Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/7008/23
Номер провадження 1-кп/711/210/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2024 року Придніпровський районний суд м. Черкаси у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

потерпілої ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси кримінальне провадження № 0001939 від 02.06.2023 року відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 149, ч. 1 ст. 125 КК України, -,

ВСТАНОВИВ :

В провадженні Придніпровського районного суду м.Черкаси перебуває на розгляді кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 149, ч. 1 ст. 125 КК України.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 заявила клопотання про продовження строку запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою на 60 діб із визначенням розміру застави в розмірі 80 прожиткових мінімумів доходів громадян для працездатних осіб, що складає 214720 грн. Клопотання мотивує тим, що даний час ризики, передбачені ст. 177 КПК України не зменшилися, не перестали існувати та є достатні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, потерпілу та вчинити інше кримінальне правопорушення. Під час досудового слідства встановлено наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України - переховуватися від суду, так ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до восьми років, під тягарем відповідальності за скоєний злочин, а також можливості бути засудженим до позбавлення волі на певний строк, може залишити місце свого проживання, таким чином переховуватися від суду; п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України - незаконно впливати на свідків та потерпілу, у цьому ж кримінальному провадженні, так відповідно до висновку психологічної експертизи № 2023/07/01 від 14.08.2023 потерпіла ОСОБА_5 сповнена страхом, має подавлений, деморалізований стан та ОСОБА_6 має особистісний визначальний психоемоційний вплив на формування мотиваційної сфери особистості ОСОБА_5 , що підтверджує наявність ризику незаконного психологічного/фізичного впливу на потерпілу з метою зміни показань останньою, оскільки ОСОБА_5 схильна до підпорядкування та має яскраво виражену психологічну уразливість. Разом з тим, ОСОБА_6 протягом тривалого часу проживав з ОСОБА_5 , останньому відомі всі адреси, де потерпіла може проживати та де проживають всі свідки обвинувачення, тому обвинувачений перебуваючи на волі матиме реальну можливість здійснювати незаконний вплив на свідків шляхом вмовлянь, погроз чи шантажу з метою зміни останніми раніше наданих показань на його користь чи відмови від надання показань з метою уникнення ним кримінальної відповідальності; - п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України - вчинити інше кримінальне правопорушення, а саме враховуючи те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке відносяться до категорії тяжких злочинів, перебуваючи на волі може вчинити інші кримінальні правопорушення, оскільки офіційно не працевлаштований, веде бродяжницький спосіб життя, не має постійного джерела доходу. Крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України слід оцінити в сукупності всі обставини, а саме передбачені п. 4 ч. 1 ст. 178 КПК України - міцність соціальних зв`язків обвинуваченого, а саме те, що на даний час ОСОБА_6 неодружений, на утриманні малолітніх дітей не має, не має місця праці, згідно п. 6 ч. 1 ст. 178 КПК України - репутацію обвинуваченого, який обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину. Відповідно до вимог ст. 194 КПК України, необхідно врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 , його особу, вагомість наявних доказів вчинення ним кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання його винним у вчиненні злочину, враховуючи його вік, стан здоров`я, враховуючи існуючу можливість переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду. Враховуючи вищевикладене, наявність зазначених ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, є виключними обставинами та у їх сукупності виправдовують тримання обвинуваченого під вартою та свідчить про неможливість запобігання встановленим ризикам шляхом застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, просила клопотання задовольнити.

Захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_4 проти задоволення клопотання прокурора, щодо продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно його підзахисного ОСОБА_6 заперечив. Надав письмові заперечення на клопотання прокурора, які мотивовані наступним: захисником було отримано клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою від 12.01.2024 року.

Ознайомившись з його змістом вважає, що воно є необгрунтованим та таким що не відповідає вимогам КПК України, порушує презумпцію невинуватості та гарантії визначені в ст.62 Конституції України. Клопотання прокурора обґрунтовано тим, що раніш визначені ризики не зникли, а також тим, що більш м`який запобіжний захід не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного. Зазначені прокурором ризики (п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України) є аналогічними ризикам викладеним у клопотанні слідчого від 14.08.2023 року, та 2-х клопотанні прокурора які розглядав суд.

