Справа № 372/783/20
Провадження 1-кп-413/23
ухвала

Іменем України

18 грудня 2023 року Обухівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судових засідань ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

перекладача ОСОБА_8 ,

розглянувши у підготовчому відкритому судовому засіданні у приміщенні Обухівського районного суду Київської області обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001302 від 17.03.2019 року відносно ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 185 Кримінального кодексу України,

В С Т А Н О В И В:

І. Процесуальні дії у справі та суть питання, що вирішується ухвалою.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 листопада 2023 року скасовано вирок Обухівського районного суду Київської області, від 08 листопада 2022 року, та призначено новий розгляд у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за ст. 257, ч. 4 ст. 187, ч. 5 ст. 185 КК України в суді першої інстанції.

Водночас запобіжний захід обраний обвинуваченим ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 /кожному/ у виді тримання під вартою, продовжено на 60 днів до 05 січня 2024 року включно.

З дотриманням положення ч. 3 ст. 35 КПК України та Розділу ІІ Положення про автоматизовану систему документообігу суду, вказаний обвинувальний акт передано для розгляду головуючому судді Обухівського районного суду Київської області ОСОБА_1 .

Ухвалою судді від 01 грудня 2023 року року по даному кримінальному провадженню призначено підготовче судове засідання на 18 грудня 2023 року о 12 год. 00 хв., на розгляд у якому винесені питання, регламентовані ст.ст. 314-316 КПК України.

ІІ. Позиція, клопотання, скарги і заяви учасників судового провадження у підготовчому судовому засіданні.

Прокурор в судовому засіданні вважав, що обвинувальний акт підлягає призначенню до судового розгляду, оскільки справа підсудна Обухівському районному суду Київської області, підстав для повернення обвинувального акту прокурору немає, оскільки обвинувальний акт складений відповідно до вимог КПК України. Разом з тим, просив продовжити строк дії запобіжного заходу обраного обвинуваченим ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 /кожному/ у виді тримання під вартою, строком на 60 днів, мотивувавши це тим, що наявні ризики п.п. 1,3,5 КПК України.

Захисник вважав, що обвинувальний акт складений з порушенням вимог, передбачених ст. 291 КПК України, тому підлягає поверненню прокурору. Разом з тим, просив змінити обвинуваченим ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 /кожному/ запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт, з покладенням процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, строком на 60 діб.

Обвинувачені ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 /кожний/ підтримав думку свого захисника та просили змінити обраний відносно них запобіжний захід.

ІІІ. Положення закону, яким керувався суд.

Згідно з положеннями ст. 2 КПК України, одним із завдань кримінального провадження є застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури.

Пунктом 13 ч.1 ст. 3 КПК України передбачено: обвинувачення твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку встановленому цим Кодексом.

Згідно з ст. 20 КПК України установлено, що обвинувачений має право на захист, яке полягає, зокрема, у наданні йому можливості надати усні або письмові пояснення з приводу обвинувачення.

Відповідно до п. 1,3,4 ч. 1 ст. 91 КПК України в кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Згідно з вимогами ч.4 ст.110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у ст.291 КПК України.

У відповідності до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, вказано, що обвинувальний акт має містити такі відомості:

виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими,

правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Крім того, відповідно до положень п.7 ч.2 ст.291 КПК України обвинувальний акт повинен містити відомості про розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Таким чином, обвинувальний акт має містити відомості, передбачені у ч.2 ст.291 КПК України, при цьому, в даному підсумковому документі досудового розслідування не повинно бути жодних внутрішніх суперечностей, розбіжностей, граматичних помилок та описок, а всі складові частини цього документа повинні бути узгоджені між собою. Якщо він не відповідає вимогам КПК України, то у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт.

Окрім цього, пред`явлене особі обвинувачення повинно бути конкретним за змістом.

Тобто виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення (пункт 5 частина 2 статті 291 КПК) по суті є консистенцією усього обвинувального акта.

Відображення фактичних обставин кримінального правопорушення має значення не тільки для аргументації висновків слідчого, прокурора, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді, а також для реалізації права підозрюваного на захист.

