КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря - ОСОБА_4

прокурора - ОСОБА_5

захисника - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 05 липня 2023 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, -

В С Т А Н О В И Л А:

На розгляді Шевченківського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження №0000613 від 31.08.2015 року, в якому ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 258, ч.1 ст. 263, ч.2 ст. 342 КК України.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 05.07.2023 року задоволено клопотання прокурора та продовжено строк застосованого до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по 03.09.2023 року включно.

На вказану ухвалу захисник ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 05.07.2023 року про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на недотримання судом першої інстанції вимог ст. 177 КПК України та положень викладених у судових актах Європейського суду з прав людини, а тому вважає оскаржувану ухвалу незаконною, необґрунтованою та такою, що постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а викладені в ухвалі висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

При цьому вказує, що на момент постановлення ухвали ОСОБА_7 утримується під вартою особливо тривалий строк більш ніж 7 років 10 місяців. У всіх попередніх ухвалах про продовження тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (спільних ухвал стосовно обох обвинувачених), суд, не розділяючи ризики щодо кожного обвинуваченого та зазначаючи про існування однакових ризиків, жодного разу не послався на докази, які доводять існування цих ризиків, а лише цитував обвинувальний акт та зазначав про тяжкість покарання, яка може загрожувати обвинуваченим.

Також зазначає, що відповідно до практики ЄСПЛ строк тримання під вартою до постановлення вироку судом, який становить більше п`яти років, є особливо тривалим, що вимагає від державних органів, які розслідують справу, особливої сумлінності, щоб судочинство було здійснено невідкладно.

Апелянт звертає увагу, що після призначення судом нового складу присяжних за ініціативою суду, розгляд справи №761/29701/16-к по обвинуваченню ОСОБА_7 та ОСОБА_8 був розпочатий спочатку і у 2022 році не проводилось судових засідань з розгляду обвинувачення та не досліджувались докази, а тому обвинуваченому ОСОБА_7 суд лише постійно продовжує строк тримання його під вартою з одних і тих же формальних підстав, посилаючись на абстрактні ризики.

Крім того вказує, що ризик втечі обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості можливого покарання призначеного вироком і оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть підтвердити існування цього ризику, про що неодноразово зазначав Європейський суд у своїх рішеннях.

Зазначає, що ОСОБА_7 до свого затримання жодних злочинів не вчиняв та характеризується виключно позитивно як добросовісний та дисциплінований боєць спецпідрозділу батальйону «Січ» ГУМВС України в м. Києві.

Також наголошує, що суд першої інстанції безпідставно не врахував рішення Європейського суду з прав людини у справі «Крайняк проти України» (заява №68353/17), згідно якого, у період часу з 31.08.2015 року до 22.07.2020 рокуЄСПЛ констатував порушення органами влади (національними судами) пункту 3 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та не доведення органами державної влади існування виняткових обставин, які б виправдовували тримання заявника під вартою протягом такого значного періоду часу і не проявлення «особливої ретельності» під час здійснення провадження. Крім того, у пунктах 24, 25 цього рішення Суд встановив, що органи державної влади не довели існування виняткових обставин, які б виправдовували тримання заявника під вартою протягом такого значного періоду часу.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника ОСОБА_6 на підтримку доводів апеляційної скарги; думку прокурора, який заперечував проти задоволення поданої захисником апеляційної скарги; перевіривши матеріали контрольного провадження №761/29701/16-к про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та апеляційні доводи, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів даної справи, 05.07.2023 року під час розгляду кримінального провадження №0000613 від 31.08.2015 року, у якому ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 258, ч.1 ст. 263, ч.2 ст. 342 КК України, прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, посилаючись на наявність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, оскільки останній може переховуватись від суду з метою уникнення покарання, що йому загрожує у разі визнання його винуватим, а також може вчинити інше кримінальне правопорушення.

За змістом положень ч.1 та ч.2 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Вирішуючи питання за клопотанням прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції зазначив, що у своїй практиці ЄСПЛ, досліджуючи строк, протягом якого особа обмежується у свободі у зв`язку з його триманням під вартою зазначає, що тримання під вартою особи має відповідати меті п.1 ст. 5 Конвенції, тобто продовження тримання під вартою може бути виправдане тільки за наявності певного суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до свободи особистості.

