Справа № 569/6669/22
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2023 року м.Рівне

Рівненський міський суд в особі судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши під час відкритого судового засідання в залі суду обвинувальний акт по кримінальному провадженні № 0000589 від 16.03.2022 відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сарни, зареєстрованого та фактично проживаючого в АДРЕСА_1 , не судимого, непрацюючого, не одруженого, із вищою освітою,

обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_4 , потерпілого ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_3 , захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_6 ,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 , 15 червня 2022 року, після 17 год перебуваючи на городній ділянці землеволодіння, що за адресою: АДРЕСА_1 , на ґрунті тривалих неприязних відносин, усвідомлюючи протиправний та суспільно-небезпечний характер своїх дій, діючи з прямим умислом, з метою заподіяння ОСОБА_5 тілесних ушкоджень, умисно наніс два удари обухом сокири по лівій руці та обличчі останнього, внаслідок чого спричинив потерпілому тілесне ушкодження у вигляді забійної рани та гематоми нижньої третини лівого плеча, яке згідно висновку експерта відноситься до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я, а також тілесні ушкодження у вигляд забійної рани та гематоми лівої виличної ділянки, осадження в ділянці грудної клітки, які згідно висновку експерта відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Таким чином, ОСОБА_3 вчинив кримінальний проступок, який передбачений ч. 2 ст. 125 КК України, а саме, як своїми умисними діями, які виразились в умисному нанесенні легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Встановлені судом обставини підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами, обсяг який визначений судом за погодженням з учасниками судового провадження.

Так, допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчинені інкримінованого правопорушення не визнав та показав, що 15 червня 2022 року дійсно мав конфлікт із потерпілим ОСОБА_5 , однак жодних умисних тілесних ушкоджень останньому не наносив. Вважає, що останній отримав тілесні ушкодження, коли він вибивав сокиру з його рук, а вона попала йому на плече, і падаючи потерпілий схопився за лезо сокири. Після цього, він висмикнув сокиру з рук ОСОБА_5 і пішов додому. Він захищався сокирою від потерпілого, оскільки останній з вилами нападав на нього. Цивільний позов не визнає.

Проаналізувавши покази обвинуваченого, суд приходить до переконання, що вони частково не узгоджуються та містять численні суперечності з показаннями потерпілого та свідків.

Так, потерпілий ОСОБА_5 у судовому засіданні показав, що 15 червня 2022 року, після 17 год за адресою його проживання АДРЕСА_1 , перебував на городовій ділянці разом із сусідом ОСОБА_7 . В цей час неподалік перебував обвинувачений, який тримав у руках сокиру, та перебігши через міст вирубав два дерева. Після чого ОСОБА_3 побіг до нього та коли зблизився наніс один удар сокирою в передпліччя та потім ще один удар в ліву частину обличчя обухом сокири, внаслідок чого обвинувачений спричинив йому легкі тілесні ушкодження. Просить суд призначити обвинуваченому міру покарання відповідно до закону, та задовольнити повністю позовні вимоги, оскільки йому була спричинена матеріальна та моральна шкода.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 показав, що 15 червня 2022 року, після 17 год, він разом із потерпілим ОСОБА_5 перебували на городовій ділянці по АДРЕСА_1 . В цей час неподалік був обвинувачений, та тримав у руках сокиру. Тоді ОСОБА_3 перебіг через міст та вирубав два дерева. Після цього, останній без видимих причин побіг на потерпілого та коли зблизився наніс йому один удар сокирою в передпліччя та потім ще один удар в обличчя обухом сокири. Також вказав, що він знаходився на відстані близько двох метрів до потерпілого ОСОБА_5 , і все йому було добре видно. Потерпілий обвинуваченому не погрожував та жодних тілесних ушкоджень не наносив.

Крім того, в судовому засіданні був допитаний експерт ОСОБА_8 , який підтвердив свій висновок № 302 від 23.05.2023, щодо отримання ОСОБА_5 тілесних ушкоджень. Наявні тілесні ушкодження виникли від не менше як однієї дії тупого предмету з обмеженою контактуючою поверхнею, яким (и) могли бути рука, нога чи інший тупий предмет і загалом утворення від ударів тупою частиною (поверхнею) сокири не виключається. Локалізація та характер тілесних ушкоджень загалом не властиві для падіння з висоти власного зросту.

