Номер провадження: 11-кп/813/873/23
Справа № 946/4361/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.10.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

потерпілого - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Ізмаїльського міськрайонного суд м. Одеси від 19.12.2022 у кримінальному провадженні №0001147, внесеному до ЄРДР 21.11.2021 відносно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Городнє, Болградського району, Одеської області, громадянина України, з середньою освітою, працюючого охоронцем у КП «Житсервіс», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Оскаржуваним вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік.

У відповідності до ст. 75 КК ОСОБА_8 звільнено від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку тривалістю в один рік не вчинить систематично (три та більше) правопорушень, що потягнуть за собою адміністративні стягнення і свідчать про його небажання стати на шлях виправлення, не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього обов`язки.

В силу ст. 76 КК покласти на ОСОБА_8 обов`язки, що передбачені ч. 1 ст. 76 КК, а саме періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

Іспитовий строк ОСОБА_8 обчислюється з моменту проголошення вироку, тобто з 19 грудня 2022 року.

Вироком також вирішено питання щодо долі речових доказів та процесуальні витрати.

Зазначеним вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнано винним у тому, що він 21.11.2021 о 16:24 годині, керуючи технічно справним автобусом «ПАЗ 32054-07» реєстраційний номер НОМЕР_1 , і рухаючись по вул. Тульчианівській з боку пр. Суворова (на теперішній час - пр. Незалежності) (парна сторона) в напрямку вул. Адмірала Холостякова в м. Ізмаїл Одеської області (далі - м. Ізмаїл), та в порушення вимог під п. «б» п. 2.3., п. 16.11. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306 (далі - ПДР), при виїзді на перехрестя пр. Суворова (на теперішній час - пр. Незалежності) (не парна сторона), яка по відношенню до вул. Тульчианівської є головною дорогою та перед яким встановлено дорожній знак 2.1 «Дати дорогу», передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, легковажно розрахував на їх відвернення, не надав перевагу у русі мотоциклу «Bajaj Pulsar Ns 200» реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_9 , який наближався до вказаного перехрестя по пр. Суворова (на теперішній час - пр. Незалежності) (не парна сторона) по головній дорозі з блоку вул. Семінарської, в результаті чого на перехресті скоїв з ним зіткнення.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди водій мотоцикла ОСОБА_9 отримав такі тілесні ушкодження: відкритий багатоуламковий перелом обох кісток лівої гомілки у верхньо-нижній третині зі зміщенням відламків, рвано-розчавлена рана на лівій гомілці в середній третині, які є небезпечними для життя та відносяться до тяжких тілесних ушкоджень; закритий перелом основи 1-ї п`ястної кістки, який при звичайному своєму перебігу викликає розлад здоров`я більше трьох тижнів (більше ніж 21 день), та за цим критерієм відноситься до тілесних ушкоджень середньої тяжкості; рубці лівої поверхні плеча, нижньої третини лівого стегна з переходом на колінний суглоб, верхньої та середньої третини лівої гомілки, які при звичайному перебігу викликають короткочасний розлад здоров`я тривалістю понад шість днів, але не більше трьох тижнів (21 дня), та відносяться до легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Своїми діями ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч. 2 ст. 286 КК, а саме порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись із вироком суду першої інстанції в частині призначення додаткового покарання обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає призначене судом покарання таким що не відповідає ступеню тяжкості кримінального провадження і особі та є несправедливим через суворість.

Доводи обґрунтовує тим, що працює водієм 1 класу у КП Ізмаїльської міської ради «ЖИТСЕРВІС», у зв`язку з чим заробітна плата є єдиним джерелом доходів сім`ї.

Просить вирок суду першої інстанції змінити в частині призначення покарання та виключити з вироку призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом.

Позиції учасників судового розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого, його захисника та потерпілого, які підтримали доводи апеляційної скарги, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд доходить таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги, але положеннями ч. 2 цієї ж статті передбачено, що суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до кримінального провадження та оскаржуваного вироку обвинувачений ОСОБА_8 винним себе у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження, а саме за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України визнав у повному обсязі та підтвердив обставини вчинених злочинів.

За таких обставин суд першої інстанції за погодженням із учасниками судового провадження, у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження інших доказів, обмежившись лише допитом обвинуваченого відносно фактичних обставин кримінального правопорушення та дослідженням доказів, які характеризують особистість обвинуваченого.

У апеляційній скарзі сторони захисту не оспорюються фактичні обставини вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, встановленого судом першої інстанції та доведеність його вини у вчинені злочину, у зв`язку з чим апеляційний суд не переглядає вирок у цій частині.

Таким чином, апеляційний суд вважає вірними висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у скоєнні ним кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 286 КК України, за встановлених районним судом та викладених у вироку обставин.

Доводи сторони захисту щодо надмірної суворості призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, у зв`язку з призначенням йому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, колегія суддів вважає необґрунтованими та безпідставними з огляду на таке.

Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Домірність покарання за злочин є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

У ст. 65 КК визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Вирішуючи питання щодо призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, районний суд врахував суспільно-небезпечні наслідки, що настали внаслідок кримінально протиправних дій обвинуваченого ОСОБА_8 у виді спричинення потерпілому тяжкого тілесного ушкодження за критерієм небезпеки для життя, що безпосередньо впливає на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характер порушених ПДР, а саме ненадання переваги в русі транспортному засобу, що рухався по головній дорозі.

Також районним судом враховано те, що обвинувачений на день ухвалення вироку працює охоронцем і право керування не пов`язане з його основним джерелом доходів, а раніше виконувана обвинуваченим робота, пов`язана з керуванням транспортним засобом та можлива в майбутньому така робота не може бути перешкодою в призначенні цього виду покарання.

Враховуючи сукупність вищезазначених обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що обвинуваченому ОСОБА_8 необхідно для його виправлення та запобігання нових злочинів призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду та вважає, що вказані обставини надавали суду першої інстанції підстави прийти до висновку, що обвинуваченому необхідно призначити зазначене покарання, оскільки саме такий вид покарання буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Апеляційний суд вважає, що посилання обвинуваченого ОСОБА_8 про працевлаштування водієм з 04.10.2022 та є єдиним джерелом доходів, а тому через позбавлення права керувати транспортними засобами фактично буде позбавлений можливості забезпечувати свою сім`ю коштами, необхідним для її існування, на переконання колегії суддів, не дають достатніх підстав для пом`якшення обраного йому покарання, шляхом не застосування додатково покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Так, визначальними елементами для вирішення питання про призначення додаткового покарання ОСОБА_8 у даному випадку є: тяжкість вчиненого злочину, обставин справи та наслідки вчиненого.

Колегія суддів звертає увагу, що ПДР регламентований єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватися усі його учасники, оскільки автобус є джерелом підвищеної небезпеки. Однак саме через вибіркову безкарність водіїв, які порушують Правила дорожнього руху, смертність та травматизм на дорогах України залишаються невиправдано високими, оскільки відповідально ставляться до додержання вказаних Правил вкрай мала частина водіїв.

У даному випадку кримінальне правопорушення, вчинене ОСОБА_8 зазіхає на суспільну складову безпечного життя, оскільки формує думку суспільства про незахищеність та уразливість до вчинення стосовно нього злочинних дій у сфері безпеки дорожнього руху.

Відповідно належна правова охорона будь-яких соціальних цінностей, у тому числі й таких найбільш соціально значимих, як здоров`я, життя людини, забезпечується лише тоді, коли застосовується ефективний кримінально-правовий засіб, яким є кримінальна відповідальність. Тому, враховуючи грубе порушення елементарних правил дорожнього руху, яке допущене обвинуваченим, призначення основного покарання із застосуванням ст. 75, 76 КК України без застосування додаткового покарання не буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 попередження вчинення ним нових злочинів проти безпеки руху та експлуатації транспорту.

З огляду на це, колегія суддів переконана, що необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_8 додаткового покарання все ж таки перевалює над посиланням захисника та обвинуваченого на те, що керування транспортним засобом для останнього є єдиним джерелом заробітку.

З вказаного приводу колегія суддів зауважує, що покарання є заходом примусу, яке застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Будь-який вид покарання, передбачений КК України, призводить до звуження прав засудженої особи. Однак таке звуження прав зумовлене правовою природою покарання, яке, окрім іншого, є заходом кримінального примусу, що застосовується від імені держави до особи, яка вчинила кримінально-каране діяння.

При цьому, Верховний Суд також неодноразово зазначав про те, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є джерелом доходу. Існування цієї обставини потребує лише більш виваженого підходу під час обрання заходу примусу, з урахуванням загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації.

Окрім того, призначення судом першої інстанції додаткового покарання не суперечить практиці ЄСПЛ, який у рішенні від 29 червня 2007 року в справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» («OHalloranandFrancisv. theUnitedKingdom») постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

У контексті наведеного, колегія суддів приходить до переконання, що переконливого обґрунтування щодо можливості пом`якшення покарання обвинуваченому ОСОБА_8 шляхом незастосування до нього додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, в аспекті реалізації приписів статей 50, 65 КК, апеляційна скарга сторони захисту не містить, а тому колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції були підстави для призначення обвинуваченому додаткового покарання, яке буде додатковим дієвим засобом забезпечення його належної поведінки в майбутньому.

Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що при розгляді справи в суді першої інстанції, судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 і це підтверджено обвинуваченим в суді апеляційної інстанції на день ухвалення вироку працював охоронцем і право керування не пов`язане з його основним джерелом доходів.

З огляду на викладене, за результатами перевірки доводів апеляційної скарги та матеріалів кримінального провадження, невідповідності призначеного судом покарання та неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність, які були б підставою для зміни вироку першої інстанції або ставили б під сумнів законність та його обґрунтованість, колегія суддів не вбачає, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

Аналізуючи сукупність усіх обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_8 підлягає залишенню без задоволення, а вирок суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись статтями 370, 404, 405, 407, 409, 412, 415, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скарги обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Вирок Ізмаїльського міськрайонного суд м. Одеси від 19.12.2022 у кримінальному провадженні №0001147, внесеному до ЄРДР 21.11.2021 відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4