УХВАЛА

Іменем України

20лютого 2024 року

м. Київ

справа № 953/6490/22

провадження № 51 - 900 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційні скарги засудженої ОСОБА_4 та її захисника ОСОБА_5 на вирок Київського районного суду м. Харкова від 29 вересня 2023 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 21 листопада 2023 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за № 0002972 по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Харкова, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

встановив:

За вироком Київського районного суду м. Харкова від 29 вересня 2023 року ОСОБА_4 визнано винуватою у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, та призначено їй покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій в органах влади, установах, підприємствах та організаціях незалежно від форми власності на строк 10 років, без конфіскації майна.

Відповідно до обставин, детально наведених у вироку місцевого суду, громадянка України ОСОБА_4 на добровільній основі у період з 05 по 19 липня 2022 року погодилася зайняти посаду «помічника начальника Вовчанського територіального управління військової цивільної адміністрації Харківської області», у незаконному органі влади, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора, а саме «Вовчанське територіальне управління військової цивільної адміністрації Харківської області», створеному на тимчасово окупованій території у м. Вовчанськ Чугуївського району Харківської області.

Продовжуючи реалізацію свого умислу, з 20 липня по 09 вересня 2022 року ОСОБА_4 відвідувала засідання та приймала в них участь у незаконному органі влади, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора, а саме у «Вовчанському територіальному управлінні військової цивільної адміністрації Харківської області».

Так, ОСОБА_4 за вказаних обставин здійснювала організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарчі функції, а саме:

-збір інформації, документів, копій документів та заяв від мешканців Кирилівського старостинського округу Старосалтівської селищної ради Чугуївського району Харківської області з метою вирішення питань організаційного та гуманітарного характеру з представниками незаконного органу влади, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора, а саме «Вовчанське територіальне управління військової цивільної адміністрації Харківської області», створеному на тимчасово окупованій території у м. Вовчанськ Чугуївського району Харківської області;

-видача довідок мешканцям Кирилівського старостинського округу Старосалтівської селищної ради Чугуївського району Харківської області щодо узгодження з представниками ЗС РФ чи інших військових формувань РФ пересування окупованими територіями України Харківської області мешканців Кирилівського старостинського округу Старосалтівської селищної ради Чугуївського району Харківської області;

-погодження організації освітнього процесу у навчальному закладі дошкільної освіти садочок «Зернятко» Кирилівського старостинського округу Старосалтівської селищної ради Чугуївського району Харківської області та Кирилівського ліцею Кирилівського старостинського округу Старосалтівської селищної ради Чугуївського району Харківської області з представниками незаконного органу влади, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора, а саме «Вовчанське територіальне управління військової цивільної адміністрації Харківської області», створеному на тимчасово окупованій території у м. Вовчанськ Чугуївського району Харківської області;

-організація видачі та розпорядження продуктами харчування, що надходили від представників ЗС Російської Федерації та інших військових формувань, підрозділів РФ за погодженням з представниками незаконного органу влади, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора, а саме «Вовчанське територіальне управління військової цивільної адміністрації Харківської області», створеному на тимчасово окупованій території у м. Вовчанськ Чугуївського району Харківської області мешканцям Кирилівського старостинського округу Старосалтівської селищної ради Чугуївського району Харківської області;

-отримання від представників незаконного органу влади, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора, а саме «Вовчанське територіальне управління військової цивільної адміністрації Харківської області», створеному на тимчасово окупованій території у м. Вовчанськ Чугуївського району Харківської області пального та в подальшому розпорядження ним з метою забезпечення благоустрою на території Кирилівського старостинського округу Старосалтівської селищної ради Чугуївського району Харківської області.

Харківський апеляційний суд ухвалою від 21 листопада 2023 року апеляційну скаргу захисника залишив без задоволення, а вирок Київського районного суду м. Харкова від 29 вересня 2023 року - без змін.

До Верховного Суду надійшли касаційні скарги засудженої ОСОБА_4 та її захисника ОСОБА_5 .