Таким чином, суд приходить до переконання, що покази потерпілого та свідків є послідовними протягом досудового слідства та судового розгляду, узгоджуються між собою і суд бере їх за основу, як докази.

Крім того, в ході судового розгляду, були досліджені письмові та речові докази, надані прокурором, які перевірені на предмет допустимості та належності, а саме: протокол огляду місця події, висновок судово-медичної експертизи, постанови про визнання речовим доказами та приєднання їх до матеріалів кримінального провадження та інші докази.

Так, згідно протоколу огляду місця події від 15.03.2022 з ілюстративною таблицею, було оглянуто ділянку місцевості, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , де було виявлено та вилучено сокиру та вила, верхній одяг (куртку) потерпілого зі слідами бурого кольору на правому рукаві (а.к.п. 10-13);

Як слідує із висновку експерта №302 від 23.05.2022 тілесні ушкодження у ОСОБА_5 в частині діагнозу у вигляді «забійна рана та гематома нижньої третини лівого плеча» виникли від не менше як однієї дії тупого предмету з обмеженою контактуючою поверхнею, яким (и) могли бути рука, нога чи інший тупий предмет і загалом утворення від ударів тупою частиною (поверхнею) сокири не виключається. Вказані ушкодження з судово-медичної точки зору розглядаються в єдиному механізмі виникнення та відноситься до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я, згідно п.2.3.3 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень».

Локалізація та характер тілесних ушкоджень загалом не властиві для падіння з висоти власного зросту (з прискорення чи без такого).

Механізм виникнення тілесних ушкоджень завданих обвинуваченим ОСОБА_3 потерпілому ОСОБА_5 відображено у протоколі проведення слідчого експерименту від 25.058.2022 за участі потерпілого ОСОБА_5 у присутності понятих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (а.с.29).

Постановою старшого дізнавача СД Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області капітана поліції ОСОБА_11 визнано та приєднано до матеріалів кримінального провадження в якості речового доказу предмет, зовні схожий на сокиру, яка упакована у спеціальний сейф-пакет з надписом «Національна поліція України ГСУ» №GSU4002524 та поміщена на зберігання у кімнаті зберігання речових доказів Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області по квитанції №590 (320) (а.к.п. 47, 53);

Постановою старшого дізнавача СД Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області капітана поліції ОСОБА_11 визнано та приєднано до матеріалів кримінального провадження в якості речового доказу предмет, зовні схожий на вила, руків`я якого обмотані білою ниткою, кінці якої заклеєні биркою «Національна поліція України» з роз`яснювальним написом та поміщено на зберігання у кімнаті зберігання речових доказів Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області по квитанції №614 (444) (а.к.п. 54, 55).

Згідно з ч. 1 ст. 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 КПК сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Частиною 6 ст. 22 КПК встановлено, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Суд надавав сторонам умови для реалізації своїх процесуальних прав, однак після закінчення судового слідства, адвокат та обвинувачений заявили, що жодних додаткових доказів для надання суду, у них немає. Останні не заявляли клопотання про можливість призначення додаткової чи комісійної експертизи, про виклик нових свідків.

Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ст. 17 ч. 1 КПК України полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.

Виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Згідно ст. 36 КК України, необхідною обороною вважаються такі дії, коли особа захищає свої права й інтереси, інтереси іншої людини або держави від небезпечних посягань. У випадку загрози життю людини захист вважатимуть правомірним у тому випадку, якщо шкода завдана безпосередньо самому нападаючому й нікому іншому. Дуже важливо, щоб, умовно кажучи, дія дорівнювала протидії.

Стаття 40 Кримінального кодексу України надає особам право на застосування самозахисту в разі, коли існує безпосередня загроза життю, здоров`ю, майну або іншим правовим інтересам особи.

Закон передбачає ситуацію крайньої необхідності захисту свого життя від загрози. А саме сукупності заходів, спрямованих на усунення суспільної небезпеки, якщо її в конкретній обстановці не можна було усунути в інший спосіб. І якщо при цьому не допущено перевищення меж крайньої необхідності. У ситуації крайньої необхідності застосовується принцип «меншого зла». Тобто шкода, спричинена нападаючому, має бути менше упередженої.

Верховний Суд у постанові від 26.04.2018 у справі № 342/538/14-к зазначив, що закон передбачає винятки із загального правила про те, що при необхідній обороні особа, що захищається, повинна додержуватися визначеної межі, завдаючи шкоду посягаючому. Цими винятками є напад озброєної особи, напад групи осіб або протиправне насильницьке вторгнення у житло чи інше приміщення. У таких випадках шкода, заподіяна особі, яка посягає, не обмежена ніякими межами, аж до позбавлення посягаючого життя.

