КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/6069/2023 Категорія: ст. 422-1 КК України
ЄУН: 367/3439/22 Суддя у І інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

7 грудня 2023 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу обвинуваченого за ч. 3 ст. 436-2 КК України ОСОБА_6 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 листопада 2023 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 листопада 2023 року продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 строк тримання під вартою в ДУ «Київський СІЗО» на 60 (шістдесят) днів, починаючи з 27 листопада 2023 року, а саме до 25 січня 2024 року включно, з альтернативою внесення застави - 60 (шістдесят) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 161040 (сто шістдесят одна тисяча сорок) грн., з покладенням обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України.

Не погоджуючись з ухвалою суду, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу, обрати запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, змінити розмір альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави на мінімальний, передбачений п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України.

Так, обвинувачений щодо обґрунтованості обвинувачення зазначає, що у клопотанні прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, яке було вручено прокурором під час судового засідання, вказано про те, що він обвинувачується у вчиненні злочину за обставин, викладених в обвинувальному акті, положення якого знаходять відображення у клопотанні та півтора роки не змінюються, що суперечить практиці ЄСПЛ, оскільки будь-яких нових ризиків та виняткових вагомих причин для продовження такого запобіжного заходу прокурором не зазначено. Також обвинувачений вказує про те, що порушуються умови його утримання в слідчому ізоляторі із-за переповненості останнього, а гроші, які витрачаються на його утримання, можна було б скерувати на потреби захисту України.

Окрім того, апелянт посилається на те, що прокурором не доведена, а судом на даному етапі не перевірена обґрунтованість підозри. Згідно з обвинувальним актом його обвинувачують за ч. 3 ст. 436-2 КК України, яка встановлює відповідальність за дії, які, навіть, не заборонені законом, повністю дозволені та гарантуються Конституцією України та міжнародним правом та не можуть бути об`єктом кримінальної відповідальності взагалі. Окремо обвинувачений наголошує на тому, що відповідно до Закону України «Про медіа» від 13 грудня 2022 року чинне законодавство України не містить визначення терміну «засоби масової інформації», а до цього часу до засобів масової інформації не відносилися онлайн-медіа, тобто веб-сайти та соціальні мережі. За таких обставин, на переконання апелянта, з огляду на обставини висунутого йому обвинувачення, положення ч. 2 ст. 436-2 КК України не можуть застосовуватись до фізичних осіб, які не поширювали інформацію через засоби масової інформації та не є суб`єктами у сфері медіа. На переконання апелянта, навіть, з прийняттям Закону «Про медіа» не вирішено питання, чи є особа, яка поширює інформацію з використанням мережі Інтернет, суб`єктом у сфері медіа, як і не врегульоване питання, які онлайн-ресурси вважатимуться онлайн-медіа у відповідних нормативно-правових актах органів спільного реагування. Як зазначає обвинувачений, правові засади інформаційної діяльності фізичних осіб, які не є суб`єктами у сфері медіа, базуються на положеннях Конституції України, Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, Загальної декларації прав людини, Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.

За змістом апеляційної скарги обвинувачений наголошує, що єдиним законом, який регулює правові відносити фізичних осіб в інформаційній сфері є Закон «Про інформацію», а, відтак, порушити можливо лише заборони, які встановлені вказаним законом, а саме, ст.. 28 Закону.

З посиланням на положення Конституції України, Рішення Конституційного суду України від 1 червня 2016 року апелянт звертає увагу на те, що, на його переконання, ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень, тобто, критики, оцінки дій, тощо, які не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Окрім того, обвинувачуваний зазначає про те, що встановлення заборони та встановлення відповідальності Законами України №№ 2109, 2110 порушують вимоги, встановлені ст.. 64 Конституції.

На переконання обвинуваченого, наслідком встановлення відповідальності за ст.. 436-2 КК України стало незаконне обмеження права громадян на одержання суспільно-необхідної інформації, особливо тієї, яка свідчить про загрозу державному суверенітету та територіальній цілісності України, навіть, якщо така інформація поширюється іноземними медіа.

За викладених обставин, на думку обвинуваченого, сторона обвинувачення безпідставно звинувачує його за ч. 3 ст. 436-2 КК України за дії, які дозволені та ґрунтуються Конституцією України, міжнародним правом, захищаються Законом України «Про інформацію», та за відсутності встановленої законом заборони. Апелянт вважає, що обвинувачення є не тільки необґрунтованим належними та допустимими доказами, але й є цілком незаконним.