Крім того вказав, що згідно даних обвинувального акта ОСОБА_7 , будучи активним учасником бойових дій на території проведення антитерористичної операції, тобто маючи практичні знання і навички ведення бою, обвинувачується у вчиненні терористичного акту шляхом використання оборонних осколкових ручних гранат РГО внаслідок чого загинули 4 особи, створено небезпеку для життя та здоров`я інших людей, у тому числі працівників правоохоронних органів, які забезпечували охорону громадського порядку, і від вибуху 144 особи отримали тілесні ушкодження.

Після вчинення вищеописаних дій, ОСОБА_7 прибув до станції метро «Арсенальна», де був зупинений службовими особами лінійного управління в метрополітені ГУ МВС України в м. Києві та в кімнати міліції у вестибюлі станції метро під час огляду рюкзака ОСОБА_7 було виявлено предмет, схожий на гранату, що спровокувало ОСОБА_7 на вчинення умисних активних дій, спрямованих на опір працівникам поліції. Обвинувачений почав застосовувати до працівників міліції фізичну силу, штовхати останніх, а також застосував спецзасб - препарат сльозоточивої та дратівливої дії «Терен-4м».

Отже, спосіб вчинення інкримінованого ОСОБА_7 злочину, характер вчиненого та масштабність наслідків у виді загиблих осіб та осіб, які отримали тілесні ушкодження у кількості 144 особи, на думку суду, свідчить про наявність у цій справі специфічних ознак щодо публічного інтересу, який, не зважаючи на існування презумпції невинуватості, переважає правило поваги до особистої свободи.

За таких обставин, суд зазначив, що вважає не безпідставною наявність ризику вчинення ОСОБА_7 зазначених прокурором позапроцесуальних дій з метою створення перешкод судовому розгляду шляхом переховування і на теперішній час будь-які обставини, які б спростували попередні висновки суду під час застосування та продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , судом не встановлені.

Крім того, враховуючи, що потерпілі та свідки судом не допитані, не виключено, що обвинувачений з метою уникнення відповідальності за вчинення інкримінованих йому дій, може вчинити незаконний вплив на свідків та потерпілих.

Європейський суд з прав людини неодноразово в своїх рішення наголошував, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до положень ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Переглядаючи ухвалу суду першої інстанції про продовження застосованогодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість застосування виключного запобіжного заходу у виді тримання під вартою та навів мотиви прийнятого рішення, пославшись на існування ризиків, передбачених п.п. 1, 3 ч.1 ст. 177 КПК України.

Приймаючи рішення про продовження строку застосованого до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд обґрунтовано послався на рішення ЄСПЛ у справі «Грубник проти України», у якій особі висунуто обвинувачення щодо участі у вчиненні терористичних актів, де ЄСПЛ визначив, що вирішуючи питання щодо тривалого утримання особи під вартою за таких, як у цій справі обставин, він має тлумачити обсяг зобов`язань органів державної влади за пунктом 3 статті 5 Конвенції щодо обґрунтування своїх рішень у спосіб, який відповідає практичним вимогам виконання цього зобов`язання, оскільки неможливість звільнення заявника у цій справі була очевидною з огляду на конкретні обставини справи - його підозрювали в організації та керівництві терористичною групою у складі декількох осіб.

У цьому контексті ЄСПЛ наголосив, що органи державної влади зобов`язані захищати права фактичних і потенційних потерпілих від насильницьких нападів відповідно до статей 2, 3 та пункту 1 статті 5 Конвенції.