Таким чином продовження запобіжного заходу обґрунтовано одними і тими ж ризиками, при цьому ці ризики є надуманими та формальними та непідтвердженими жодним доказом зі сторони обвинувачення. Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Таким чином цілодобовий домашній арешт, буде в повній мірі відповідати заходам які вживаються з метою застосування запобіжних заходів та є більш гуманним ніж тримання під вартою На підставі п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України прокурор стверджує, що «існує певна ймовірність» того, що ОСОБА_6 може вдатись до втечі, що перешкоджатиме повному судовому розгляду, або ж створити «загрозу для суспільства». Таким чином клопотання прокурора обґрунтовано посиланням на положення КПК, який насправді в собі таких положень не містить. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України», наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Але клопотання прокурора в цій частині як на доказ, містить лише посилання на тезу прокурора про те «що існує певна ймовірність». Чим підтверджено існування такої ймовірності, яким доказом, як стороні захисту перевірити чи спростувати «існування певної ймовірності» прокурора - невідомо.

А все це тому, що КПК України чітко визначає, що кожна обставина, повинна бути підтверджена певним доказом, з яким і сторона захисту і суд зможуть ознайомитись, та надати йому свою оцінку та заперечення проти нього. Надати оцінку абстрактному «існуванню певної ймовірності» - неможливо. Це порушення презумпції невинуватості, та прав обвинуваченого. Якщо керуватись «існуванням певної ймовірності» без будь яких доказів цієї ймовірності, то так можна звинувати людину у будь чому, саме тому законодавець і прийняв кодифікований закон Кримінальний кодекс України та Кримінальний процесуальний кодекс України, який визначає порядок доведення вини у кримінальному провадженні.

Відповідно до ч.3 ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях і всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь.

В даному випадку в порушення вимог Конституції України припущення прокурора тлумачиться не на користь обвинуваченого, а на користь сторони обвинувачення - що є неприпустимим.

Запобіжний захід може застосовуватися лише з метою запобігання спробам вчинення дій, визначених у ч. 1 ст. 177 КПК.

Отже, сторона обвинувачення може ініціювати обрання запобіжного заходу лише у зв`язку з необхідністю запобігання спробам особи, які мають виявлятися в реальних діях, а не через їх уявну можливість вчинення чи у припущеннях таких дій у майбутньому.

Доказів вчинення будь яких дій чи спроб, що б свідчили, чи могли б свідчити про таку поведінку ОСОБА_6 , ні під час досудового слідства, ні в клопотанні про продовження строку досудового слідства, стороною обвинувачення не встановлено.

Посилання прокурора на п.3 ч.1 ст.177 КПК України, а саме незаконно впливати на свідків та потерпілу, у цьому ж кримінальному провадженні, також окрім загальних фраз повинно має бути підтверджена хоч якимось доказами.

У разі застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, ОСОБА_7 буде позбавлений можливості покидати місце свого постійного проживання, а саме квартири АДРЕСА_1 , власником якої він є, і в якій він прописаний та проживає, і таким чином навіть гіпотетично, впливати на будь яких свідків, він не зможе.

Прокурором з 15.08.2023 року, до сьогоднішнього дня, не надано жодного доказу на підтвердження того, що під час досудового, чи судового слідства, обвинувачений будь яким чином негативно висловлювався відносно потерпілої, свідків та експертів, чи впливав на них.

Якщо такі ризики існують, бо про них заявляла ОСОБА_8 в судових засіданнях, то чому зі сторони прокурора за весь цей час не було вжито жодних дій направлених на встановлення та розслідування цих випадків.

Згідно статті 214 Кримінально процесуального кодексу України, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Як ми пам`ятаємо свідок і потерпіла ОСОБА_8 мінімум двічі в судовому засіданні під запис повідомляла що відносно неї вчинено злочин, а саме під час її роботи в спортзалі до неї підійшла невідома особа і сказала що ОСОБА_9 сказав щоб вона не свідчила проти нього в наслідок чого вона вимушена була звільнитись. А потім ОСОБА_8 повідомила, що сестра ОСОБА_10 намагалась її підкупити квартирою і в неї є докази що підтверджують це.