Окрім того, обвинувачений посилається на те, що в основу обвинувачення покладені докази, які здобуті з порушенням вимог КПК України, проте, всі його клопотання судом першої інстанції проігноровані, що призводить, на переконання обвинуваченого, до подальшого безпідставного його тримання під вартою.

Що стосується наявності ризиків, то апелянт наголошує, що зазначені прокурором та судом в оскаржуваній ухвалі ризики не обґрунтовані та не доведені, що прокурором не надано жодного доказу на підтвердження наявності вказаних ризиків.

Також обвинуваченим зазначено про неправдивість листа від адміністрації ДУ «Київський слідчий ізолятор», на який послався суд в оскаржуваній ухвалі, про перевірку умов його тримання.

Окремо апелянт звертає увагу на те, що у справі відсутні документально підтверджені докази придбання ним квитків для виїзду, показання свідків про такі його наміри. Так само обвинувачений вказує про те, що відносно ризику співпраці або переходу на сторону ворога стороною обвинувачення за увесь цей час не віднайдено жодних належний і допустимих доказів, підтверджених документально, щодо його зв`язку з представниками рф або будь-який інший зв`язок з такими представниками. При цьому обвинувачений акцентує увагу на тому, що він вже знаходився під окупацією у 2022 році, проте, з окупаційними військами рф та будь-якими їх представниками не співпрацював та такого наміру не мав і не має, оскільки він - громадянин України, має дружину, малолітнього сина, батьків-пенсіонерів похилого віку, земельну ділянку з будинком у власності під м. Києвом, та завжди займав позицію щодо мирного врегулювання будь-яких конфліктів.

Обвинувачений наголошує, що ризику переховування можна додатково запобігти шляхом покладення на нього обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Щодо ризику незаконного впливу на свідків у цьому кримінального провадженні, особливо тих, які особисто з ним знайомі, то обвинувачений зауважує, що показання вказаних свідків були отримані з істотним порушенням права вказаних осіб, а, окрім того, йому не зрозуміло, як він може впливати на свідків - співробітників СБУ, з якими він незнайомий та які надали майже ідентичні показання.

Стосовно ризику розроблення загальної узгодженої стратегії уникнення кримінальної відповідальності від кримінальної відповідальності, впливаючи на свідків, йому не зрозуміло, чому до сих пір сторона обвинувачення вбачає у цьому ризик, при тому, що суд призначив йому заставу.

З приводу ризику вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження того, в якому він обвинувачується, то обвинувачений зазначає про необґрунтованість та непідтвердженність вказаного ризику стороною обвинувачення, при тому, що останньою фактично знищені сайти, вилучені всі носії інформації з доступами до них, що унеможливлює будь-яке продовження поширення інформації, яка, на переконання обвинуваченого, не заборонена законом. Окрім того, відсутність у нього будь-яких приводів, зводить нанівець ризик того, що він, знаходячись на волі, буде вчиняти аналогічні чи будь-які інші правопорушення.

Окремо обвинувачений наголошує на тому, що ствердження сторони обвинувачення про те, що, нібито, його діяльність була направлена на підтримку протиправної діяльності російських військ з закликами, у яких міститься виправдовування збройної агресії рф, тощо, спростовується висновками експертів.

Стосовно альтернативи у виді застави, визначеної судом в розмірі 60 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то, з огляду на те, що його рідні протягом такого періоду часу не змогли внести заставу, вважає такий альтернативний засіб неефективним та непомірним, а також те, що судом не враховано, чим має він реальну можливість внести таку заставу.

Відповідно до ч. 4 ст. 422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється колегією суддів за відсутності захисника, обвинуваченого та прокурора, оскільки обвинуваченим, як апелянтом, та жодним іншим учасником кримінального провадження не заявлялось клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 422-1 КПК України суддя-доповідач у разі необхідності перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для продовження строку тримання під вартою, невідкладно витребовує з суду першої інстанції: ухвалу про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою; клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, подане під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

На виконання вимог ч. 2 ст. 422-1 КПК України апеляційним судом з суду першої інстанції витребувані копії вказаних документів, які надійшли до суду апеляційної інстанції 7 грудня 2023 року.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши наявні та витребувані матеріали, перевіривши доводи апеляційної скарги обвинуваченого, колегія суддів доходить такого висновку.