У поданій касаційній скарзі засуджена ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, просить змінити судові рішення в частині призначеного покарання.

На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги зазначає, що суди належним чином не врахували її особу, зокрема, те, що вона має хронічні захворювання та на її утриманні перебуває малолітня дитина,. Крім того посилається на те, що вона була змушена шукати засоби для існування, допомагала отримувати гуманітарну допомогу іншим людям на окупованій території. Вказує, що заробітну плату від окупаційної адміністрації не отримувала та не обіймала посади у будь-якій окупаційній установі.

Захисник ОСОБА_5 у своїй касаційній скарзі посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженої, просить змінити оскаржувані судові рішення в частині кваліфікації та призначеного покарання. Не погоджуючись з наданою судами оцінкою доказам, вказує на невідповідність висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження.

Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, зазначає, що:

? суди попередній інстанцій помилково встановили у діях ОСОБА_4 ознаку добровільності, спрямованої на зайняття посади в незаконних органах влади;

? у матеріалах провадження відсутні докази про призначення ОСОБА_4 на посаду помічника начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

? у діях ОСОБА_4 наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111-1 КК України, оскільки вона здійснювала виключно технічну діяльність, пов`язану з видачею гуманітарної допомоги в межах окупованих населених пунктів.

Також зазначає, що суди:

? не надали належну правову оцінку фактичним обставинам справи;

? безпідставно визнали належним доказом протокол загальних зборів від 05 липня 2022 року, відповідно до якого помічником старости Кирилівського старостинського округу обрано ОСОБА_4 та допустили суперечливі висновки;

? при призначенні ОСОБА_4 покарання не врахували особу засудженої. Зокрема, захисник також посилається на те, що ОСОБА_4 має хронічні захворювання та на її утриманні перебуває малолітня дитина, раніше до кримінальної відповідальності не притягувалася. При цьому залишили поза увагою, що ОСОБА_4 не отримувала заробітної плати від окупаційної влади.

?Перевіривши доводи касаційних скарг та долучені до них копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скаргах.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Так, згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Доводи, викладені в касаційній скарзі захисника, якими вона обґрунтовує заявлені вимоги, аналогічні доводам його апеляційної скарги, яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду.

Так, в постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції зазначив, що місцевий суд, мотивуючи висновок про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, послався на докази, які досліджені під час судового розгляду, є допустимими, достовірними та достатніми.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що в судовому засіданні безпосередньо у встановленому законом порядку суд першої інстанції допитав обвинувачену ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , зміст показань яких детально викладений у вироку.

Крім того, судом першої інстанції були досліджені письмові докази, зміст яких також детально викладений в оскаржуваних рішеннях.

Переглянувши вирок суду першої інстанції за апеляційною скаргою захисника, у постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції погодився із рішенням місцевого суду та обґрунтовано зазначив, що висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, ґрунтуються на доказах, які детально наведені у вироку та відповідають фактичним обставинам справи, зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст. 94 КПК України.