Тобто ОСОБА_8 прямо заявила, що відносно неї вчинено злочин за ст.386 КК України - перешкоджання з`явленню свідка, потерпілого, експерта, спеціаліста, примушування їх до відмови від давання показань чи висновку.

Але чомусь ні протягом 24 годин, ні протягом місяця ніякого реагування на заяви ОСОБА_11 зі сторони прокурора не було. Цьому є два пояснення, або ці заяви ОСОБА_11 є заявами про завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину, що містить в собі склад злочину визначений ст.383 КК України, і за наслідком досудового розслідування прокурор вимушений буде встановити, що таких дій відносно ОСОБА_11 вчинено не було, і доказів її підкупу не існує, і саме ОСОБА_8 вчинила злочин за ст.383 КК України повідомивши про неправдиві данні про вчинення відносно неї злочину.

Або стороні обвинувачення вже відомо, що таких доказів і ризиків про які заявляла ОСОБА_8 під час її допиту як свідка - не існує, і ніхто не хоче робити зайву роботу та реєструвати таке кримінальне правопорушення, тим більше що за наслідками його розслідування все одно з`ясується, що заявлені в суді ОСОБА_12 факти та докази - є ні чим іншим як завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину, і як наслідок кримінальна справа відносно ОСОБА_11 .

Я схиляюсь до другою частини свого припущення, оскільки вважаю, що, прокурор як професійний юрист, отримавши від ОСОБА_11 заяву про те, що ОСОБА_13 , чи хтось з його родичів впливає на ОСОБА_14 , обов`язково перевірила б цю інформацію, тим більше що вона неодноразово повідомлялась ОСОБА_12 під час судових засідань.

Але чомусь ніякої реакції ні від ОСОБА_11 у вигляді заяви про злочин відносно неї, ні прокурора у вигляді внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань - не було і не має.

Це ж стосується і чергового посилання прокурора на висновок психологічної експертизи від 14.08.2023 року.

Цей висновок було складено ще 14.08.2023 року, в день затримання ОСОБА_9 , разом з яким була і ОСОБА_15 , і яка безумовно в той день перебувала у стані психічного стресу.

За п`ять місяців що минули з дня складання цього висновку, життя ОСОБА_11 кардинально змінилось, ніякого спілкування з ОСОБА_9 у неї не було. Як вона сама повідомила в засіданні 16.01.2024 року вона пройшла не тільки курси психологічної реабілітації, а реабілітації від усіх залежностей, в тому числі і від наркотиків.

Таким чином, на сьогоднішній день пройшовши курси психологічної реабілітації, та за відсутності висновків психологічної експертизи, що станом на 18.01.2024 року у неї продовжується психологічна залежність від ОСОБА_16 , з яким вона п`ять місяців не живе та не спілкується, як раз і підтверджує, що станом на 18.01.2024 року ніякої ні психологічної, ні фінансової залежності у ОСОБА_11 від ОСОБА_16 - не має, як про це стверджує прокурор опираючись на висновок ще від 14.08.2023 року, який до речі з`ясовував психічний стан ОСОБА_11 до 14.08.2023 року, а не в ретроспективі на січень 2024 року. Отже, наявність спроб, яким слід запобігати, має бути підтверджене доказами.

Припущення прокурора про їх наявність, якщо вони не ґрунтуються на доказах, визначених у ст. 84 КПК, не може вважатися належною метою обрання запобіжного заходу - оскільки по суті є лише припущенням.

Це ж стосується і ризиків визначених п.5 ч.І ст.177 КПК України - вчинити інше кримінальне правопорушення, а саме враховуючи те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке відносяться до категорії тяжких злочинів, перебуваючи на волі може вчинити інші кримінальні правопорушення, оскільки веде асоціальний спосіб життя, не має постійного джерела доходу.

Як всім відомо ОСОБА_6 вперше притягається до кримінальної відповідальності. Має постійне місце проживання та квартиру у своєї власності а також частку в іншій квартирі.