З наявних матеріалів встановлено, що Києво-Святошинським районним судом Київської області здійснюється судове провадження у кримінальному провадженні № 00000182 від 9 червня 2022 року за обвинуваченням ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 436-2 КК України.

27 листопада 2023 року прокурором до суду подане клопотання про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на два місяці.

Вказане клопотання обґрунтоване тим, що ОСОБА_6 обвинувачується у тому, що при невстановлених досудовим розслідуванням обставинах, у ОСОБА_6 , який є громадянином України, виник та сформувався стійкий злочинний намір, направлений на вчинення кримінально караних діянь, що полягають у поширенні матеріалів з використанням засобів масової інформації, у яких міститься виправдовування, визнання правомірною, заперечення збройної агресії рф проти України, розпочатої у 2014 році, у тому числі шляхом представлення збройної агресії рф проти України як внутрішнього громадянського конфлікту, виправдовування, визнання правомірною, заперечення тимчасової окупації частини території України, глорифікація осіб, які здійснювали збройну агресію рф проти України, розпочату у 2014 році, представників збройних формувань рф, іррегулярних незаконних збройних формувань озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих рф, а також представників окупаційної адміністрації рф, яку складають її державні органи і структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та представників підконтрольних рф самопроголошених органів, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України. Так, 8 квітня 2017 року ОСОБА_6 , перебуваючи у невстановленому місці, замовив у національної хостінгової компанії ТОВ «Технології майбутнього» (м. Одеса) послуги розміщення серверу за ІР-аресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, де зазначив свої контактні дані, а у подальшому, за невстановлених досудовим розслідування обставин, маючи на меті поширення інформації до необмеженого кола осіб, створив ряд інтернет-ресурсів. Згідно злочинного задуму, громадянин ОСОБА_7 , маючи права адміністратора зазначених ЗМІ у мережі Інтернет, поширював матеріали, які містять виправдовування, визнання правомірною, заперечення збройної агресії російської федерації проти України, розпочатої у 2014 році, у тому числі шляхом представлення збройної агресії російської федерації проти України, як внутрішнього громадянського конфлікту, виправдовування, визнання правомірною, заперечення тимчасової окупації частини території України, а також глорифікація осіб, які здійснювали збройну агресію російської федерації проти України, розпочату у 2014 році, представників збройних формувань російської федерації, іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих російською федерацією, а також представників окупаційної адміністрації російської федерації, яку складають державні органи і структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та представників підконтрольних російські федерації самопроголошених органів, які узурпували виконання владних функцій і тимчасово окупованих територіях України. Водночас, у період з березня по 6 червня 2022 року ОСОБА_7 , не зважаючи на збройну агресію російської федерації проти України та введений воєнний стан на території України, знаходячись за адресою свого фактичного місця проживання, з метою забезпечення виконання вказаного злочинного задуму, маючи права адміністратора засобів масової інформації - інтернет-ресурсів, використовуючи власний комп`ютер, який під`єднано до мережі Інтернет, забезпечив функціонування автоматичного (безперебійного) поширення таких матеріалів (інформації) на підконтрольних йому інтернет-сайтах, шляхом адміністрування вказаних сайтів (організаційне, матеріально-технічне, підтримання функціонування сайтів, їх працездатності, регулярне наповнення новими матеріалами тощо).

Відповідно до висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз МЮ України № 6455/11361/22-61 від 12 травня 2022 року у зазначених публікаціях містяться виражені ознаки виправдовування, визнання правомірною, заперечення збройної агресії російської федерації проти України, розпочатої у 2014 році, у тому числі шляхом представлення збройної агресії російської федерації проти України, як внутрішнього громадянського конфлікту, виправдовування, визнання правомірною, заперечення тимчасової окупації частини території України, а також глорифікація осіб, які здійснювали збройну агресію російської федерації проти України, розпочату у 2014 році, представників збройних формувань російської федерації, іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих російською федерацією, а також представників окупаційної адміністрації російської федерації, яку складають державні органи і структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та представників підконтрольних російські федерації самопроголошених органів, які узурпували виконання владних функцій і тимчасово окупованих територіях України.