Крім того, ЄСПЛ вказав, що суд, розглядаючи відповідну справу, має брати до уваги не тільки обставини та умови вчинення інкримінованих особі дій, але й суспільно-політичні умови та обстановку, у яких здійснюється розгляд справи.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції вірно оцінив наявність реальної небезпеки для суспільства у разі застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням його під вартою, виходячи з наданих сторонами кримінального провадженнями матеріалів щодо обставин вчинення інкримінованих обвинуваченому дій.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильних висновків, оскільки конкретні обставини кримінального провадження, ступінь суспільної небезпеки інкримінованих ОСОБА_7 злочинів, один з яких відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, передбаченого ч.3 ст. 258 КК України, його наслідки, а саме загибель 4 осіб та заподіяння тілесних ушкоджень 144 особам, а також тяжкість покарання, яке загрожує останньому у разі визнання його винуватими, у виді позбавлення волі від 10 до 15 років або довічне позбавлення волі, з урахуванням існування ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, свідчить про неможливість скасування обраного ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Крім того, кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст. 258 КК України, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 має досить високий ступінь суспільної небезпеки, наявність якої, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи обвинуваченого, а тому з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що суд своїм рішенням повинен забезпечити не лише права обвинувачених, але й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства, а тому колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування обраного ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про що ставиться питання в апеляційній скарзі захисника.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що обвинувачений ОСОБА_7 тримається під вартою більш ніж 7 років 10 місяців та його посилання на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Крайняк проти України» (заява №68353/17), згідно якого ЄСПЛ констатував порушення органами влади (національними судами) пункту 3 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та не доведення органами державної влади існування виняткових обставин, які б виправдовували тримання заявника під вартою протягом такого значного періоду часу і не проявлення «особливої ретельності» під час здійснення судового провадження, колегія суддів вважає непереконливими, оскільки для обґрунтованості рішення щодо подальшого тримання особи під вартою суд має керуватись принципом пропорційності, який передбачає встановлення обмежень прав і свобод людини і громадянина за умови, що таке обмеження є суспільно необхідним (Рішення Конституційного суду України від 19.10.2009 №26-рп/2009), тобто суд має зіставити аргументи «за» і «проти» звільнення такої особи, та відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Броуѓан та інші проти Сполученого Королівства» врахувати, що під час розслідування терористичних злочинів перед державними органами постають особливі проблеми, оскільки терористичні злочини становлять особливу категорію через притаманний їм ризик для людського життя і безпеки, а отже спосіб вчинення інкримінованого ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч.3 ст. 258 КК України, характер вчиненого та масштабність наслідків, свідчить про наявність у цій справі специфічних ознак щодо публічного інтересу, який, не зважаючи на існування презумпції невинуватості, переважає правило поваги до особистої свободи.

Апеляційні доводи захисника про те, що приймаючи рішення про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання, суд у своєму рішенні та у всіх попередніх ухвалах про продовження тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , зазначаючи про існування однакових ризиків, жодного разу не послався на докази, які доводять існування цих ризиків, а лише цитував обвинувальний акт та зазначав про тяжкість покарання, яка може загрожувати обвинуваченим, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки у клопотанні прокурора про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою доведено об`єктивне існування обставин, які виправдовують подальше тримання під вартою ОСОБА_7 та встановлена наявність ризиків, визначених ст. 177 КПК України, оскільки враховуючи тяжкість покарання, яке загрожує ОСОБА_7 за вчинення інкримінованих йому злочинів, свідчить про існування ризику переховування обвинуваченого від суду, а посилання захисника на те, що ОСОБА_7 до свого затримання жодних злочинів не вчиняв та характеризується виключно позитивно як добросовісний та дисциплінований боєць спецпідрозділу батальйону «Січ» ГУМВС України в м. Києві, не можуть слугувати безумовною підставою для скасування обраного ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Крім того, враховуючи, що потерпілі та свідки судом не допитані, не виключено, що обвинувачений з метою уникнення відповідальності за вчинення інкримінованих йому дій, може вчинити незаконний вплив на свідків та потерпілих, про що також обґрунтовано зазначив суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

За викладеним, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 05.07.2023 року про продовження строку застосованого до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою винесена з додержанням вимог кримінального процесуального закону, є обґрунтованою та належним чином вмотивованою і підстав для її скасування, про що ставиться питання в апеляційній скарзі захисника, колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407, 422-1 КПК України колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 05 липня 2023 року, якою продовжено строк застосованого до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по 03.09.2023 року включно - без зміни.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: __________________ _________________ __________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3