Обов`язок перевіряти обвинувальний акт на відповідність вимогам закону покладається на суд першої інстанції у підготовчому судовому засіданні.

ІV. Висновки та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали у ракурсі встановлених обставин із вказаних питань.

Судом установлено, що викладаючи фактичні обставини кримінального правопорушення в обвинувальному акті, прокурор зазначив «…розпорядилися викраденим майном на власний розсуд, заподіявши ОСОБА_9 матеріальних збитків в особливо великих розмірах, яка відповідно до примітки 4 до ст. 185 КК України перевищує 600 неоподаткованих мінімумів доходів громадян на 2019 рік, а саме на загальну суму 1 958 554 грн.».

Крім того, у обвинуваному акті зазначено розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а саме шкода завдана кримінальним правопорушенням потерпілій ОСОБА_9 складає 1 958 554 грн.

Суд зауважує, що правова кваліфікація дій особи в обвинувальному акті повинна містити не тільки посилання на окрему статтю і частину цієї статті кримінального закону, а й точне формулювання у тому числі і об`єктивної сторони та кваліфікуючих ознак конкретного кримінального правопорушення.

Разом з тим, у обвинувальному акті вказано, що органом держаного обвинувачення дії ОСОБА_10 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відповідно до ч. 5 ст. 185 КК України, кваліфіковано як: вчинення таємного викрадення чужого майна (крадіжці), вчиненого повторно, поєднаного з проникненням у інше приміщення, вчиненого організованою групою.

Водночас формулювання обвинувачення викладено в наступній редакції:

«Таким чином, ОСОБА_5 , обвинувачується у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому повторно, поєднаному з проникненням у інше приміщення, вчиненому організованою групою, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України.».

«Таким чином, ОСОБА_6 , обвинувачується у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому повторно, поєднаному з проникненням у інше приміщення, вчиненому організованою групою, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України.».

«Таким чином, ОСОБА_7 , обвинувачується у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому повторно, поєднаному з проникненням у інше приміщення, вчиненому організованою групою, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України.».

Суд зазначає, що частина 5 ст. 185 КК передбачає кваліфікуючі ознаки крадіжки: 1) вчинена в особливо великих розмірах; 2) вчинена організованою групою.

Тобто, викладаючи фактичні обставини, прокурор зазначив розмір спричиненої шкоди, яка більше як в 600 разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян на момент вчинення кримінального правопорушення, і відповідає крадіжці, вчиненій в особливо великих розмірах, з правовою кваліфікацією за ч.5 ст.185 КК України, однак в сформульованому обвинуваченні сторона обвинувачення вже зазначає правову кваліфікацію за ч.5 ст.185 КК України, тобто крадіжку, вчиненому організованою групою, але вже без зазначення кваліфікуючої ознаки заподіяної шкоди в особливо великих розмірах.

Разом з цим, вказана обставина є істотною так як по суті і є формулюванням обвинувачення.

Отже, обвинувальний акт містить протиріччя та недоліки, розбіжності, які унеможливлюють розуміння об`єму висунутого обвинувачення, що безумовно є порушенням права на захист обвинувачених.

Тому, на переконання суду в даному обвинувальному акті має місце невизначеність кваліфікації злочину, який інкримінується обвинуваченим. При цьому до такого висновку суд прийшов не вдаючись в оцінку доказів і не висловлюючи наперед сформованої думки щодо обвинувачення, оскільки саме фактичне висловлювання наперед сформованої думки щодо обвинувачення є неприпустимим на стадії підготовчого судового засідання і є предметом судового розгляду.

Як видно з обвинувального акту, сума шкоди, спричинення якої інкрімінується, обвинуваченим, є встановленою обставиною, відомою прокурору на момент скерування даного обвинувального акту. Тобто, допущені порушення не є новими фактичними обставинами, а є очевидними недоліками обвинувального акта, що встановлено на стадії підготовчого судового засідання, у зв`язку з чим обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору.