Працював у різних фірмах в тому числі і на посадах матеріально відповідальних осіб та жодних кримінальних чи адміністративних правопорушень не вчиняв. Навіть прокурор вже визнав що як мінімум в 2019 році ОСОБА_9 офіційно працював, хоча до цього факт офіційного працевлаштування ОСОБА_9 категорично заперечувався.

Асоціальний спосіб життя, як стверджує прокурор ОСОБА_9 не вів, та не веде. Доказів цього прокурор не надав. Раніше прокурор стверджував що ОСОБА_17 вів бродяжницький спосіб життя.

Враховуючи те що в клопотанні не зазначено чим асоціальний спосіб життя відрізняється від бродяжницького способу життя, так в якому законодавчому акті закріплено ці визначення, захисник позбавлений можливості спростувати ці твердження прокурора, оскільки вони не ґрунтуються на нормах права.

Прокурору відомо, що під час перебування в слідчому ізоляторі, ОСОБА_6 порушень порядку не вчиняв, до дисциплінарної відповідальності не притягувався. Утримує в чистоті спальне місце, має охайний зовнішній вигляд, підтримує стійкі соціальні зв`язки з рідними. Тобто ОСОБА_6 є повністю соціально адаптованим, та має стійкі соціальні зв`язки. На обліку в психдиспансері чи як наркозалежний - не перебуває. Має постійне місце проживання та квартиру у власності.

Це ж стосується і ризиків про те, що ОСОБА_9 не має постійного місця роботи. Можливо 15.08.2023 року, коли ОСОБА_18 в перше обирався цей запобіжних захід, ці ризики суд міг розглядати, але після того як пройшло п`ять місяців перебування ОСОБА_7 в слідчому ізоляторі, стверджувати що він не має постійного місця роботи, перебуваючи в слідчому ізоляторі - м`яко кажучи безпідставно. Як ОСОБА_7 може мінімізувати цей ризик та влаштуватись на роботу перебуваючи під вартою в слідчому ізоляторі, ні ОСОБА_18 , ні мені не зрозуміло. Це ж стосується твердження прокурора щодо асоціального способу життя ОСОБА_9 . Це перебуваючи в слідчому ізоляторі ОСОБА_9 веде асоціальний спосіб життя? Чи може є якесь рішення суду, в якому зазначено що ОСОБА_9 веде асоціальний спосіб життя, чи це знову лише припущення. Перебуваючи в слідчому ізоляторі він як раз продовжує вести соціальний спосіб життя, доказом чого є характеристика на ОСОБА_9 видана слідчим ізолятором.

Таким чином, посилання прокурора на ризики визначені в п.5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме вчинення інших кримінальних правопорушень, оскільки ОСОБА_9 перебуваючи в слідчому ізоляторі є офіційно непрацевлаштований, веде асоціальний спосіб життя, не має постійного джерела доходу, ґрунтуються лише на припущеннях сторони обвинувачення. Доказів цього суду подано не було.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, доцільність продовження строку тримання під вартою грунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування.

Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обгрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу. Наявність підстав для тримання особи під вартою та доцільність подовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Обвинувачений ОСОБА_6 утримується під вартою з 14.08.2023 р., всі ризики заявлені прокурором, продовжують переходити з одного клопотання до іншого, і ніякого їх зменшення, яке повинно відбуватись у разі ефективного розслідування - не відбувається. Ризики залишаються незмінними протягом тривалого часу, і обвинувачений ніяким чином не може їх мінімізувати або усунути, оскільки неможливо спростувати те чого по факту не існує, тому ці ризики в незмінному вигляді переходять із одного клопотання до іншого.

У рішенні ЄСПЛ в справі «Клішин проти України» зазначено, що наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Як зазначено в п. 111-112 Рішення ЄСПЛ «Белеветський проти Росії» - обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обгрунтованості до конкретної особи є порушенням п. 4 ст. 5 Конвенції.

Важливою гарантією дотримання прав підозрюваного та обвинуваченого у кримінальному процесі та обов`язковою складовою справедливого судового розгляду є презумпція невинуватості.

