ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/527/24 Справа № 1-23/2005
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2024 року м.Кривий Ріг

23 січня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

за участю

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривий Ріг в режимі відеоконференції апеляційні скарги засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 на ухвалу Дружківського міського судуДонецької області від 21 листопада 2023 року, якою в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, відмовлено, -

ВСТАНОВИЛА:

Відповідно до ухвали Дружківського міського суду Донецької області від 21 листопада 2023 року, у червні 2023 року до Дружківського міського суду Донецької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі надійшло до Дружківського міського суду Донецької області.

В обґрунтування клопотання посилається на те, що 16 вересня 2021 року Конституційний Суд України своїм рішенням визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 82 Кримінального кодексу України (далі КК) у зв`язку з тим, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до довічного позбавлення волі. Окрім цього, вважає, що призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі є катуванням у формі його виконання, оскільки не має кінцевого строку або необхідних дій для його закінчення. А тому просить прийняти дану заяву до розгляду та відкрити виключне провадження; провести перегляд постановлених відносно нього рішень, керуючись принципом верховенства права та рішенням ЄСПЛ; скасувати Постанову Верховного Суду від 17 квітня 2019 по справі № 1-23/05, скасувати вирок Апеляційного суду Донецької області від 06 жовтня 2005 року, справа № 1-23 та ухвалу Верховного Суду України від 19 жовтня 2006 року справа № 05-4826 к 06; постановити рішення згідно з урахуванням рішень ЄСПЛ заява 3394/20 та 7 інших і рішення Конституційного Суду України від 16 вересня 2021 року та постановити нове рішення про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі, з урахуванням відбутої частини покарання 25 років, згідно з ч. 5 ст. 72 КК України відповідно до ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 12 червня 2017 року.

Ухвалою Дружківського міського судуДонецької області від 21 листопада 2023 року, в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, відмовлено.

На вказану ухвалу суду захисником ОСОБА_6 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 подана апеляційна скарга, в якій він просить ухвалу Дружківського міського судуДонецької області від 21 листопада 2023 року скасуватита постановити ухвалу, якою звільнити ОСОБА_7 умовно достроково від відбування покарання. Вважає, що особи, які засуджені до довічного позбавлення волі мають право на умовно дострокове звільнення.

Заслухавши суддю-доповідача, засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 , які підтримали доводи своєї апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні,думку прокурора ОСОБА_5 ,дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 06 жовтня 2005 року засуджений вироком Апеляційного суду Донецької області за ст. ст. 69, 142 ч. 2, 142 ч. 3, 215-3 ч. 3, 93 п. п. «а», «г», «е», «з», «і», 17 ч. 2, 93 п. п. «а», «г», «е», «з», «і», 257 КК 1960 р.), ст. ст. 187 ч. 4, 70 КК (2001 р.) до довічного позбавлення волі.

Ухвалою Верховного Суду України від 19 жовтня 2006 року вирок Апеляційного суду Донецької області від 06 жовтня 2005 року залишений без змін. Вирок набрав законної сили 19 жовтня 2006 року.

Постановою Верховного Суду України від 17.04.2019 року заява захисника про перегляд судових рішень задоволена частково: скасований вирок Апеляційного суду Донецької області від 06 жовтня 2005 року та ухвала Верховного Суду України від 19 жовтня 2006 року в частині засудження ОСОБА_7 за епізодами, що мали місце 24 травня 2001 року, 09 серпня 2001 року, 04 серпня 2009 року, 24 травня 2001 року, 02 червня 2001 року, 09 серпня 2001 року; вважати ОСОБА_7 засудженим за ст.ст. 69, 93 «а», «г», «е», «і», 142 ч. 2. 142 ч. 3, 215-3 ч. 3 КК (1960 р.), ст. ст. 187 ч. 4, 257, 70 КК (2001 р.) до довічного позбавлення волі.

Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 20 травня 2019 року прийняті до провадження матеріали кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_7 за ст. ст. 69, 93 п. п. «а», «г», «е», «і», 142 ч. 2, 142 ч. 3, 215-3 ч. 3 КК (1960 р.), ст. ст. 187 ч. 4, 257 КК.

На даний час засуджений ОСОБА_7 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі.

Як вбачається із наданої адміністрацією Державної установи «Бердичівська виправна колонія (№ 70)» характеристики на ОСОБА_7 , за час відбування покарання останній допустив 10 порушень вимог режиму утримання, за що 6 разів притягувався до дисциплінарної відповідальності. Заохочувався 9 разів. В колективі засуджених уживається без ускладдень, по відношенню до представників адміністрації неоднозначний, ззовні та в побуті охайний, підримує соціально корисні зв`язки з рідними, має середній рівень ризику вчинення повторного кримінального правопорушення.