Так, допитана у суді першої інстанції обвинувачена ОСОБА_6 свою вину у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення визнала частково та, зокрема, пояснила, що 28 лютого 2022 року у зв`язку з обстрілами, вона разом з сім`єю виїхала з м. Харкова на дачу, яка знаходилась за адресою: АДРЕСА_2 . Спочатку було тихо, але 17 березня 2022 року прийшли військові РФ, їх блокпост був навпроти її будинку. Коли у них закінчились запаси їжі, вона пішла до старости селища - ОСОБА_10 з проханням надати гуманітарну поміч, на що остання запропонувала допомагати їй з питаннями, пов`язаними із видачею гуманітарки. Після її згоди, вони разом поїхали до м. Вовчанську, де ОСОБА_10 показала та розповіла їй що, та до кого треба відвозити. Після чого, вона 2 рази їздила до м. Вовчанська, відвозила списки на отримання гуманітарної допомоги, які формувала сама, в яких зазначались дані отримувачів: ПІБ, паспортні дані та адреса, які заносились до комп`ютеру ОСОБА_10 . Перший раз їздила на початку серпня 2022 року, другий - всередині серпня 2022 року. Гуманітарну допомогу видавали військові РФ, та якщо хтось не приходив її отримати, вона залишалась в селищній раді, а потім вона сама видавала її або розвозила, зокрема старим бабусям, яким важко було пересуватися. Декілька разів до її будівлі приїжджали військові, вибивали двері, одного разу забрали її чоловіка, та в подальшому відпустили. Зазначила, що всіма питаннями займалась ОСОБА_10 та всі довідки видавала вона. Однак, одного разу, до неї прийшли військові, та наказали написати довідку про місце мешкання жінки з двома дітьми, та підписати її як помічник начальника Вовчанського територіального управління військової цивільної адміністрації Харківської області. Про те що, вона займає цю посаду дізналася від військових. Довідку вона написала від руки. 1 вересня було урочисте відкриття школи, на якому декілька батьків разом з нею висловились зі словами подяки. Присутня вона там була, яка мати, а не як посадова особа. У військових РФ в примусовому порядку, вона придбала за 70 грн сім карту «МИР», але зв`язку не було. Пального вона не отримувала.

Разом з тим, суди позицію обвинуваченої ОСОБА_6 про невизнання винуватості оцінили критично, розцінивши її як намір уникнути відповідальності за фактично вчинений злочин та як спосіб захисту, зазначивши при цьому, що винуватість обвинуваченої у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення підтверджується сукупністю належних та допустимих доказів, безпосередньо досліджених у судовому засіданні.

Так, суд апеляційної інстанції слушно зауважив, що показання обвинуваченої ОСОБА_4 спростовуються іншими дослідженими місцевим судом доказами, зокрема:

-показаннями свідка ОСОБА_12 , яка пояснила, що під час окупації з липня 2022 ОСОБА_4 працювала старостою у селищі, роздавала гуманітарну допомогу. При цьому, з будь-якими питаннями до ОСОБА_4 вона не зверталася. Зазначила, що одного разу ОСОБА_4 приїхала до неї та пропонувала написати заяву про прийняття на роботу в медичну установу РФ, але вона відмовилась;

-показаннями свідка ОСОБА_10 , яка пояснила, що познайомилася з ОСОБА_4 у лютому 2022 року, коли остання приїхала з м. Харкова під час агресії. З 17 березня 2022 року с. Москалівка окупували військові РФ. Зазначила, що до початку війни вона була старостою Кирилівського старостинського округу Старосалтівської селищної ради. Під час окупації їй пропонували співпрацювати з РФ, але вона відмовилась, та її посаду стала займати ОСОБА_4 , яка приймала гуманітарну допомогу, роздавала її, записувала людей на отримання матеріальної допомоги у розмірі 10000 рублів, збирала збори у с. Кирилівка, тобто з кінця липня 2022 до звільнення ОСОБА_4 виконувала її обов`язки;

-показаннями свідка ОСОБА_14 , яка пояснила, що вперше побачила ОСОБА_4 у магазині на початку війни. Після того, у серпні 2022 її сина військові РФ забрали до м. Вовчанську, та їй була потрібна довідка з селищної ради про місце його проживання. Коли вона пішла до сільради за довідкою, то побачила в кабінеті ОСОБА_4 та ОСОБА_10 , які сказали, що у ОСОБА_4 ще немає печатки, тому їй необхідно за довідкою прийти іншим разом, та через 2 дні довідку їй видала мати ОСОБА_4 . Під час окупації ОСОБА_4 видавала гуманітарну допомогу РФ. Зазначила, що у неї є донька, якій 10 років, та перед 1 вересня були збори, де ОСОБА_4 розповідала про безпеку дітей та відкриття школи;

