Житомирський апеляційний суд
Справа №295/3716/18 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.2 ст.194 України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2023 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника потерпілого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

законного представника ОСОБА_9 ,

особи, щодо якої передбачається

застосування примусових заходів

медичного характеру ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали кримінального провадження №295/3716/18 за апеляційними скаргами прокурора Житомирської місцевої прокуратури ОСОБА_11 та представника потерпілого ОСОБА_12 , на ухвалу Богунського районного суду м.Житомира від 28 січня 2021 року відносно

ОСОБА_10 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

в с т а н о в и в:

Ухвалою Богунського районного суду м.Житомира від 28.01.2021 відмовлено у застосуванні до ОСОБА_10 примусових заходів медичного характеру, а кримінальне провадження № 001312 від 20.02.2016 стосовно ОСОБА_10 - закрито.

Цивільний позов директора Житомирського автомобільного дорожнього коледжу Національного транспортного університету про стягнення з ОСОБА_10 на користь вказаного учбового закладу заподіяної матеріальної шкоди залишено без розгляду.

Як зазначено в ухвалі суду, згідно клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру, ОСОБА_10 19.02.2016 близько 22 год.05 хв. перебував біля під`їзду № 4 будинку № 6, що по вул. Каретній в м. Житомирі, де помітив автомобіль марки «SKODA» моделі «Octavia», д.н.з. НОМЕР_1 , який належить Житомирському автомобільно-дорожньому коледжу Національного транспортного університету.

У цей день, час, місці та за вказаних обставин ОСОБА_10 підійшов до передньої частини вищевказаного автомобіля марки «SKODA» моделі «Octavia», д.н.з. НОМЕР_1 , який був припаркований за вказаною адресою та з невстановленої слідством ємкості, із невстановленою легкозаймистою сумішшю, облив вищевказаний автомобіль, після чого кинув на місце пролитої легкозаймистої суміші передньої частини автомобіля сірник, в результаті чого сталося загоряння, що призвело до виникнення пожежі і подальшого пошкодження автомобіля, після чого ОСОБА_10 місце вчинення суспільно небезпечного діяння залишив.

В результаті суспільно небезпечних дій ОСОБА_10 спричинив Житомирському автомобільно-дорожньому коледжу Національного транспортного університету матеріальної шкоди на загальну суму 193190 грн.

Досудовим розслідуванням суспільно небезпечні дії ОСОБА_10 , які виразилися в пошкодженні чужого майна, шляхом підпалу, кваліфіковано за ч.2 ст. 194 КК України.

Відмовляючи у застосуванні до ОСОБА_10 примусових заходів медичного характеру суд в ухвалі послався на те, що достатніх та допустимих доказів на доведення вчинення суспільно-небезпечного діяння ОСОБА_10 стороною обвинувачення не надано. При цьому суд визнав недопустимим доказом протокол пред`явлення для впізнання за фотознімками через відсутність конкретизації ознак, за яким проводилось впізнання та відхилив показання свідка ОСОБА_13 .Є, як суперечливі. Зокрема, з показань свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 видно, що станом на березень 2016 року ОСОБА_10 мав поголену голову, неохайну бороду, а свідок ОСОБА_13 під час допиту в суді та під час впізнання особи за фотознімками про бороду не повідомляв, а повідомив, що у ОСОБА_10 була небритість. Судом також відхилено як доказ протокол слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_13 , оскільки вказаний свідок став очевидцем події перебуваючи на балконі, в темну пору доби, а долучена до протоколу фототаблиця не містить інформації, що вказана ділянка, де було розташовано автомобіль освітлювалася штучним освітленням вулиці, стовпи освітлення на фото відсутні. Також суд не прийняв до уваги показання представника потерпілого ОСОБА_12 про те, що ОСОБА_10 міг підпалити автомобіль, оскільки в нього виник конфлікт з ОСОБА_17 і останній висловлював погрози в його адресу, оскільки суд прийшов до висновку, що це є лише його припущенням, під час досудового розслідування така версія не розглядалась, а також такі твердження представника потерпілого спростовано показаннями експертів, лікарів.

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 16 травня 2022 року ухвалу Богунського районного суду м.Житомира від 28 січня 2021 року скасовано, постановлено нову ухвалу, якою застосовано щодо ОСОБА_10 примусові заходи медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Постановою Верховного Суду від 09 березня 2023 року ухвалу Житомирського апеляційного суду від 16 травня 2022 року щодо ОСОБА_10 скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу суду у зв`язку із невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам провадження та істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону та постановити нову, якою застосувати до ОСОБА_10 примусові заходи медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку. Посилається на те, що висновки суду першої інстанції про те, що в матеріалах провадження відсутні належні та допустимі докази, які підтверджували б вчинення зазначеного суспільно-небезпечного діяння саме ОСОБА_10 є помилковими. При цьому апелянт зазначає, що суд безпідставно не прийняв до уваги показання свідка ОСОБА_13 , який категорично ствердив, що ОСОБА_10 є тією самою особою, яка вчинила підпал транспортного засобу. Також, прокурор посилається на те, що суд безпідставно не взяв до уваги показання представника потерпілого ОСОБА_12 про те, що ОСОБА_10 міг підпалити автомобіль, оскільки в нього виник конфлікт з ОСОБА_17 і останній висловлював погрози в його адресу.

В апеляційній скарзі директор Житомирського автомобільного дорожнього коледжу Національного транспортного університету ОСОБА_12 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та прийняти рішення про задоволення цивільного позову та стягнення з ОСОБА_10 на користь відокремленого структурного підрозділу «Житомирський автомобільно-дорожній фаховий коледж Національного транспортного університету» матеріальний збиток у розмірі 193 190,00 грн. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що суд в своїх висновках допустив припущення, зокрема припущення щодо різного віку осіб, зображених на фотознімках, так як судом не досліджувались анкетні дані даних осіб, звертає увагу, що встановити зріст та статуру по фотознімку неможливо, тим більше неможливо порівняти за такими показниками як зріст і статура особу на фотознімку, який містить лише зображення обличчя з особою, яка присутня в залі судового засідання. Звертає увагу і на те, що на місці події наявні ліхтарі, розташовані над кожним входом до під`їзду на рівні другого поверху та здійснюють освітлення прибудинкової території навколо під`їзду, про що і зазначив свідок ОСОБА_13 під час допиту в судовому засіданні. Крім того, останній вказував, що розгледів обличчя особи, яка здійснила підпал під час того, як відбувся спалах вогню в автомобілі. Також звертає увагу і на відеофайл на якому чітко зафіксовано події, що відбувались в приймальні директора коледжу, як особа жіночої статі зривається з стільця і похапцем вибігає в коридор, а інший присутній чоловік теж починає реагувати на те, що відбувається та виглядає стривоженим, а тому висновок суду про те, що відеозапис не містить даних про те, що особи які знаходилися у приймальній, під час перебування ОСОБА_17 у кабінеті директора, якось реагували на те, що відбувається у кабінеті директора є хибним.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, думку прокурора та представника потерпілого, які підтримали подані апеляційні скарги, пояснення особи, щодо якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру, його захисника та законного представника, які просили відмовити в задоволенні апеляційних скарг прокурора та представника потерпілого, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, а також ухвалу суду першої інстанції в межах, передбачених ст. 404 КПК України, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга прокурора та представника потерпілого не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Зміст і форма кримінального провадження про застосування примусових заходів медичного характеру повинні відповідати закріпленим у ст.7 КПК України загальним засадам, у тому числі презумпції невинуватості.

Виходячи з наведеного, особа вважається такою, що не вчиняла суспільно небезпечного діяння, і не може бути піддана примусовим заходам, доки факт вчинення нею такого діяння не буде доведено в порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено відповідним судовим рішенням, що набрало законної сили.

Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції при прийнятті оскарженого рішення дотримався вказаних вимог закону.

За змістом ст.503 КПК України, кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється за наявності достатніх підстав вважати, що особа вчинила суспільно небезпечне діяння, передбачене законом України про кримінальну відповідальність, у стані неосудності.

Відповідно до ч. 1 ст. 513 КПК України: під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує такі питання: 1) чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення; 2) чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою; 3) чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності; 4) чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання; 5) чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які.

Статтею 505 КПК України передбачено, що обов`язковими обставинами, які підлягають доказуванню у такому кримінальному провадженні є: час, місце, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння та вчинення цього суспільно небезпечного діяння цією особою, при цьому враховуються й інші обставини (інформація про психічні розлади, поведінка, небезпечність особи, розмір завданої шкоди).

Тобто, предмет доказування у кримінальному проваджені щодо застосування примусових заходів медичного характеру має низку особливостей, де не ставиться питання про винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, а йдеться про вчинення певною особою суспільно небезпечного діяння, а умисел, мета і мотив є елементами суб`єктивної сторони саме злочину та встановлюються лише щодо осудної особи. До такої позиції прийшов Верховний Суд у справі № 206/5483/18 від 12 березня 2020 року.

На переконання апеляційного суду, розглядаючи клопотання прокурора про застосування до ОСОБА_10 примусових заходів медичного характеру, суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону.

Так, з`ясовуючи, чи мало місце кримінальне правопорушення та чи причетний ОСОБА_10 до вчинення суспільно небезпечного діяння, місцевий суд, дослідивши надані стороною обвинувачення письмові докази, допитавши свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та представника потерпілого ОСОБА_12 прийшов до висновку, що 19.02.2016 року дійсно мало місце подія пошкодження майна, а саме автомобіля марки «SKODA» моделі «Octavia», д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_21 автомобільно-дорожньому коледжу Національного транспортного університету шляхом підпалу, однак в матеріалах провадження відсутні належні та допустимі докази, які підтверджували б вчинення зазначеного суспільно-небезпечного діяння саме ОСОБА_10 .