У низці своїх рішень, в тому числі й від 12 березня 2019 року у справі «Пєтухов проти України», ЄСПЛ зазначив, що сам факт того, що зрештою покарання у виді довічного позбавлення волі може бути відбутим у повному обсязі не суперечить ст. 3 Конвенції.

Отже, перегляд покарання у виді довічного позбавлення волі необов`язково має призвести до звільнення відповідного засудженого. Характер встановленого за ст. 3 Конвенції порушення свідчить, що для належного виконання цього рішення від держави-відповідача вимагатиметься впровадження реформи системи перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі. Механізм такого перегляду повинен гарантувати перевірку у кожному конкретному випадку, чи обґрунтовано триваюче тримання під вартою законними пенологічними підставами, та має надавати засудженим до довічного позбавлення волі можливість передбачити з певним ступенем точності, що їм треба зробити, аби було розглянуто питання щодо їх звільнення, та за яких умов це можливо, відповідно до стандартів, розроблених практикою Суду.

У рішенні ЄСПЛ «Ласло Магьяр проти Угорщини», вказано, що Конвенція не забороняє державам засуджувати осіб, що вчинили серйозні злочини, до невизначеного строку покарання у виді позбавлення волі, яке дозволяє тривале тримання під вартою правопорушника у випадку необхідності захисту населення, при цьому це особливо вірно для осіб, визнаних винуватими у вбивстві та інших тяжких злочинах проти особистості. Той факт, що такий засуджений, можливо, відбув тривалий термін тюремного ув`язнення, не зменшує позитивне зобов`язання держави по захисту населення; держава може виконати це зобов`язання, продовжуючи тримати під вартою таких довічно ув`язнених до тих пір, доки вони залишаються небезпечними.

Аналогічну правову позицію висловила і Велика Палата Верховного Суду, яка 08 липня 2020 року розглянула в судовому засіданні кримінальну справу за заявою ОСОБА_8 про перегляд судових рішень, постановлених щодо нього, з підстав встановлення рішенням ЄСПЛ від 12 березня 2019 року (заява № 41216/13) у справі «Пєтухов проти України № 2» порушення Україною вимог ст. 3 Конвенції у зв`язку з тим, що покарання заявника у виді довічного позбавлення волі є таким, яке неможливо скоротити. При цьому у своїх інших рішеннях ЄСПЛ також неодноразово звертав увагу на недосконалість чинного законодавства України і необхідність дотримуватися принципу правової визначеності, зокрема у п. 31 рішення в справі «Ракевич проти Росії» (Rakevich v. Russia), у п. 109 рішення у справі «Церква Бесарабської Митрополії та інші проти Молдови» (Metropolitan Church of Bessarabia and Others v. Moldova), у п. 53 рішення в справі «Єлоєв проти України» (Yeloyev v. Ukraine) та у п. 19 рішення в справі «Новік проти України» (Novik v. Ukraine).

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що встановлені порушення Конвенції щодо ОСОБА_8 полягають у тому, що в Україні немає законодавчих підстав пенологічного характеру, які забезпечують особам, засудженим до довічного позбавлення волі, перспективу реального звільнення або перегляду призначеного покарання.

Враховуючи національне законодавство та практику ЄСПЛ, Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків: а) довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі Конвенції, та не являє собою порушення ст. 3 цієї Конвенції; б) лише нескорочуване довічне позбавлення волі є порушенням ст. 3 Конвенції; в) відсутнє порушення ст. 3 Конвенції в тому випадку, коли існує нормативно визначений на національному рівні та практично ефективний механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі; г) механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі повинен надавати національним органам можливість оцінити зміни поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваючого утримання в ізоляції.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що в національному законодавстві України існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі.

Однак заповнення прогалин у нормативно-правових актах, прийняття законів, внесення до них змін і доповнень, узгодження їх положень між собою є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо правотворення, які належать законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

Підсумовуючи зазначене, як ЄСПЛ, так КСУ і Верховний Суд констатували de facto певну законодавчу прогалину в питаннях неможливості в Україні здійснювати оцінку змін поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваючого утримання в ізоляції, але вказаного роду прогалини мають усуватися виключно законодавцем, а не судом, оскільки при вирішенні конкретного клопотання засудженого у кримінальному провадженні правозастосувач, яким в даному випадку є суд, повинен діяти відповідно до точного змісту норми права, яку він застосував, у межах своєї компетенції, суворо дотримуватися процедури розгляду порушених особою питань, тобто користуватися принципом законності, згідно якого «дозволено робити лише те, що передбачено в законі» (ст. 19 Конституції України, Рішення КСУ № 7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року).