При вирішенні питання, судом врахована позиція Верховного суду колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду, викладеної у постанові від 11 листопада 2020 року, по справі № 750/9145/18, провадження № 51-1749км20, з якої вбачається, що скасовуючи ухвалу апеляційного суду, суд зазначив, що апеляційною інстанцією, належним чином не перевірені доводи щодо неконкретності сформульованого обвинувачення, при цьому Верховний Суд послався на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Жупнік проти України» від 09 грудня 2010 року, зазначивши, що межі гарантій, передбачених пп. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, мають оцінюватись, зокрема, у світлі більш загального права на справедливий судовий розгляд, гарантованого п. 1 ст. 6 Конвенції. У кримінальних справах надання повної та докладної інформації щодо висунутого особі обвинувачення, яка надалі може бути сприйнята судом як юридична кваліфікація діяння, є неодмінною передумовою забезпечення справедливості провадження. Разом із цим підпунктами «а» і «б» п 3 ст. 6 Конвенції взаємопов`язані та визначають, що право бути поінформованим про характер і причину висунутого обвинувачення слід розглядати у світлі права обвинуваченого на підготовку свого захисту.

Відсутність в обвинувальному акті чіткого формулювання обвинувачення та правової кваліфікації дій особи унеможливлює якісно і в повній мірі здійснювати захист від пред`явленого обвинувачення, що, безперечно, порушує право особи на захист, а як наслідок слугує беззаперечною підставою для скасування вироку суду.

Виходячи з наведеного, вбачається, що прокурором при складення обвинувального атку, його надіслання до суду, недотриманий принцип забезпечення права на захист обвинуваченим ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , що приводить до неможливості призначити справу до судового розгляду.

Разом з тим, в судових рішеннях Європейського Суду з прав людини, які стосуються формулювання обвинувачення, зазначені відповідні правові позиції.

Відповідно до п.1 ст.6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним и безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Так, в рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2000 року «Маттоціа проти Італії», детальніше зазначено : «Обвинувачений у скоєні злочину має бути негайно і детально поінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступень детальності інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положень, закріплених у п. «b» ч. 3 ст. 6 Конвенції».

Деталі вчинення злочину, можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 09 жовтня 2008 року у справі «Абрамян проти Росії»). В цьому ж рішенні Суд нагадав, що положення підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду.

До того ж право бути проінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого пп. «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

Суддя зазначає, що такий недолік обвинувального акту, як неконкретність обвинувачення виключає можливість прийняття матеріалів кримінального провадження до судового розгляду.

Отже, не вдаючись до оцінки доказів, суд вважає, що викладені вище обставини є невідповідністю п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, оскільки виклад фактичних обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) Закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення є самостійними частинами обвинувального акту мають не точність, не коректність та розбіжність.

Таким чином, зважаючи на неконкретність формулювання обвинувачення у обвинувальному акті щодо ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 /кожного/ він підлягає безумовному поверненню прокурору без обговорення питання про можливе використання прокурором в наступному під час судового розгляду можливостей, які надає йому ст.338 КПК України, оскільки закон дозволяє прокурору змінити обвинувачення в суді не для виправлення описок, граматичних помилок, неузгодженості окремих частин тексту обвинувального акту, а виключно для зміни правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення і тільки за результатами судового розгляду при встановленні нових фактичних обставин кримінального правопорушення.

Суд зазначає, що будь-які зміни прокурором обвинувального акта, складення ним нового обвинувального акта у ході судового розгляду зазначеного кримінального провадження відповідно до вимог ст. 338 КПК України, є нікчемними, оскільки суд не може розглядати кримінальне провадження, якщо у обвинувальному акті, який надійшов до суду (первинний), не сформульоване обвинувачення, розглядати справу, по якій особі не було висунуте конкретне обвинувачення, оскільки вказане відомо прокурору на момент скерування даного обвинувального акту до суду.

Суд вважає, коли прокурором в обвинувальному акті, через невідповідність обвинувального акту вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, не сформульоване чітке обвинувачення (п.13 ч.1 ст.3 КПК України) про вчинення особами злочину, передбаченого Кримінальним кодексом України, не висунуте конкретне обвинувачення в порядку встановленому КПК України (ч. 4 ст. 110 КПК України), вказане є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке беззаперечно перешкоджає суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, є безумовною підставою для скасування судового рішення судом апеляційної чи касаційної інстанції відповідно до ст. 409,ч.1 ст. 412, ст. 438 КПК України.

Суд вважає, що ухвалений судом першої інстанції вирок у кримінальному провадженні, за яким прокурор у обвинувальному акті не сформулював та не висунув обвинувачення особі, у будь-якому разі підлягає скасуванню судом апеляційної чи касаційної інстанції, оскільки такий вирок не відповідатиме загальним засадам кримінального провадження, а саме вимогам ст.ст. 7,8,9,20 КПК України.

Суд вважає, недопустимим призначення судового засідання у кримінальному провадженні, у якому у підготовчому судовому засіданні встановлена невідповідність обвинувального акта вимогам ст. 291 КПК України. Проведення судового засідання у кримінальному провадженні лише заради зміни прокурором обвинувачення, шляхом складення прокурором нового обвинувального акта, є неприпустимим, оскільки вказане не відповідає завданням кримінального провадження ст. 2 КПК України, загальним засадам кримінального провадження ст.ст. 7,8,9,10 КПК України, є обставиною, яка, на думку суду, може викликати у учасників судового провадження сумнів у неупередженості судді п. 4 ч. 1 ст. 75 КПК України.

Норми КПК установлюють принципи, за якими суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків та вказані норми спрямовані на забезпечення об`єктивного та неупередженого здійснення правосуддя.

Ухвалений судом вирок за результатами судового розгляду кримінального провадження, із вищевказаним обвинувальним актом, у будь-якому разі буде скасований судом апеляційної чи касаційної інстанції з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції із стадії підготовчого судового засідання.

Наведені порушення, шляхом позбавлення гарантованих Конституцією України та КПК України прав учасників кримінального провадження та недотримання визначеної законом процедури судочинства, на думку суду, під час судового розгляду будуть перешкоджати розгляду обвинувального акту по суті та унеможливлять, за результатами такого судового розгляду, ухвалення законного та обґрунтованого судового рішення, а тому, з урахуванням положень ст.ст. 2, 7, 9 КПК України, суд визнає вказані порушення істотними.

Зважаючи на все викладене вище, повернення обвинувального акту разом з додатками прокурору, на тверде переконання суду, буде повністю відповідати вимогам КПК України.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність повернення обвинувального акту у кримінальному провадженні за обвинуваченням у кримінальному провадженні № 0001302 від 17 березня 2019 року відносно ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 185 КК України, для усунення виявлених недоліків.

V. Щодо запобіжного заходу.

Суд визнає доведеним прокурором, реальними та такими, що продовжують мати місце наявність ризиків, передбачених п. 1,3,5 ч. 1 ст. 177 КПК України, тобто обвинувачені ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 можуть перераховуватись від суду, незаконно впливати на свідків, потерпілих у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Обставинами, що дають підстави суду визнати наявність наявність ризиків, передбачених п. 1,3,5 ч. 1 ст. 177 КПК України, є докази досліджені судом, та враховуючи тяжкість пред`явленого обвинувачення.

При цьому суд зважає на усталену практику Європейського суду з прав людини щодо оцінки наявності чи відсутності ризиків: переховування від суду - втечі особи від суду, враховує: особу обвинуваченого /кожного/ його моральність, відсутність міцних соціальних зв`язків та роду занять в Україні, його сімейний стан, суворість покарання за кримінальні правопорушення, у яких згідно обвинувального акту обвинувачуються, як елементи оцінки зазначених ризиків, що не може не усвідомлюватися обвинуваченими та можливості його уникнути.

Тобто судом враховані дані про особу обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а саме те, що вони є громадянами Грузії, не мають постійного місця проживання на території Україні, з урахуванням обставин провадження, особистих характеристик обвинувачених.