-показаннями свідка ОСОБА_15 , яка пояснила, що з ОСОБА_4 познайомилась у березні 2022 року у магазині в с. Кирилівка. Знає, що ОСОБА_4 в період окупації працювала в сільській раді, роздавала гуманітарку, приймала заяви на матеріальну допомогу. Одного разу ОСОБА_4 запропонувала написати їй заяву про зайняття посади директора школи, яку вона займала до початку війни, але вона відмовилась;

-показаннями свідка ОСОБА_13 , яка пояснила, що мешкає в с. Кирилівка, яке було окуповано. ОСОБА_4 знає, але стосунків вони не підтримують. У серпні 2022 року ОСОБА_4 роздавала гуманітарну допомогу від РФ, але спочатку, за тиждень до цього, вона збирала паспортні дані та ІПН отримувачів, та заносила їх й комп`ютер.

Крім того, апеляційний суд, у результаті перевірки матеріалів кримінального провадження, встановив, що суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу обвинувального вироку досліджені речові докази та показання свідків, зокрема, місцевим судом було досліджено аркуш паперу формату А-4 з фото, на якому міститься фрагмент тексту відтворений рукописним способом: «Начальнику Волчанского териториального управления ВГА Харьковской обл.. Волчанского району ОСОБА_17 » надалі відступ та текст «поморник начальника терр управления ОСОБА_4 » надалі відступ та посередині текст «Служебная записка» «…», зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_4 , як помічник начальника теруправління звертається зі службовою запискою до «начальника Волчанського териториального управления ВГА Харьковской області ОСОБА_17 » з проханням надати для виконання своїх обов`язків канцтовари.

Урахувавши зміст цієї службової записки, суди дійшли переконання, що ОСОБА_4 , для виконання своїх обов`язків, саме як помічника начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 було написано прохання дати їй канцелярські товари.

Крім цього, судом було досліджено аркуш паперу формату А4 з фото, на якому міститься фрагмент тексту відтворений рукописним способом: починається зі слів «справка», надалі в кінці міститься напис «10.08.2022 Помощник начальника Волчанського районного территориального управления ОСОБА_4 та підпис». Зміст «справки» полягав у видачі довідки про засвідчення факту проживання ОСОБА_18 та її матері за адресою: АДРЕСА_3 . Вказана «справка» підписана ОСОБА_4 , із зазначенням її посади, а сам - «помощник начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 , а також низку інших доказів, які, на думку колегії суддів апеляційного суду, є належними та допустимими, логічними та послідовними.

Також судом оглянутий пристрій, а саме мобільний телефон Redmi Note 9 PRO IMEI НОМЕР_1 , IMEI НОМЕР_2 з сім-картою з МИР поміщено до паперового конверту з пояснювальною биркою: «Пакет № 1 до протоколу огляду речей від 28.10.2022 1. Мобільний телефон Redmi Note 9 PRO IMEI НОМЕР_1 , IMEI НОМЕР_2 з сім-картою з МИР» з підписом підозрюваної та захисника.

При цьому, суди зазначили, що свідки були попереджені судом про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, є належними, допустимими, достовірними доказами, а тому підстави сумніватися у їх показаннях у суду також відсутні.

Як убачається із оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції погодився із висновком місцевого суду, що з сукупного аналізу показань допитаних у судовому засіданні свідків та досліджених інших доказів випливає, що ОСОБА_4 вчиняла умисні дії, а саме добровільно зайняла посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій у незаконних органах влади створених на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора.

?Щодо доводів касаційної скарги, що у діях ОСОБА_4 наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111-1 КК України

Свої доводи сторона захисту обґрунтовує тим, що ОСОБА_4 здійснювала виключно технічну діяльність, пов`язану з видачею гуманітарної допомоги в межах окупованих населених пунктів. ?Наголошує, що суди попередній інстанцій помилково встановили у діях ОСОБА_4 ознаку добровільності, спрямованої на зайняття посади в незаконних органах влади.

Так, за частиною 5 ст. 111-1 КК України, серед іншого, передбачена відповідальність за добровільне зайняття громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора.

Окупаційна адміністрація Російської Федерації це сукупність державних органів і структур Російської Федерації, функціонально відповідальних за управління тимчасово окупованими територіями та підконтрольних Російській Федерації самопроголошених органів, які узурпували виконання владних повноважень на тимчасово окупованих територіях та які виконували чи виконують властиві органам державної влади чи органам місцевого самоврядування функції на тимчасово окупованій території України, в тому числі органи, організації, підприємства та установи, включаючи правоохоронні та судові органи, нотаріусів та суб`єктів адміністративних послуг (п. 6 ст. 1-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод та правовий режим на тимчасово окупованій території України»).

У складі цього правопорушення важливим для кваліфікації є місце його вчинення - тимчасово окупована територія України.

У кримінальному праві добровільним вважається діяння, яке вчинено при можливості вибрати декілька варіантів поведінки, з урахуванням сукупності обставин, які можуть виключати кримінальну протиправність за приписами статей 39, 40 КК України, однак яких суди у цьому кримінальному провадженні не встановили.

Організаційно-розпорядчі обов`язки - це обов`язки зі здійснення керівництва галуззю промисловості, трудовим колективом, ділянкою роботи, виробничою діяльністю окремих працівників на підприємствах, в установах чи організаціях незалежно від форми власності.

Адміністративно-господарські обов`язки - це обов`язки з управління чи розпорядження державним, колективним або приватним майном.

Під добровільним заняттям посади слід розуміти зайняття громадянином України посади у відповідних незаконно створених органах влади з власної волі та за відсутності фізичного чи психічного примусу, крайньої необхідності.

Добровільне зайняття посади є результатом вільного волевиявлення особи, з урахуванням супутніх обставин.

Разом з цим, відповідальність за ч. 2 ст. 111-1 КК України настає за діяння у вигляді добровільного заняття не керівної посади (не пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій) у будь-яких незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, у т.ч. в окупаційній адміністрації держави-агресора.

Як убачається з оскаржуваних судових рішень, суди встановили, що посилання сторони захисту на те, що ОСОБА_4 займала посаду не пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій, не знайшло підтвердження в ході судового розгляду, та спростовуються як письмовими доказами, які визнані судом належними та допустимими та показаннями свідків. Так, допитані під час судового розгляду свідки повідомили суду, що ОСОБА_4 займала посаду селищного старости, тобто керівну, та яка передбачає саме виконання організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій. Крім того, сама обвинувачена також пояснила, що працюючи у селищній раді, займалась питаннями, пов`язаними з оформлення списків на отримання гуманітарної допомоги та її видачі населенню, видавала довідки.

З огляду на викладене, суди дійшли слушного висновку, що вищевказані дії ОСОБА_4 є виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій.

При цьому, суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні слушно зауважив, що лише самого факту добровільного зайняття громадянином України однієї із таких посад достатньо для кваліфікації відповідних дій за частиною 5 ст. 111-1 КК України. Адже суспільна небезпечність таких дій є очевидною, оскільки особа допомагає агресору створити вертикаль незаконних органів влади. Саме така вертикаль є основою функціонування державного механізму загалом.

Разом з тим, судами встановлено, що сама обвинувачена фактично не заперечує, що займалась видачою гуманітарної допомоги задля виживання свого та мешканців села і сама звернулася за допомогою до старости села ОСОБА_10 . Проте, свої функції вона виконувала, перебуваючи на посаді помічника начальника Вовчанського територіального управління ВДА і саме з джерел, отриманих від окупантів.

У зв`язку з цим, колегія суддів апеляційного суду не погодилась з думкою сторони захисту, що неможливість залишити окуповану територію або неможливість вижити, окрім, як брати харчі від ворога - це ті обставини, які, на думку захисника, виключають кримінальну протиправність діяння.

