У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Про повернення апеляційної скарги

25 січня 2024 року м. Миколаїв

Суддя судової палати у кримінальних справах Миколаївського апеляційного суду ОСОБА_1 , ознайомившись зі змістом апеляційної скарги ОСОБА_2 на ухвалу слідчого судді Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 січня 2024 року, якою повернуто скаргу ОСОБА_2 на бездіяльність слідчого, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення,

встановила :

Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 січня 2024 року, повернуто скаргу ОСОБА_2 на бездіяльність слідчого, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням ОСОБА_2 , звернувся до Миколаївського апеляційного суду з апеляційною скаргою.

Ознайомившись зі змістом апеляційної скарги, приходжу до висновку, що вона підлягає поверненню виходячи з наступного.

Вичерпний перелік вимог, яким повинна відповідати апеляційна скарга, встановлений ст. 396 КПК України. Зокрема, згідно з п. п. 3, 4, 5, 6 ч. 2 ст. 396 КПК України, в апеляційній скарзі поряд з іншим зазначаються: судове рішення, яке оскаржується, і назва суду, який його ухвалив, вимоги особи, яка подає апеляційну скаргу, та їх обґрунтування із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість судового рішення, клопотання про дослідження доказів, а також перелік матеріалів, які додаються.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що вона не відповідає вищевказаним вимогам кримінального процесуального закону.

Відповідно до частини першої статті 29 КПК України кримінальне провадження здійснюється державною мовою.

Частиною першою статті 10 Конституції України встановлено, що державною мовою в Україні є українська мова.

У Рішеннях Конституційного Суду України від 14 грудня 1999 року № 10-рп/99 та від 14 липня 2021 року№ 1-р/2021 зазначено, що українська мова як державна є обов`язковим засобом спілкування на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування (мова актів, роботи, діловодства, документації тощо), а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначаються законом.

Також ч. 5 ст. 10, п. 4 ч. 1 ст. 92 Основного Закону України регламентовано, що застосування мов в Україні гарантується Конституцією України та визначається виключно законами України.

Рішенням Конституційного суду України від 14 липня 2021 року (справа № 1-179/2019(4094/19) встановлено, що володіти українською мовою як мовою свого громадянства - обов`язок кожного громадянина України. При цьому кожен громадянин України є вільним у виборі мови або мов для приватного спілкування.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» від 25 квітня 2019 року № 2704-VIII єдиною державною (офіційною) мовою в Україні є українська мова, а у ч. 6 ст. 13 цього Закону вказано, що органи державної влади, органи влади Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації державної і комунальної форм власності беруть до розгляду документи, складені державною мовою, крім випадків, визначених законом. Частинами 1, 2 ст. 14 передбачено, що у судах України судочинство провадиться, а діловодство здійснюється державною мовою. У судовому процесі може застосовуватися інша мова, ніж державна, у порядку, визначеному процесуальними кодексами України та Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

При цьому за змістом ст. 12 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII судочинство і діловодство в судах України проводяться державною мовою.

У ч. 1 ст. 29 КПК теж регламентовано, що кримінальне провадження здійснюється державною мовою. Сторона обвинувачення, слідчий суддя та суд складають процесуальні документи державною мовою.

Тобто згідно з Конституцією України, КПК і зазначеними законами України органи досудового розслідування, прокуратура та суд як державні органи, а також їх посадові особи при здійсненні своїх повноважень і в інших публічних сферах суспільного життя, зобов`язані використовувати лише державну мову. Це також стосується і прийняття до розгляду документів, складених лише українською мовою.

З огляду на зазначене, апеляційна скарга повинна бути викладена державною (українською) мовою.

Однак, передбачена чинним законодавством України вимога щодо подання документів (у тому числі апеляційних і касаційних скарг) українською мовою не є перешкодою у доступі до правосуддя та не звужує права учасників провадження за мовною ознакою, оскільки процесуальним законодавством гарантовано право учасників провадження щодо користування ними в судовому процесі рідною мовою або мовою, якою вони володіють.

Так, процесуальним законодавством України, а саме п. 18 ч. 3 ст. 42 КПК, передбачено, що підозрюваний, обвинувачений має право користуватися рідною мовою, отримувати копії процесуальних документів рідною або іншою мовою, якою він володіє, та, в разі необхідності, користуватися послугами перекладача за рахунок держави. Засуджений має права обвинуваченого, передбачені ст. 42 цього Кодексу, в обсязі, необхідному для його захисту на відповідній стадії судового провадження (ч. 3 ст. 43 КПК).

Право користуватися рідною мовою або іншою мовою, якою особа володіє, та в разі необхідності користуватися послугами перекладача, зокрема і безоплатно, передбачено і для потерпілого; цивільного позивача; представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження; свідка; особи, стосовно якої розглядається питання про видачу (екстрадицію); особи, до якої застосовано тимчасовий чи екстрадиційний арешт; особи, стосовно якої застосовано запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою до прийняття рішення про її видачу (екстрадицію); особи, якої стосується прохання Міжнародного кримінального суду чи надійшло прохання Міжнародного кримінального суду про тимчасовий арешт або про арешт і передачу (п. 9 ч. 1 ст. 56, ч. 3 ст. 61; п. 11 ч. 3 ст. 641, п. 4 ч. 1 ст. 66, ч. 2 ст. 581, ч. 8 ст. 583, частини 5, 14 ст. 584, ч. 4 ст. 585, п. 2 ч. 2 ст. 627, пункти 1, 9 ч. 4 ст. 627 КПК).