При оцінці можливості застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу з метою запобігання встановленим ризикам, враховуючи, що така оцінка стосується перспективних фактів, суд використовує стандарт доказування «обґрунтованої ймовірності», за яким слід вважати, що інші більш м`які запобіжні заходи, ніж тримання під вартою, не зможуть запобігти встановленим ризикам за умови встановлення обґрунтованої ймовірності цього. При цьому КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений при застосуванні до нього більш м`якого запобіжного заходу обов`язково (поза всяким сумнівом) порушить покладені на нього процесуальні обов`язки чи здійснить одну із спроб, що передбачена пунктами 1-5 ч.1ст.177 КПК України, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість допустити це в конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Суд також надає оцінку доводам захисту про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на запобіжний захід у виді домашнього арешту відносно обвинувачених щодо скарг про неналежні умови перебування обвинувачених або лікування в умовах ДУ «Київський слідчий ізолятор» та стану їх здоров`я, та зазначає, що у медичних довідках, які долучені, відсутня будь яка констатація лікарями факту такого стану здоров`я обвинувачених, що вимагає невідкладної госпіталізації, а необхідність проведення ряду медичних обстежень, на переконання суду, може бути реалізована ними без будь-яких обмежень та перешкод в умовах ДУ «Київський слідчий ізолятор».

Суд також зазначає, що стороною захисту не надано суду документи на підтвердження не можливості тримання під вартою обвинувачених за станом здоров`я та з інших можливих істотних поважних причин.

Суд вважає, що застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту в даному випадку не забезпечить дієвості кримінального провадження та виконання процесуальних обов`язків обвинуваченими з огляду на наявність високого ступеню ризиків, передбачених п. 1,3,5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Беручи до уваги вищевикладене, зважаючи на доведеність наявності ризиків, передбачених п. 1,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України, то застосування більш м`якого запобіжного заходу щодо обвинувачених, окрім як тримання під вартою, не зможе забезпечити дієвості кримінального провадження та запобігти виникненням ризиків передбачених ч.1,3,5 ст. 177 КПК України.

Суд не знаходить підстав для обрання відносно обвинувачених іншого більш м`якого запобіжного заходу, у т.ч. домашній арешт, оскільки вважає, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних із триманням під вартою, не зможе запобігти існуючим стосовно обвинувачених ризиків та забезпечити виконання ними процесуальних обов`язків.

Суд визнає, що інтереси суспільства значною мірою переважають інтереси забезпечення права на свободу обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 незважаючи на існування презумпції невинуватості.

Водночас, суд вважає, що продовження обвинуваченим ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 /кожному/ строку тримання під вартою на 30 (тридцять) діб буде достатнім та необхідним для усунення виявлених недоліків обвинувального акту, звернення до суду з ним та в подальшому розгляду судом клопотань учасників судового провадження відносно запобіжного заходу обвинувачених з огляду на пред`явлення обвинувачення та/або інших обставин кримінального правопорушення.

Отже, з огляду на наявність ризиків, зазначених вище, клопотання прокурора підлягає задоволенню частково, а у задоволенні клопотання захисників обвинувачених слід відмовити.

Враховуючи викладене, на підставі ст. 19 Конституції України, керуючись ст.ст. 2,3,7,9,91,110,177,291,314 КПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001302 від 17.03.2019 року відносно ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 185 Кримінального кодексу України, - повернути прокурору для усунення виявлених недоліків.

Клопотання прокурора про продовження запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою, - задовольнити частково.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити тримання під вартою в державній «Київський слідчий ізолятор, продовживши строк тримання під вартою на 30 (тридцять) діб, тобто до 17 січня 2024 року, включно.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишити тримання під вартою в державній «Київський слідчий ізолятор, продовживши строк тримання під вартою на 30 (тридцять) діб, тобто до 17 січня 2024 року, включно.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишити тримання під вартою в державній «Київський слідчий ізолятор, продовживши строк тримання під вартою на 30 (тридцять) діб, тобто до 17 січня 2024 року, включно.

Термін дії обов`язків, покладених судом, у разі внесення застави відповідно до ухвали Обухівського районного суду Київської області від 16 лютого 2022 року, продовжити до 17 січня 2024 року, включно.

У задоволенні клопотань захисників обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 адвокатів ОСОБА_11 , ОСОБА_4 , про зміну запобіжного заходу, - відмовити.

Копію ухвали напавити начальнику Державної установи «Київський слідчий ізолятор».

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Обухівський районний суд Київської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя : ОСОБА_1