Водночас, апеляційний суд зазначив, що посилання захисника на хибність висновків суду щодо відсутності у ОСОБА_4 збігу тяжких особистих чи інших обставин є безпідставними та не підтверджені належними доказами, зокрема, щодо дійсних погроз, вчинених відносно обвинуваченої або фізичного чи психологічного тиску, внаслідок яких вона зайняла посаду помічника начальника Вовчанського територіального управління ВДА.

Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 40 КК України, не є кримінальним правопорушенням дія або бездіяльність особи, яка заподіяла шкоду правоохоронюваним інтересам, вчинена під безпосереднім впливом фізичного примусу, внаслідок якого особа не могла керувати своїми вчинками.

Водночас, за результатами апеляційного розгляду цей суд встановив, що доказів, які б дійсно свідчили про вчинення відносно обвинуваченої дій, передбачених статтями 39-40 КК України, надано не було ані під час розгляду справи в суді першої інстанції, ані під час апеляційного розгляду.

Разом з тим, як зазначила обвинувачена в своєму останньому слові, під час апеляційного розгляду справи, вона здійснювала допомогу мешканцям села продуктами харчування і за інших обставин цієї допомоги неможливо було отримати. А тому, вважає, що своїми діями вона, (з її слів): «не нанесла вред ни Украине, ни нашему государству», що на думку апеляційного суду свідчить про те, що на час апеляційного розгляду справи, обвинувачена фактично в скоєному не розкаялась.

Щодо доводів касаційної скарги засудженої та її захисника, що призначене ОСОБА_4 покарання не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженої внаслідок суворості

Так, положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Статті 65-73 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання.

Питання призначення покарання та звільнення від його відбування визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Як вбачається із долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_4 покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до тяжких злочинів проти основ національної безпеки України, дані про особу обвинуваченої, яка характеризується формально, заміжня, має на утриманні малолітню дитину, на обліку у лікаря-нарколога та психіатра не перебуває, раніше не судима. Крім того суд визнав обставиною, яка відповідно до ст. 66 КК України пом`якшує покарання, наявність малолітньої дитини. Обставиною, яка відповідно до ст. 67 КК України, обтяжує покарання, суд визнав вчинення злочину в умовах воєнного стану.

Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд погодився з висновками суду першої інстанції, що призначене покарання у вказаному розмірі з його реальним відбуванням, є необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження нових злочинів і відповідає вимогам ст.65 КК України, а саме: ступеню тяжкості вчиненого злочину, ролі обвинуваченої у його вчиненні, суспільній небезпечності кримінального правопорушення, особі обвинуваченої та принципам законності, справедливості, обґрунтованості, індивідуалізації.

У зв`язку з чим колегія суддів апеляційного суду прийшла до обґрунтованого висновку, що суд першої інстанції призначив ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі у межах санкції ч. 5 ст. 111-1 КК України, яке за своїм видом та розміром є справедливим, відповідає тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення та її особі.

Решта доводів касаційних скарг сторони захисту висновків судів першої та апеляційної інстанції також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, що в силу вимог статті 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.

Апеляційний суд, переглядаючи вирок врахував, що докази по справі були належним чином досліджені під час розгляду в суді першої інстанції, є належними та допустимими відповідно до вимог статей 84-86 КПК України, оцінені судом згідно із ст. 94 КПК України, та в своїй сукупності спростовують доводи сторони захисту про не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України.

Ухвала суду апеляційної інстанції є вмотивованою та відповідає вимогам статей 370 та 419 КПК України.

В той же час, касаційні скарги засудженої ОСОБА_4 та її захисника ОСОБА_5 не містять конкретного обґрунтування неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженої, які перешкодили чи могли перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статтей 413, 414 КПК України, а відтак й необхідності скасування чи зміни судових рішень на підставах, передбачених ч.1 ст. 438 КПК України.

Оскільки з касаційних скарг засудженої та її захисника, наданих до них судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за цими касаційними скаргами.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційні скарги засудженої ОСОБА_4 та її захисника ОСОБА_5 на вирок Київського районного суду м. Харкова від 29 вересня 2023 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 21 листопада 2023 року стосовно ОСОБА_4 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3