Пункт 4.1 рішення Другого сенату Конституційного Суду України зобов`язав Верховну Раду України усунути невідповідність окремих положень КК Основному Закону шляхом запровадження правового механізму, здатного забезпечити засудженим до довічного позбавлення волі реалістичну перспективу звільнення.

Таким чином покарання у виді довічного позбавлення волі не було визнано таким, що не відповідає Конституції України.

Законом України від 18 жовтня 2022 року № 2690-IX (чинним від 6 листопада 2022 року) «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» внесено зміни до кримінального закону. Зокрема, національний закон встановлює двоетапний алгоритм дій та рішень щодо вирішення питання про умовно-дострокове звільнення засудженого до довічного позбавлення волі:

1) заміна покарання у виді довічного позбавлення волі позбавленням волі на строк від п`ятнадцяти до двадцяти років (частина 3 статті 82 КК);

2) умовно-дострокове звільнення від відбування нового покарання після відбуття засудженим щонайменше трьох чвертей його строку (частина 2 статті 81 КК ).

Відповідно до ч. 3 ст. 154 Криміаньно-виконавчого кодеку України (далі КВК), стосовно засудженого, щодо якого відповідно до статей 81, 82 КК може бути застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, орган або установа виконання покарань у місячний термін надсилає клопотання до суду у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством. Адміністрація органу або установи виконання покарань після відбуття засудженим установленого КК строку покарання зобов`язана в місячний термін розглянути питання щодо можливості представлення його до умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.

Відповідно до ч. 12 ст.154 КВК, разом із поданням щодо можливості представлення засудженого до довічного позбавлення волі до заміни невідбутої частини покарання більш м`яким адміністрація виправної колонії подає до суду висновок щодо ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі.

Визначення ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі та складення висновку здійснюються за участю уповноваженого органу з питань пробації.

Порядок та методика визначення ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері виконання кримінальних покарань.

Основною метою подання висновку щодо ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі є забезпечення суду інформацією, що є необхідною для визначення можливості заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке та визначення в індивідуальному порядку строку позбавлення волі засудженому, стосовно якого вирішується зазначене питання.

Відповідно до ч. 13 ст. 154 КВК, особа, засуджена до довічного позбавлення волі, додатково до подання щодо можливості представлення її до заміни покарання на більш м`яке у виді позбавлення волі на певний строк повинна подати індивідуальний план виправлення та ресоціалізації. Такий план має містити заходи, здійснення яких у період відбування більш м`якого покарання у виді позбавлення волі на певний строк дасть змогу засудженій особі усунути фактори, що можуть негативно впливати на утримання від вчинення повторного кримінального правопорушення, та факти, що свідчать про перспективи виправлення та ресоціалізації засудженої особи після звільнення.

Форма індивідуального плану виправлення та ресоціалізації визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері виконання кримінальних покарань.

Вказане узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, а саме рішення Hutchinson v. the United Kingdom від 17 січня 2017 року (заява № 57592/08), «Петухов проти України» (№ 2) від 12 березня 2019 року (заява № 41216/13), в яких зроблено наголос на реабілітації та реінтеграції засуджених до довічного позбавлення волі, з метою недопущення порушення ст. 3 та 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року.

Колегія суддів зазначає, що за поясненнями самого засудженого за його зверенням комісія виправної колонії припинила розгляд питання щодо можливості представлення засудженого до довічного позбавлення волі до заміни невідбутої частини покарання на певний строк.

За таких обставин, з урахуванням чітко визначеної законодавством процедури можливості розгляду питання про умовно-дострокове звільнення для засуджених до довічного позбавлення волі передує позитивне рішення щодо заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на певний строк (від п`ятнадцяти до двадцяти років).

Колегія суддів погоджується з висновками суду І інстанції, що ОСОБА_7 засуджений до покарання у виді довічного позбавлення волі, а тому факт відбуття ним більше 25 років у місцях позбавлення волі не є законною підставою для звільнення його з установи відбування покарання на підставі відбуття строку покарання, призначеного відповідним вироком суду, а з питанням про заміну покарання з довічного позбавлення волі на певний строк ОСОБА_7 не звертався.

На думку колегії суддів, суд І інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що за відсутності судового рішення про заміну ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на строк від п`ятнадцяти до двадцяти років, відповідно до вимог ч. 3 ст. 82 КК, суд позбавлений можливості вирішити питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 , що ОСОБА_7 наразі має право на умовно дострокове звільнення, є хибними, оскільки на момент розгляду даної справи в суді І інстанції, відсутні відомості, що ОСОБА_7 було замінено покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на строк від п`ятнадцяти до двадцяти років, відповідно до вимог ч. 3 ст. 82 КК.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено таких порушень КПК або КК України, які б тяглі за собою скасування ухвали.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Дружківського міського суду Донецької області від 21 листопада 2023 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: