У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0001147, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 березня 2023 року відносно

ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Українка Жовтневого району Миколаївської області, зареєстрований в АДРЕСА_1 , раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_6 ,

захисник ОСОБА_7 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 березня 2023 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та йому призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі.

Ухвалено, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом часткового складання покарань, за сукупністю злочинів, передбачених ч. 1 ст.185, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України, за вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31.10.2022 р., та ч. 2 ст. 186 КК України, за цим вироком, остаточно призначити покарання у виді 4 років 3 місяців позбавлення волі.

Ухвалено строк покарання засудженому обчислювати з 29.03.2023 р., в який зарахувати відбуте покарання за вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31.10.2022 р., строк попереднього ув`язнення з 01.02.2022 р. по 12.10.2022 р., та час перебування ОСОБА_5 у Державній установі «Миколаївський слідчий ізолятор» з 12.10.2022 р. по 29.03.2023 р.

Вирішено питання стосовно речових доказів у кримінальному провадженні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Обвинувачений ОСОБА_5 просить пом`якшити призначене покарання.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 вважає, що при призначенні покарання судом першої інстанції не надано належної оцінки тим обставинам, що він щиро розкаявся та визнав свою вину.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

10.12.2021 р. близько 01.46 год. ОСОБА_5 , знаходячись поблизу кафе «Восток» по вул. Миколаївській, 20-Б в м. Миколаєві, маючи намір на викрадення чужого майна, повторно шляхом ривку, відкрито викрав, належні потерпілій ОСОБА_8 жіночу сумку, вартістю 2 000 грн., разом з гаманцем, в середині якого знаходилися 160 доларів США (купюрами по 100, 50 і 10 доларів), що за курсом, встановленим НБУ, становить 4 336 грн., грошові кошти в сумі 300 грн. та інше майно на загальну суму 12 636 грн., спричинивши потерпілій майнову шкоду у вказаному розмірі.

Дії ОСОБА_5 судом кваліфіковано за ч. 2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно.

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_5 суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а також дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, характеризується посередньо, перебував на обліку у лікаря психіатра з 2008 р. по 2012 р. з діагнозом: «Легка розумова відсталість». Встановив обставину, яка пом`якшує покарання щире каяття та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Заслухавши доповідь судді, доводи захисника на підтримку апеляційної скарги обвинуваченого, думку прокурора, який вважав вирок законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд доходить наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, встановлених судом, є обґрунтованими, відповідають дослідженим в судовому засіданні доказам, які викладені у вироку.

Дії обвинуваченого кваліфіковані вірно за ч. 2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, та апелянтом не оспорюються, а тому апеляційним судом не переглядаються.

Вирішуючи питання про правильність застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, апеляційний суд виходить з наступного.

За змістом ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до роз`яснень, викладених в п. п. 1, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 р., при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Загальні засади призначення покарання зобов`язують суд мотивувати у вироку призначене покарання і вимагають, щоб були наведені підстави обрання судом його відповідної міри. При цьому суд може посилатися у вироку лише на ті обставини, які були предметом дослідження і підтверджені в судовому засіданні.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2004 від 02.11.2004 р., окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до правової позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 24.02.2020 р. у справі № 759/5339/19, термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання і тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005 р.), та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.03.2005 р.) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16.10.2008 р.) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, яке, відповідно до положень ст. 12 КК України, належить до тяжких злочинів, раніше судимий, за місцем проживання характеризується посередньо, перебував на обліку у лікаря психіатра з 2008 р. по 2012 р. з діагнозом: «Легка розумова відсталість». Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_5 є щире каяття, обставин, які обтяжують покарання не встановлено.

Крім того, ОСОБА_5 , у період з 07.01.2021 р. по 19.10.2021 р. вчинив кілька інших кримінальних правопорушень проти власності, передбачених ч. ч. 1-3 ст. 185 КК України, за що був засуджений 11.04.2022 р. Казанківським районним судом Миколаївської області та 31.10.2022 р. Ленінським районним судом м. Миколаєва, що свідчить про стійкість сформованої антисоціальної поведінки останнього.

На думку апеляційного суду, покарання судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_5 призначено відповідно до вимог ст. ст. 65-67 КК України, воно відповідає тяжкості правопорушення, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Повне визнання обвинуваченим своєї вини, його щире каяття у скоєному та дані його особу, про що останній зазначає в своїй апеляційній скарзі, були належним чином враховані судом першої інстанції та дали суду право призначити йому покарання у мінімальних межах, передбачених санкцією ч. 2 ст. 186 КК України.

З урахуванням викладеного, підстав вважати призначене обвинуваченому ОСОБА_5 покарання занадто суворим і таким, що не відповідає вимогам кримінального законодавства та особі обвинуваченого, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 березня 2023 року відносно ОСОБА_5 залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 , без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_5 , який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали суду.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3