Конституційний Суд України зауважує, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості.

Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу (Рішення Великої палати Конституційного Суду України від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019).

Прокурором не подано жодного судового рішення яким би було притягнуто ОСОБА_16 до адміністративної чи кримінально відповідальності.

Складання працівниками поліції певних процесуальних документів, та характеристик на ОСОБА_9 , не є судовим рішенням яким встановлено його вину, що є ключовою гарантією закріпленою в ст.62 Конституції Україні: особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Продовження запобіжного заходу за необгрунтованим клопотанням прокурора свідчить про порушення презумпції невинуватості та положень ст.62 Конституції України

Частиною 5 Стаття 199 КПК України визначено, що суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

В обґрунтування клопотання про продовження строку тримання під вартою від 12.01.2024 року прокурор в судовому засіданні не довів реальність ризиків, що виправдовують обмеження свободи обвинуваченого, не надав фактичних даних, котрі із певною вірогідністю давали підстави стверджувати, що інші запобіжні заходи не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинуваченого .На підставі викладеного, просить повернути прокурору клопотання про продовження строку тримання під вартою від 12.01.2024 року. У разі якщо суд не знайде підстав для повернення прокурору клопотання про продовження строку тримання під вартою просить змінити обвинуваченому ОСОБА_6 раніше обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, що цілком буде відповідати засадам кримінального судочинства. Застосувати до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у виді домашнього арешту терміном на два місяці із забороною цілодобово залишати місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_2 - без дозволу суду. Покласти на обвинуваченого ОСОБА_6 такі обов`язки: - не відлучатися із місця свого проживання без дозволу суду, крім випадків необхідних для явки в суд, лікування; - повідомляти суд про зміну свого місця проживання.

Обвинувачений ОСОБА_6 підтримав думку свого захисника та просив суд змінити йому запобіжний захід з триманням під вартою на цілодобовий домашній арешт.

Потерпіла ОСОБА_5 не заперечувала щодо можливості задоволення клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Наполягала на його продовженні, оскільки хвилюється за свою безпеку.

Заслухавши учасників судового провадження, суд дійшов до висновку про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченому з наступних мотивів.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою продовжити, змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини «Тейс проти Румунії», автоматичне продовження строків тримання під вартою суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому при вирішенні питання про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою суд виходить не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а з необхідності уникнення ризиків, визначених ст. 177 КПК України, а саме: запобігання спробам обвинуваченого переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення чи перешкоджати встановленню істини у справі іншим чином.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу. Наявність підстав для тримання особи під вартою та доцільність подовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Згідно даних реєстру матеріалів досудового розслідування, доданих до обвинувального акту, обвинуваченому ОСОБА_6 15.08.2023 року Соснівським районним судом м. Черкаси було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 діб, тобто до 12 жовтня 2023 року. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10 жовтня 2023 року продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб до 09 грудня 2023 року включно. Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 01.11.2023 року залишено без змін ухвалу про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки порушення вимог КПК України, які б істотно обмежували права обвинуваченого та могли бути підставою для скасування рішення суду не виявлено.

Обраний відносно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід з урахуванням його тривалості у співвідношенні із тяжкістю обвинувачення та наявної обґрунтованої підозри на даний час не виходить за межі розумного строку. Він кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу.

Під час розгляду кримінального провадження в судовому засіданні не здобуто відомостей, які б безумовно свідчили про неможливість тримання обвинуваченого під вартою, також судом не отримано відомостей, щодо іншого комплексу обставин, які би переважили ризики передбаченіст.177 КПК України.

Наведені прокурором ризики є дійсними та триваючими, і вони виключають на даний час можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинуваченого на більш м`який.

Відповідно до ст.177 КПК України метою запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду, перешкоджати кримінальному провадженню, незаконно впливати на потерпілих, свідків, тощо, вчинити інше кримінальне правопорушення, а підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою вищенаведеної статті.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, згідно ст.178 КПК України, враховується: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного; майновий стан підозрюваного; наявність судимостей у підозрюваного; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до п.4 ч.2 ст.183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчинені злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Відповідно до частин 1, 2 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Слідчий суддя, суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті.

Відповідно до вимог ч.3 ст.5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ, викладена у п.60 рішення від 6 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому слідчому судді, суду у разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Суд враховує, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України кваліфікується, як тяжкий, у зв`язку з чим йому обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою. Останній не має стійких соціальних зв`язків, постійного місця роботи, не одружений, неповнолітніх дітей на утриманні немає, тому є підстави вважати, що він може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків та потерпілу, вчинити інше кримінальне правопорушення, вказані ризики не зменшились та продовжують існувати, та застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Так, суд приходить до висновку про існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, зокрема можливість переховування від суду, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого йому злочину може вдатися до відповідних дій.

Відповідно до положень ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод законне, тобто передбачене внутрішнім законодавством тримання особи під вартою з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення, не є порушенням права особи на свободу та особисту недоторканість. Крім цього, відповідно до зазначеної норми Конвенції, звільнення особи повинно обумовлюватися гарантіями явки в судове засідання.

Враховуючи те, що з дня надходження до суду обвинувального акту судове провадження не завершене, тяжкість покарання, що може загрожувати обвинуваченому у разі визнання його винним у вчиненні кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, суд приходить до переконання, що наведені обставини у своєму взаємозв`язку дають підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, а саме переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення. Продовжуючи строк тримання під вартою, суд виходить з того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства.

З моменту ратифікації Конвенції Україна взяла на себе низку зобов`язань у сфері захисту прав людини. Серед них відповідно до статей 32, 46 Конвенції є визнання Україною юрисдикції Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї, а також виконання остаточних рішень ЄСПЛ у справах проти України. ч.4 ст.9 КПК України вказує, що у разі наявності протиріччя норм КПК України міжнародному договору, застосовуються положення відповідного міжнародного договору.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Тяжкість обвинувачення може бути достатньою причиною разом з іншими для застосування підозрюваному, обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (рішення Європейського суду з прав людини від 26.02.2015 «Баришевський проти України», 12.03.2013 у справі «Волосюк проти України», 25.03.1999 «Пелісьє і Сассі проти Франції»), справа має суспільний інтерес та повинна бути розглянута всебічно, повно та неупереджено, у розумні строки. Вказані суспільні інтереси мають більшу перевагу ніж правила про повагу до свободи особи (справа Європейського суду з прав людини «Калашніков проти Росії», «Лабіта проти Італії», «Рохліна проти Російської Федерації).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Так, на час проведення судового засідання ризики, що існували на час обрання запобіжного заходу обвинуваченому, зокрема можливість обвинуваченого переховуватися від суду, не втратили свою актуальність. Об`єктивних даних що вказують на зменшення чи відсутність ризиків передбачених ст.177 КПК України, які можуть слугувати підставою для застосування до ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу суду не надано.

Ухвалами Черкаського апеляційного суду не встановлено істотних порушень вимог КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 .

Враховуюче вищевикладене, з метою забезпечення обвинуваченому покладених на нього процесуальних обов`язків, а також відсутність підстав для скасування запобіжного заходу, суд вважає необхідним клопотання прокурора про продовження дії запобіжного заходу задовольнити та продовжити обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою в межах строків, встановлених ст. 197 КПК України, тобто до 18.03.2024 року включно із визначенням розміру застави в розмірі 80 прожиткових мінімумів доходів громадян для працездатних осіб, що складає 214720 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 176, 177, 178, 183, 194, 196, 331, 369-372, 376 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ :

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задовольнити.

Продовжити ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 18 березня 2024 року включно із визначенням розміру застави в розмірі 80 прожиткових мінімумів доходів громадян для працездатних осіб, що складає 214 720 грн.

Ухвала може бути оскаржена до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до апеляційного суду протягом 5 діб з дня її оголошення.

Відповідно до ч.3 ст.395 КПК України для осіб які перебувають під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Повний текст ухвали виготовлено і проголошено 22.01.2024 року о 14 год.00 хв. в залі суду Придніпровського районного суду м. Черкаси.

Головуючий: ОСОБА_1