печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2023 року Слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві клопотання Прокурора другого відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000299 від 14.04.2022, -

ВСТАНОВИВ:

На розгляд слідчого судді надійшло вказане клопотання. Обґрунтовуючи клопотання, прокурор зазначає, що Головним слідчим управлінням Національної поліції України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000299 від 14.04.2022 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 201-2, ч. 2 ст. 321-1,ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 321-1 КК України. Досудовим розслідуванням встановлено, що відповідно до ст. 2 Закону України «Про лікарські засоби» від 04.04.1996 № 123/96-ВР (далі Закон України від 04.04.1996 № 123/96-ВР) лікарський засіб це будь-яка речовина або комбінація речовин (одного або декількох АФІ та допоміжних речовин), що має властивості та призначена для лікування або профілактики захворювань у людей, чи будь-яка речовина або комбінація речовин (одного або декількох АФІ та допоміжних речовин), яка може бути призначена для запобігання вагітності, відновлення, корекції чи зміни фізіологічних функцій у людини шляхом здійснення фармакологічної, імунологічної або метаболічної дії або для встановлення медичного діагнозу. Прокурор просить накласти арешт на автомобіль Honda Civic (VIN НОМЕР_1 ), реєстраційний номер НОМЕР_2 , який фактично належить ОСОБА_4 , що перебуває у користуванні підозрюваного ОСОБА_5 , заборонивши до завершення досудового розслідування та судового розгляду користуватися та розпоряджатися вказаним майном у будь-який спосіб, оскільки до теперішнього залишається доцільність збереження автомобіля «Honda Civic» (VIN НОМЕР_1 ), реєстраційний номер НОМЕР_2 , який перебував у фактичному володінні та користуванні ОСОБА_5 та являється речовим доказом у даному кримінальному провадженні, а відтак і накладення на нього арешту доцільно з наступних причин. Так, вказаний транспортний засіб придбаний за рахунок коштів, отриманих злочинним шляхом, пов`язаним із протиправною діяльністю ОСОБА_5 щодо збуту завідомо фальсифікованих лікарських засобів. Прокурор надав заяву про розгляд клопотання у відсутність, вимоги клопотання підтримує у повному обсязі, просить задовольнити. Вивчивши матеріали клопотання та матеріали, що долучені в судовому засіданні, слідчий суддя надходить наступних висновків. Головним слідчим управлінням Національної поліції України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000299 від 14.04.2022 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 201-2, ч. 2 ст. 321-1,ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 321-1 КК України. 07.03.2023 слідчим суддею Печерського районного суду м. Києва надано дозвіл на проведення обшуку автомобіля «Honda Civic» (VIN НОМЕР_1 ), реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким користується ОСОБА_5 15.03.2023 о 19 год 49 хв. ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , затримано у порядку п. 2 ч. 1 ст. 208 КПК України безпосередньо після вчинення збуту завідомо фальсифікованого лікарського засобу у складі організованої групи за допомогою інформаційної системи Інтернету, а саме злочину, передбаченого 3 ст. 28, ч. 2 ст. 321-1 КК України. Надалі 15.03.2023 ОСОБА_6 та ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 321-1 КК України. Також в ході розслідування 16.03.2023 ОСОБА_8 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 321-1 КК України; ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 321-1 КК України. Наразі строк досудового розслідування у кримінальному провадженні ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 08.09.2023, постановленою у справі № 757/39471/23-к, продовжено до 9 місяців, а саме: до 15.12.2023. Крім того, 15.03.2023 під час проведення обшуку автомобіля «Honda Civic» (VIN НОМЕР_1 ), реєстраційний номер НОМЕР_2 , тимчасово вилучено вказаний транспортний засіб, оскільки дозвіл на його вилучення прямо не було надано ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва. У той же день, вилучений транспортний засіб, належний ОСОБА_4 та який перебував у користуванні ОСОБА_5 , на підставі постанови старшого слідчого в ОВС Головного слідчого управління Національної поліції України ОСОБА_9 визнано речовими доказами у кримінальному провадженні № 0000299. У подальшому 17.03.2023 ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва на автомобіль «Honda Civic» (VIN НОМЕР_1 ), реєстраційний номер НОМЕР_2 , який перебував у фактичному володінні та користуванні ОСОБА_5 та на праві приватної власності зареєстрований за ОСОБА_4 , накладено арешт. Проте у подальшому 12.09.2023 ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва арешт, попередньо накладений на вищевказаний транспортний засіб, скасовано. Прокурор наголошує на тому, що до теперішнього залишається доцільність збереження автомобіля «Honda Civic» (VIN НОМЕР_1 ), реєстраційний номер НОМЕР_2 , який перебував у фактичному володінні та користуванні ОСОБА_5 та являється речовим доказом у даному кримінальному провадженні, а відтак і накладення на нього арешту доцільно з наступних причин. Під час застосування заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню. Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення, слідчий суддя, згідно ст. ст. 94,132 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб. Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону. У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98). Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Частиною 2 ст. 170 КПК України визначено, що арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання. Так, ч. 2 ст. 173 КПК України визначено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб. Прокурор, звертаючись із вказаним клопотанням, просить накласти арешт на майно з метою досягнення дієвості даного кримінального провадження, в частині збереження речових доказів та забезпечення конфіскації як додаткового виду покарання, натомість не наводить належних та достатніх обґрунтувань, які б виправдовували застосування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження. Так, вказане клопотання прокурор обґрунтовує аналогічними доводами, які в свою чергу були дослідженні слідчим суддею під час скасування накладеного арешту. Таким чином, слідчий суддя, враховуючи зазначені положення закону, виходячи з принципу диспозитивності кримінального провадження, відповідно до якого сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених КПК України, зважаючи, що сторона кримінального провадження, яка звернулась із означеним клопотанням, не довела необхідності застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, а також розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, надходить висновку, що клопотання задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 170-173, 309 КПК України, слідчий суддя -

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання Прокурора другого відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000299 від 14.04.2022 - відмовити. Ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Слідчий суддя ОСОБА_1