В ході судового розгляду було встановлено, що потерпілий на обвинуваченого не нападав, в руках в нього не було жодних предметів.

З об`єктивної сторони злочин за ст. 125 КК України характеризується: діянням (дією або бездіяльністю), спрямованим на заподіяння легкого тілесного ушкодження; наслідком у вигляді спричинення легкого тілесного ушкодження; причинним зв`язком між зазначеним діянням та наслідком.

Кримінальна відповідальність за заподіяння шкоди власному здоров`ю настає лише у спеціально передбачених КК випадках, коли це пов`язано з посяганням на інші суспільні відносини, крім здоров`я іншої особи (зокрема, частинами 1 і 2 ст. 409).

Обов`язковою ознакою цього злочину є потерпілий. Ним може бути лише людина - громадянин України, особа без громадянства, іноземець.

Об`єктивну сторону злочину утворюють: 1) діяння (дія або бездіяльність); 2) наслідки у вигляді тяжкого тілесного ушкодження і 3) причиновий зв`язок між зазначеними діянням і наслідками.

Тілесні ушкодження - це протиправне і винне порушення анатомічної цілості тканин, органів потерпілого та їх функцій, що виникає як наслідок дії одного чи кількох зовнішніх ушкоджуючих факторів.

Суспільно небезпечні дії при заподіянні тілесних ушкоджень виражаються у фізичному, хімічному, біологічному, психічному чи іншому впливі на потерпілого. Бездіяльність має місце тоді, коли винний не вчиняє певних дій, які він повинен був і міг вчинити стосовно іншої людини, що потягнуло за собою заподіяння шкоди її здоров`ю у вигляді тілесних ушкоджень.

Що стосується твердження обвинуваченого, що потерпілий самостійно отримав тілесні ушкодження падаючи на сокиру, суд відхиляє, оскільки вони не узгоджуються з показами потерпілого, свідків та висновком експертизи.

Відповідно до положень статті 84 КПК України, висновок експерта є джерелом доказів у кримінальному провадженні, адже судова експертиза оперує науковими критеріями та є результатом проведення спеціальних досліджень, які виходять за межі повсякденних знань, не робить її привілейованим доказом.

У відповідності до вимог п. 2.1.2. Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень на експерта покладаються обов`язок провести повне дослідження, дати обґрунтований та об`єктивний висновок.

У відповідності до вимог п. 4.10 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, підсумки у висновку експерта (акті) повинні бути результатом аналізу відомостей, що встановлені при проведенні експертизи. Вони повинні бути детальними і науково обгрунтованими. Складання так званих попередніх висновків, що містять згадане твердження про ступінь тяжкості тілесних ушкоджень, неприпустиме.

Зазначені норми експертом ОСОБА_8 при проведені судово-медичної експертизи було дотримано, оскільки останнім було проведено експертизу на підставі медичної картки № 2745 на ім"я ОСОБА_5 .

Таким чином, за результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що діяння, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_3 мало місце, воно містить склад кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, і останній у його вчиненні винен.

Потерпілим ОСОБА_5 заявлено цивільний позов до ОСОБА_3 про стягнення майнової шкоди у розмірі 1548,70 гивень та 5 000 моральної шкоди.

Пунктом 10 частини 1 статті 56 КПК України передбачено, що потерпілий має право - на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом.

За правилами частини 1 та частини 4 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Згідно з ч. 1 ст. 129 КПК України суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, зокрема, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Статтею 61 КПК України визначено, що цивільним позивачем у кримінальному провадженні є фізична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової шкоди, та яка в порядку, встановленому цим Кодексом, пред`явила цивільний позов.

Частиною 2 ст. 61 КПК України передбачено, що права та обов`язки цивільного позивача виникають з моменту подання позовної заяви органу досудового розслідування або суду.

Відповідно до частини 1 ст. 62 КПК України цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом. Права та обов`язки цивільного відповідача виникають з моменту подання позовної заяви органу досудового розслідування або суду.

Частиною 1 ст. 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Як передбачено частиною 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Як слідує із ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до Закону.