Колегія суддів вважає, що досліджуючи питання, чи мали місце в діях ОСОБА_10 суспільно небезпечне діяння, передбачене ч.2 ст.194 КК України, суд на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин кримінального провадження, аналізу та належної правової оцінки зібраних органом досудового розслідування доказів дійшов правильного висновку, що прокурором не доведено вчинення ОСОБА_10 суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.2 ст.194 КК України.

Відповідно до оскарженої ухвали суду першої інстанції ОСОБА_10 в судовому засіданні зазначив, що не визнає вчинення суспільно небезпечного діяння та цивільний позов, користуючись ст.63 Конституції України відмовився від дачі пояснень. Під час судових дебатів зазначив, що 19.02.2016 року не був за адресою зазначеною у клопотанні не був та автомобіль не підпалював.

Представник потерпілого ОСОБА_12 , який працює директором коледжу в суді першої інстанції пояснив, що з 2000 року знає ОСОБА_22 , з яким будь-яких конфліктів до події не було. Між ним та батьком ОСОБА_22 16.02.2016 відбувся робочий конфлікт, під час якого останній скандалив, гримав дверима та кричав «Ви мене ще не знаєте, я Вам покажу». 19.02.2016 приїхав додому, мав ще їхати на роботу, однак підвищився тиск і він залишився вдома, а автомобіль залишився на площадці перед будинком. Вночі автомобіль був підпалений. З урахуванням погроз, висловлених ОСОБА_17 , оскільки ворогів немає, вирішив, що автомобіль підпалив його син ОСОБА_22 , який раніше здійснював підпали. Йому було відомо, що ОСОБА_23 знаходився у ОСОБА_24 .

Свідок ОСОБА_13 , дав показання, що 19.02.2016 був вдома та близько 21 год. 30 хв. вийшов на балкон палити і побачив, що до автомобіля підійшов чоловік, останній був у світло-бежевій куртці, з капюшоном на голові. Вказаний чоловік покрутившись біля автомобіля, щось дістав з-за пазухи та почав поливати автомобіль, у зв`язку з цим він крикнув до чоловіка, а останній запалив сірник та кинув на автомобіль і втік. Коли спалахнув автомобіль він розгледів, що чоловік середнього зросту, продовгуватий ніс, світле волосся, яке виглядало з капюшону з лоба та скронь, обличчя овальне, небрите, бороди і вус не було, був одягнений у спортивні штани чорного кольору, світлу куртку ближче до бежевого кольору з капюшоном. Під час досудового розслідування йому надавалися для впізнання фото, на яких впізнав чоловіка, який підпалив автомобіль. Також зазначив, що того дня святкував день народження та вживав алкогольні напої.

Свідок ОСОБА_18 показав, що працює водієм директора коледжу і напередодні пожежі автомобіль залишився у дворі дому де живе директор. Вночі дізнався, що автомобіль підпалили, очевидцем події він не був.

Свідок ОСОБА_19 показав, що ОСОБА_22 знав як студента коледжу. Його батько працював завгоспом у коледжі. 16.02.2016 він перебував у кабінеті директора, куди також зайшов ОСОБА_25 , і між останнім та директором відбулася сварка по робочих питаннях. Він намагався заспокоїти ОСОБА_25 , а останній промовив «що розмову ще не закінчено» та сильно стукнувши дверима залишив кабінет директора.

Свідок ОСОБА_20 показала, що працює секретарем ОСОБА_12 , точної дати не пам`ятає у лютому 2016 ОСОБА_25 прийшов до кабінету директора та через двері вона почула розмову на підвищених тонах, навіть крик, але з приводу чого вона не чула. В послідуючому з кабінету вибіг ОСОБА_25 зі словами «я йому ще покажу, він допляшиться», висловлювався також нецензурно. ОСОБА_26 почав їй скаржитися на директора, а через 10 хв. знову зайшов до кабінету директору, знову чула розмову на підвищених тонах, після чого останній залишив кабінет директора та приймальну.

Крім того, судом першої інстанції були оглянуті та дослідженні в ході судового розгляду письмові докази, а саме: звіт про причину виникнення пожежі, яка сталася 19.02.20216, а саме підпал, оскільки був відчутний запах бензину та керосину, при цьому засоби, що могли стати знаряддям вчинення підпалу на місці пожежі виявлено не було (а.п.62-65 т.1); технічний висновок дослідно-випробувальної лабораторії АРЗ СП УДСНС України у Житомирській області за яким найбільш ймовірним джерелом виникнення пожежі є занесення стороннього джерела запалювання зовні (а.п.66-70 т.1); протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 19.07.2017 за участю свідка ОСОБА_13 , який вказав на фото під № 1, як на особу, яка 19.02.2016 підпалила автомобіль, згідно довідки під № 1 розташовано фото ОСОБА_10 (а.п.88-90 т.1); протокол проведення слідчого експерименту від 23.10.2017 де свідок ОСОБА_13 на місцевості показав, де знаходився автомобіль і показав свій балкон, на якому він знаходився у моменту підпалу (а.п.91-93 т.1).