Зазначений правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 19.09.2022 року ( справа № 521/12324/18) та в ухвалі Верховного Суду від 21.01.2019 року (справа № 61-49091ск18) та є обов`язковим для інших судів.

Враховуючи викладене, апеляційний суд позбавлений можливості прийняти апеляційну скаргу до провадження та призначити до розгляду, а також залишити апеляційну скаргу без руху для усунення недоліків з огляду на таке.

Рішення про відмову у відкритті апеляційного провадження та про повернення скарги можуть бути ухвалені на стадії вирішення питання про відкриття апеляційного провадження, а у випадку оскарження ухвали слідчого суді, при вирішенні питання про призначення судового засідання щодо розгляду апеляційної скарги на таке рішення.

У той же час рішенню про повернення апеляційної скарги, якщо особа не усунула недоліків, обов`язково передує процесуальне рішення про залишення апеляційної скарги без руху.

Проте ч.1 ст.399 КПК України прямо передбачено, що таке процесуальне рішення, як залишення скарги без руху, застосовується до апеляційних скарг на вирок чи ухвалу суду першої інстанції.

Разом з тим, діючим кримінальним процесуальним законодавством передбачені особливості апеляційної перевірки ухвал як слідчих суддів, так і ухвали суду постановлених за результатами розгляду скарг на бездіяльність слідчого, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті (зокрема відсутність стадії відкриття апеляційного провадження, обмежені строки щодо розгляду апеляційної скарги, невідкладність у вирішенні питань про відновлення порушених прав і свобод заінтересованих осіб), що унеможливлює прийняття такого рішення щодо апеляційних скарг на такі ухвали.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що системне тлумачення відповідних положень глави 31 КПК України дає змогу дійти висновку, що законодавець установив та ототожнив певні особливості апеляційної перевірки ухвал слідчого судді, які зумовлені насамперед характером цього виду судового рішення, необхідністю невідкладної перевірки його законності й обґрунтованості. Особливостями перевірки таких ухвал є: спрощений порядок подачі апеляційної скарги безпосередньо до апеляційного суду (ч.2 ст.395 КПК України); скорочений строк апеляційного оскарження ухвали слідчого судді - протягом 5-ти днів з дня її оголошення; для особи, яка перебуває під вартою, -з моменту вручення їй копії судового рішення; для особи, без виклику якої постановлено ухвалу слідчого судді та яка її оскаржує, - з дня отримання нею копії судового рішення (частини 1-1, 2, 3 ст. 395 КПК України; скорочений строк розгляду апеляції - не пізніше як через три дні після її надходження до суду апеляційної інстанції (ч. 2 ст. 422, ч.3 ст.422-1 КПК України).

Отже положення ст.398 КПК, частин 1, 2, п.1 ч.3 ст.399 КПК не можуть бути застосовані до апеляційних скарг на ухвали слідчих суддів.

Водночас це не виключає можливості повернення апеляційних скарг на такі ухвали слідчих суддів, з підстав, передбачених пунктами 2, 3, 4 ч. 3 ст.399 КПК України.

Наведене узгоджується з висновком, викладеним у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального судуВерховного Суду від 18.11.2019 у справі №51-5496кмо18 (справа №686/24639/17).

Отже застосування судом апеляційної інстанції положення ст.399 КПК (залишення апеляційної скарги без руху), може бути застосована до апеляційних скарг, поданих на судові рішення, передбачені в ч.1, 2 ст.392 КПК, а що стосується оскарження судових рішень, передбачених у ч.3 ст.392 КПК (ухвали слідчого судді), то застосуванню підлягає спеціальна норма ст.422 КПК.

Таким чином враховуючи праву позицію об`єднаної палати Касаційного кримінального суду від 18.11.2019 у справі №51-5496кмо18 (справа №686/24639/17) щодо не можливості залишення апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді без руху, апеляційний суд приходить до висновку проте, що ОСОБА_2 необхідно повернути його апеляційну скаргу, так як вона не відповідає вимогам ст. 396 КПК України.

Враховуючи вищевикладені обставини, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає поверненню особі, яка її подала.

Апеляційний суд роз`яснює ОСОБА_2 його процесуальне право на повторне звернення з апеляційною скаргою після усунення зазначених недоліків.

Керуючись ст.399, 418, 419 КПК України, апеляційний суд

постановила

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу слідчого судді Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 січня 2024 року, повернути особі яка її подала у зв`язку з невідповідністю її вимогам ст.396 КПК України.

Роз`яснити апелянту, що відповідно до ч.7 ст.399 КПК України, повернення апеляційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду апеляційної інстанції в порядку, передбаченому цим Кодексом, у межах строку на апеляційне оскарження.

Копію цієї ухвали невідкладно надіслати апелянту.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її постановлення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 3-х місяців з дня її постановлення.

Суддя Миколаївського

апеляційного суду ОСОБА_1