Верховний суд України в п. 2 Постанови Пленуму «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року за № 6 (з подальшими змінами та доповненнями) роз`яснив судам, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Згідно ст. 23 ЦК України - особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.Пункт 4 частини другої статті 23 в редакції Закону № 3261-IV від 22.12.2005. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Із систематичного аналізу норм закону випливає, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, у порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Усталеною судовою практикою визначено, що розмір відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, зокрема, тяжкості вимушених змін у його життєвих стосунках, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану тощо. При цьому слід виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд всебічно, повно та об`єктивно дослідивши обставини кримінального провадження, з`ясувавши характер і розмір витрат, зумовлених кримінальним правопорушенням, установивши злочинний зв`язок між діянням і шкодою, що настала, приходить до наступного висновку.

Як встановлено в ході судового розгляду, наслідки кримінального правопорушення вчиненого ОСОБА_3 постали для потерпілого ОСОБА_5 , як суттєво психотравмуючі, обумовили порушення фізичної та психоемоційної сфери існування його особистості та досі перешкоджають можливостям активної та повноцінної життєдіяльності, викликали появу негативних психологічних переживань, чим спричинили тяжкі моральні страждання.

Окрім того, потерпілим було понесено значні витрати на лікування, що підтверджуються відповідними медичними документами на суму 1548 грн 70 коп, а тому вони підлягають стягнення з обвинуваченого.

В ході судового розгляду також було встановлено, що потерпілий зазнав фізичного болю, моральних страждань, що позначились на йог негативних змінах у житті, щоденні думки та спогади про наслідки психотравмуючої події, негативні переживання та спогади, насторога, емоційні та тілесні реакції при згадуванні, тимчасова відірваність від активного соціального життя та інше.

За таких підстав, суд виходячи з вимог розумності, справедливості та виваженості, вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги про стягнення моральної шкоди на суму 5 000 грн, які підлягають стягненню з обвинуваченого.

При призначення покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, який згідно ст. 12 КК України відноситься до категорії проступків.

Що стосується особи обвинуваченого ОСОБА_3 , то суд враховує, що він має постійне місце проживання, де характеризується посередньо, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, раніше не судимий, до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягувався, являється добровольцем територіальної оборони Рівненської міської територіальної громади №1, де характеризується з позитивної сторони.

Пом"якшуючих та обтяжуючих обставин суд не встановив.

Міра запобіжного заходу відносно ОСОБА_3 не обиралася.

Витрати на залучення експертів відсутні.

Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2013 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. У кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Як слідує з п. 3 даної Постанови, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину його обставини його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчиненого групою осіб і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Статтею 17 Закону України від 23.02.2016 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справи суди застосовують Конвенцію та практику суду, як джерело права.

У справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005, так і в справі «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005, Європейський суд з прав людини зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» п. 38 рішення від 16.10.2008 ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалось пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий тягар для особи».

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступені тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально - вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування того чи іншого покарання.

Враховуючи характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального проступку, обставини його вчинення, особу винного та обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого, то суд прийшов до переконання, що обвинуваченому має бути призначене покарання без ізоляції від суспільства в межах санкції інкримінуємоі статті Кримінального Кодексу України у виді штрафу, оскільки саме такий вид покарання є адекватний характеру вчинення обвинуваченим кримінально-караних дій, і буде необхідний й достатній для його виправлення та попередження нових правопорушеннь.

Суд також вважає, що таке покарання відповідатиме тяжкості правопорушення, та не буде становити «особистий надмірний тягар для обвинуваченого та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства вимогам захисту основоположних прав особи". Крім того, призначене покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, і воно випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположених свобод» 1950 року.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.370,374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та призначити покарання у виді 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

Строк відбування покарання ОСОБА_3 починається з часу проголошення вироку.

Речові докази - сокиру та вила, що знаходяться на зберіганні у кімнаті зберігання речових доказів Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області по квитанціях № 590 (320) та № 614 (444), після набрання вироком законної сили повернути відповідно обвинуваченому ОСОБА_3 та потерпілому ОСОБА_5 .

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_3 на користь потерпілого ОСОБА_5 майнову шкоду в сумі 1548 грн 70 коп та моральну шкоду в сумі 5000 грн.

Вирок може бути оскаржений обвинуваченим, потерпілим, прокурором шляхом подачі апеляційної скарги до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили, якщо інше не передбачене цим Кодексом після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок, який набрав законної сили, обов`язковий для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для всіх фізичних чи юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягає виконанню на всій території України.

Копія вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя :