закладу за місцем свого проживання де продовжує лікування під нападом лікарів. Перебуваючи на стаціонарному лікуванні їй надавалася інтенсивна медична допомога, що підтверджується випискою з історії хвороби стаціонарного хворого № 10116. З 22.06.2023 по теперішній час вона продовжує лікування по місцю проживання та перебуває під наглядом лікарів, яких відвідує регулярно. Довгий час вона намагалася і намагається до тепер підтримати своє травмоване здоров`я шляхом тривалого та дороговартісного лікування, яке триває до сьогодні, що підтверджується доданими до позовної заяви фіскальними чеками на придбання медикаментів та медичних матеріалів. Крім цього, внаслідок отриманих тілесних ушкоджень, в результаті неправомірних дій обвинуваченого, вона як цивільний позивач понесла майнові витрати, у вигляді додаткових витрат пов`язаних з лікуванням та відновлення свого здоров`я, витрати на проїзд найманим автомобілем, оскільки проїзд до лікувальних закладів здійснювався лише на таксі, так як їй іншим видом транспорту не можливо було доїхати через стан здоров`я. Також, вона як цивільний позивач понесла витрати у зв`язку з придбанням додаткових медикаментів, дорогих вітамінів, спеціального харчування.

Вказала, що моральна шкода полягає у душевних та психічних стражданнях завданих злочинною поведінкою та з вини ОСОБА_3 , а саме з моменту утворення ДТП вона тривалий час відчувала душевний біль та сильні переживання, пов`язані із тим, що внаслідок кримінального правопорушення вона отримала тяжкі травми та що ніколи вже не зможе бути такою, як була до ДТП, у зв`язку з чим вона вимушена була повністю змінювати свій ритм життя, оскільки на даний час необхідно постійно контролювати навантаження на ушкоджені ділянки свого тіла, відмовитися від значної кількості життєвих потреб, які були до утворення ДТП звичними у її житті. Крім цього, в момент заподіяння тілесних ушкоджень вона перенесла великий психічний стрес, оскільки, була реальна загроза життю, а також ризик не вижити, а також залишитися інвалідом. Спричинені моральні та фізичні страждання позначили негативні зміни у моєму житті, а саме: щоденні думки та спогади про наслідки психотравмуючої події, страх можливого повторення подій, негативні переживання та спогади, потреба в униканні аналогічних обставин, насторога, тривога, емоційні та тілесні реакції при згадуванні, постійний психологічний дискомфорт, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, неприємні сновидіння, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, реакції замикання, бажання уникати контактів з людьми, почуття образи, обурення, побоювання щодо майбутнього стану свого здоров`я. Отже, завдана моральна шкода полягає в порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, та в порушенні стосунків з оточуючими людьми. Це пов`язано тим, що у теперішній час вона є фізично обмеженою особою у зв`язку з травмуванням, цей факт утворює перешкоди для спілкування з її знайомими, зустрічей з ними. Вона не може так ефективно, як раніше вирішували побутові проблеми своєї сім`ї. Після вказаного інциденту веде дещо закритий спосіб життя, рідко виходить з дому, у неї погіршився стан здоров`я, стався розлад сну, стала занижена самооцінка як особистості, вона втратила віру у справедливість та змушена докладати величезні зусилля для відновлення нормальних життєвих відносин.

В судовому засіданні цивільний відповідач/обвинувачений вказав, що заявлений позов в частині матеріальної шкоди визнає в повному обсязі, заявлену потерпілою моральну шкоду визнає частково та вважає її завищеною.

Згідно з ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право пред`явити цивільний позов до обвинуваченого.

Згідно ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками зокрема є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України).

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч. 1 ст. 1166 ЦК України).

Так, частиною 1 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Частина 2 статті 1166 ЦК України встановлює, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

В той же час, згідно абз. 3 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 02 липня 2004 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства, яким передбачені права потерпілих від злочинів», не підлягають розгляду в кримінальній справі позови про відшкодування шкоди, що не випливають із пред`явленого обвинувачення. При виникненні такої ситуації суд повинен роз`яснити потерпілому можливість вирішення спірних питань у порядку цивільного судочинства».

У даному випадку судом, справу, згідно ст. 337 КПК України, розглянуто у межах висунутого/пред`явленого обвинувачення та визнано доведеним, що цивільний відповідач спричинив потерпілій ОСОБА_5 тілесні ушкодження, внаслідок чого вона вимушена звертатись за наданням медичної допомоги, що спричинило витрати на лікування на загальну суму 20272 грн.

Ч. 1 ст. 91 КПК України передбачено, що обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; 6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення; 7) обставини, що є підставою для застосування до юридичних осіб заходів кримінально-правового характеру.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність задоволення цивільного позову потерпілої в частині стягнення матеріальної шкоди в повному обсязі та стягнути з цивільного відповідача/обвинуваченого на користь цивільного позивача/потерпілої суми матеріальних збитків у розмірі 20272 грн.

Вирішуючи питання про розмір відшкодування завданої потерпілій моральної шкоди, суд, у відповідності до вимог ст. 23 ЦПК України, враховує вид характеру правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, ступінь вини обвинуваченого.

Згідно роз`яснень, що містяться в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (з послідуючими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування такої шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, тощо.

Тож визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд враховує глибину фізичних та душевних страждань потерпілої ОСОБА_5 після спричиненого обвинуваченим ДТП, оскільки вимушена була повністю змінювати своє життя, так як на теперішній час є фізично обмеженою особою у зв`язку з травмуванням та постійно контролює навантаження на ушкоджені ділянки тіла, при цьому зазнала сильного психічного стресу під час ДТП, оскільки була реальна загроза її життю, а також ризик залишитися інвалідом.

Також суд при визначенні розміру відшкодування потерпілій моральної шкоди враховує вимоги розумності і справедливості та позицію відповідача/обвинуваченого, що оспорював позовні вимоги в заявленому розмірі, вказавши про надмірність заявленої суми моральної шкоди, а тому вважає, що цивільний позов в частині моральної шкоди підлягає частковому задоволенню в сумі 60 000 (шістдесят тисяч) гривень, з урахуванням моральних страждань які перенесла потерпіла внаслідок вчинення щодо неї протиправних дій.

Питання доцільності обрання запобіжного заходу суд не розглядає з огляду на відсутність з цього питання відповідного клопотання прокурора, та у світлі того, що відповідно до ст.ст. 22, 26 КПК України, суд розглядає тільки ті питання, які винесені на такий розгляд сторонами.

Процесуальні витрати у кримінальному проваджені, вирішено відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України.

Питання речових доказів у кримінальному проваджені вирішено, згідно положень ст. 100 КПК України.

Керуючись ч. 3 ст. 349, ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді обмеження волі строком на 2 (два) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 (один) рік.

Згідно ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обов`язки: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Запобіжний захід не обирався.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь потерпілої ОСОБА_5 в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди - 20 272 (дванадцять тисяч двісті сімдесят дві) гривні 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь потерпілої ОСОБА_5 в рахунок відшкодування моральної шкоди - 60 000 (шістдесят тисяч) гривень 00 коп.

В решті позовних вимог потерпілої ОСОБА_5 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь держави витрати за проведення експертизи (висновок експерта №СЕ-19/111-23/30839-ІТ) в сумі 2390 (дві тисячі триста дев`яносто) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь держави витрати за проведення експертизи (висновок експерта 042-1074-2023) в сумі 5339 (п`ять тисяч триста тридцять дев`ять) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь держави витрати за проведення експертизи (висновок експерта №СЕ-19/111-23/33259-ІТ) в сумі 1434 (одна тисяча чотириста тридцять чотири) грн. 00 коп.

Речові докази у кримінальному проваджені:

- транспортний засіб марки «Hyundai Accent», р.н. НОМЕР_1 , переданий ОСОБА_6 - залишити у володінні власника.

Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, потерпілій та прокурору.

Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Учасникам кримінального провадження роз`яснюється право ознайомитись із журналом судового засідання.

Суддя