Після деокупації Збройними силами України с. Михайлівка-Рубежівка Київської області 28 травня 2022 року о 12.24 год., відповідно до попередніх налаштувань, на підконтрольному ОСОБА_6 . ЗМІ у мережі Інтернет поширено відповідну публікацію, в якій відповідно до висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз МЮ України № 18371/22-39 від 19 серпня 2022 року містяться виправдовування і визнання правомірною збройної агресії російської федерації проти України, розпочатої у 2014 році у тому числі шляхом виправдовування тимчасової окупації частини її території і глорифікації її учасників.

Таким чином, як зазначено у клопотанні, ОСОБА_6 обвинувачується у поширенні матеріалів, у яких міститься виправдовування, визнання правомірною, заперечення збройної агресії російської федерації проти України, розпочатої у 2014 році, у тому числі шляхом представлення збройної агресії російської федерації проти України як внутрішнього громадянського конфлікту, виправдовування, визнання правомірною, заперечення тимчасової окупації частини території України, а також глорифікації осіб, які здійснювали збройну агресію російської федерації проти України, розпочату у 2014 році, представників збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих російською федерацією, а також представників окупаційної адміністрації російської федерації, яку складають її державні органи і структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та представників підконтрольних російській федерації самопроголошених органів, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України, з використанням засобів масової інформації.

Прокурор у клопотанні підкреслює, що обвинувачення є обґрунтованим та підтверджується доказами, зібраними у ході досудового розслідування, які досліджуються під час розгляду по суті даного кримінального провадження.

Водночас прокурор у клопотанні наголошує, що встановлена наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, ризик переховування від суду, незаконний вплив на свідків у цьому кримінальному провадженні, вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому ОСОБА_6 обвинувачується.

Наявність ризику переховування від суду прокурором обґрунтована тим, що ОСОБА_6 вчинив інкримінований йому тяжкий злочин, санкція за вчинення якого передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років з конфіскацією майна або без такої. На переконання прокурора, усвідомлюючи тяжкість та реальність покарання, у разі застосування запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, є підстави вважати, що ОСОБА_6 може виїхати до російської федерації та переховуватися від суду. Окрім того, як зауважує прокурор, враховуючи активне ведення бойових дій та збройної агресії рф на території України, діяльність іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених і керованих та фінансованих рф, що зумовлює тимчасову неконтрольованість окремих територій України, не виключається можливість переховування ОСОБА_6 від суду на вказаних територіях та перехід на сторону ворога.

Окрім того, на переконання прокурора, існує ризик впливу з боку обвинуваченого на свідків у цьому кримінальному провадженні, які є особами, що особисто знайомі з ОСОБА_6 . Наявність вказаного ризику прокурором обґрунтована тим, що достатньо даних вважати, що, використовуючи свій вплив, ОСОБА_6 має можливість впливати на свідків та інших осіб у цьому кримінальному провадженні - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та інших, яких наразі судом не допитано, з метою розроблення загальної, узгодженої стратегії уникнення від кримінальної відповідальності.

Також у клопотанні прокурором акцентується увага на наявності у даному кримінальному провадженні ризику вчинення іншого кримінального правопорушення або продовження кримінального правопорушення, у якому ОСОБА_6 обвинувачується. При цьому прокурор зазначає, що злочинна діяльність ОСОБА_6 в умовах воєнного стану та триваючої збройної агресії рф була спрямована на виправдовування вчинення кримінальних правопорушень рф проти національної безпеки України та проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку, та направлена на підтримку протиправної діяльності російських окупаційних військ із закликами матеріалів, у яких міститься виправдовування, визнання правомірною, заперечення збройної агресії рф проти України, розпочатої у 2014 році, у тому числі шляхом представлення збройної агресії рф проти України як внутрішнього громадянського конфлікту, виправдовування, визнання правомірною, заперечення тимчасової окупації частини території України, а також глорифікація осіб, які здійснювали збройну агресію російської федерації проти України, розпочату у 2014 році, представників збройних формувань російської федерації, іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих російською федерацією, а також представників окупаційної адміністрації російської федерації, яку складають її державні органи і структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та представників підконтрольних російській федерації самопроголошених органів, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України, а тому, на переконання прокурора, перебуваючи на волі, зважаючи на проросійські погляди, відношення ОСОБА_6 до російських окупаційних військ як до «освободителей», він може вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується.

На переконання прокурора, застосування більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою, з урахуванням даних про особу обвинуваченого, а саме стану здоров`я, віку, відсутності офіційного працевлаштування, не забезпечить запобіганню наявних ризиків та дієвість кримінального провадження.

За змістом оскаржуваної ухвали захисник вказала, що сама повторюваність доводів прокурора не переконує у необхідності тримання обвинуваченого під вартою, оскільки перебування ОСОБА_6 в межах населеного пункту місця проживання із застосуванням спецзасобів контролю буде достатнім для забезпечення подальшого розгляду кримінального провадження та зменшення навантаження на перенавантажене місце попереднього ув`язнення.

Обвинувачений доводив безпідставність висунутого йому обвинувачення, відсутність доказів існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та необґрунтованість поданого клопотання, а також заявив про непомірний розмір застави.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до положень ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись у кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане, оскільки відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону.

Так, положеннями ч. 1 ст. 177 КПК України передбачено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам особи:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно зі ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного, обвинуваченого; майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Наведені вище положення КПК України свідчать про те, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри, обвинувачення у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою ст. 177 КПК України, при тому, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Ухвалою місцевого суду від 27 листопада 2023 року продовжено обвинуваченому строк тримання під вартою на 60 (шістдесят) днів, до 25 січня 2024 року включно, з альтернативою внесення застави - 60 (шістдесят) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 161040 (сто шістдесят одна тисяча сорок) грн., з покладенням обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України.

Ухвала обґрунтована тим, що Києво-Святошинським районним судом Київської області здійснюється судове провадження стосовно ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 436-2 КК України - за злочин проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку. У вказаному кримінальному провадженні обвинуваченому обрано запобіжний захід - тримання під вартою в ДУ «Київський СІЗО» до 2 грудня 2023 року з альтернативою внесення застави у розмірі 60 (шістдесяти) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. В судовому засіданні прокурор звернувся з клопотанням про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою в ДУ «Київський СІЗО» на 60 днів, обґрунтовуючи вимоги явною відсутністю в обвинуваченого соціальних зав`язків та великим ризиком того, що, перебуваючи на волі, ОСОБА_6 зможе відновити свою злочинну діяльність.

Вислухавши доводи сторони обвинувачення та захисту, суд дійшов висновку, що ризики, які були враховані при продовженні строку тримання під вартою, наразі існують і не зменшились, підстави для зміни виключного запобіжного заходу відсутні, тому дійшов висновку про продовження строку тримання обвинуваченому ОСОБА_6 під вартою на 60 днів, з альтернативою внесення застави.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, питання продовження строку тримання обвинуваченому під вартою вирішено на стадії судового розгляду кримінального провадження, а, відтак, обґрунтованість висунутого ОСОБА_6 обвинувачення на даний час перевіряється судом першої інстанції шляхом дослідження доказів, наданих стороною обвинувачення та захисту.

Зважаючи на стадію кримінального провадження та особливості апеляційного перегляду судового рішення даної категорії справ, відсутність повноважень у колегії суддів апеляційного суду на даному етапі судового провадження перевірки доказів в частині доведеності або недоведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення,наявності або відсутності в його діях складу кримінального правопорушення, у вчиненні якого він обвинувачується, правильності кваліфікації його дій тощо, колегія суддів позбавлена можливості дати оцінку в цій частині доводам обвинуваченого, викладених в апеляційній скарзі.

Всупереч доводів апеляційної скарги, не вправі давати таку оцінку доказам на цій стадії і суд першої інстанції, оскільки така оцінка може бути надана в нарадчій кімнаті при постановленні рішення за наслідками розгляду кримінального провадження по суті.

З огляду на наведене, доводи апеляційної скарги обвинуваченого про відсутність в його діях складу кримінального правопорушення, у вчиненні якого він обвинувачується, є неспроможними.

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

За змістом клопотання прокурора ОСОБА_6 є раніше не судимою особою, обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років з конфіскацією майна або без такої.

За таких обставин, на думку колегії суддів, з урахуванням обставин висунутого ОСОБА_6 обвинувачення, є небезпідставними доводи клопотання прокурора та висновки місцевого суду про те, що у разі застосування до обвинуваченого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, усвідомлюючи тяжкість та реальність покарання, є підстави вважати, що ОСОБА_6 може виїхати до російської федерації та переховуватися від суду, у тому числі на тимчасово окупованих територіях.

Також, враховуючи, що у даному кримінальному провадженні ще не допитані свідки, колегія суддів вважає, що до моменту безпосереднього отримання судом показань вказаних осіб та дослідження їх судом на даному етапі судового розгляду кримінального провадження наявний ризик впливу з боку обвинуваченого на свідків у кримінальному провадженні з метою зміни останніми показань на його користь.

З урахуванням стадії судового розгляду та висунутого обвинувачення, на переконання колегії суддів, на даному етапі ризик впливу обвинуваченого на свідків у даному кримінальному провадженні не зменшився, а тому доводи обвинуваченого у цій частині є непереконливими.

Окрім того, з огляду на обставини та характер висунутого ОСОБА_6 обвинувачення, на думку колегії суддів, є небезпідставним на даному етапі судового розгляду і ризик вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення або продовження кримінального правопорушення, у якому ОСОБА_6 обвинувачується, і доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 їх не спростовують.

При визначенні ОСОБА_6 альтернативного запобіжного заходу у виді застави суд, поряд з положеннями ст.ст. 182, 183 КПК України, врахував практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкодити встановленню істини у кримінальному провадженні, що узгоджується з рішеннями Європейський суд з прав людини від 26 січня 1993 року у справі «В. проти Швейцарії», у рішенні від 8 січня 2009 року у справі «Мангурас проти Іспанії».

Так, розмір застави, у відповідності до положень ст. 182 КПК України, за вчинення тяжкого злочину визначається від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За змістом оскаржуваної ухвали та доводів апеляційної скарги встановлено, що суд першої інстанції встановив заставу 60 (шістдесят) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 161040 (сто шістдесят одна тисяча сорок) грн., з покладенням на обвинуваченого у разі внесення застави обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України.

На переконання колегії суддів, саме такий розмір застави обумовлений тим ступенем довіри до обвинуваченого, при якому перспектива втрати застави буде для ОСОБА_6 необхідним і достатнім стримуючим фактором, щоб не допустити невиконання ним процесуальних обов`язків та запобігти здійсненню дій, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

За наведених обставин, на думку колегії суддів, є непереконливими доводи апеляційної скарги обвинуваченого на непомірність розміру застави.

За встановлених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що на даному етапі судового розгляду застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів, а саме: запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, особистої поруки, домашнього арешту не зможе запобігти ризикам кримінального провадження, частина яких хоча і зменшилась, проте, продовжують існувати, та може негативно відобразитися на здійсненні судового розгляду, у тому числі щодо належного виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків.

Доводи обвинуваченого про відсутність у справі документально підтверджених доказів придбання ним квитків для виїзду, показань свідків про такі його наміри, співпраці або переходу на сторону ворога, його зв`язку з представниками рф або будь-який інший зв`язок з такими представниками, а також про неврахування судом, що він вже знаходився під окупацією у 2022 році, проте, з окупаційними військами рф та будь-якими їх представниками не співпрацював та такого наміру не мав і не має, що він має дружину, малолітнього сина, батьків-пенсіонерів похилого віку, земельну ділянку з будинком у власності під м. Києвом, та завжди займав позицію щодо мирного врегулювання будь-яких конфліктів, не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність реальних ризиків, а наведені обвинуваченим обставини самі по собі не можуть мінімізувати встановлені ризики та забезпечити його належну процесуальну поведінку.

Приймаючи до уваги вищенаведені ризики, обставини та тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачуєтьсяОСОБА_6 , колегія суддів доходить висновку, що встановлені на даний час обставини виключають об`єктивну можливість застосування до обвинуваченого іншого, більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою з призначенням альтернативного запобіжного заходу у виді застави, а відтак доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 про зміну йому запобіжного заходу з тримання під вартою на інший запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, або зменшення розміру застави є непереконливими.

З огляду на викладене, враховуючи, що на даний час остаточне рішення у кримінальному провадженні ще не прийнято, свідки не допитані, встановлені ризики, частина яких хоча дещо зменшилась, проте продовжують існувати, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргуобвинуваченого ОСОБА_6 - залишити без задоволення, ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 листопада 2023 року, якою обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено строк тримання під вартою на 60 (шістдесят) днів, до 25 січня 2024 року включно, з альтернативою внесення застави - 60 (шістдесят) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 161040 (сто шістдесят одна тисяча сорок) грн., з покладенням у разі внесення застави обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України, - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4