Прокурор та представник потерпілого в поданих апеляційних скаргах стверджують, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги показання свідка ОСОБА_13 та проведених за його участю дані протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 19.07.2017 року та дані протоколу проведення слідчого експерименту від 23.10.2017 року.

В той же час, на переконання колегії суддів, в апеляційній скарзі не наведено обґрунтованих та достатніх доводів на спростування висновків суду першої інстанції про те, що вказані докази, які є основними доказами сторони обвинувачення, не доводять, що саме ОСОБА_10 вчинив суспільно небезпечне діяння.

Так, апеляційний суд критично оцінює показання свідка ОСОБА_13 , які є непослідовними та суперечливими з мотивів викладених в ухвалі суду та вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги показання вказаного свідка, оскільки вони не підтверджені іншими доказами та спростовані показаннями інших свідків.

Надаючи оцінку вказаному протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участю свідка ОСОБА_13 , колегія суддів зауважує, що відповідно до вимог ч.1 ст.228 КПК України перед тим, як пред`явити особу для впізнання, слідчий, прокурор попередньо з`ясовує, чи може особа, яка впізнає, впізнати цю особу, опитує її про зовнішній вигляд і прикмети цієї особи. Якщо особа заявляє, що вона не може назвати прикмети, за якими впізнає особу, проте може впізнати її за сукупністю ознак, у протоколі зазначається, за сукупністю яких саме ознак вона може впізнати особу.

Регламентований ст.228 КПК України порядок пред`явлення особи для впізнання, в тому числі і впізнання за фотознімками, передбачає опитування особи, яка впізнає, зокрема, про зовнішній вигляд впізнаваної особи, та проводиться з метою з`ясування чи у пам`яті особи, яка впізнає, відобразилися певні риси та особливості впізнаваної особи.

В той же час, в порушення вимог ч.1 ст.228 КПК України, слідчим попередньо не з`ясовано за якими ознаками зовнішнього вигляду, прикметами або сукупністю ознак, вказаний свідок може впізнати особу, яка 19.02.2016 року підпалила автомобіль біля буд.6 по вул.Каретній в м.Житомирі, в протоколі не зафіксовано жодної ознаки зовнішнього вигляду або прикмети за якими ОСОБА_13 впізнав цю особу.

Що стосується вказівки в протоколі слідчої дії про те, що ОСОБА_13 впізнав особу, яка 19.02.2016 року підпалила автомобіль біля буд.6 по вул.Каретній в м.Житомирі за рисами обличчя, то вказаний опис має лише загальний характер, що не відповідає положенням ст. 231 КПК України.

Згідно ч.6 ст.228 КПК України впізнання може проводитися за фотознімками з додержанням вимог, зазначених у частині першій цієї статті, при цьому згідно ч.7 цієї статті фотознімки, що пред`являються, не повинні мати різких відмінностей між собою за формою та іншими особливостями, що суттєво впливають на сприйняття зображення.

Як правильно звернув увагу місцевий суд, свідкові ОСОБА_13 було пред`явлено ксерокопії фотографій осіб, які є різними за віком та які мають суттєві та різки відмінності між собою, зокрема на фотознімках зображено особи молодого та середнього віку, вказані особи мають різне волосся, наявність/відсутність вус, відмінні риси обличчя, відмінності в одязі. Те, що на фотознімках зображено особи однієї статі, жодним чином не впливає на висновки суду, а доводи представника потерпілого про відсутність відмінностей у зовнішньому вигляді та у віці між особами, які зображені на фотознімках є його суб`єктивним баченням, яке є відмінним від висновків суду.

Не дослідження анкетних даних осіб, фотокопії яких пред`являлись для впізнання, про що вказує представник потерпілого в апеляційній скарзі, не спростовує висновків суду про різних вік впізнаваємих осіб, що є оціночним твердженням суду, і з яким повністю погоджується суд апеляційної інстанції.

Суд першої інстанції також вірно зазначив, що під час допиту в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 дав показання про те, що чоловік, якого він розгледів, був середнього зросту та середньої статури, продовгуватий ніс, світле волосся, яке виглядало з капюшону з лоба та скронь, обличчя овальне, небрите, бороди і вус не було, а на фото, яке впізнав ОСОБА_27 , чоловік волосся не має, голова чоловіка поголена повністю та є вуса.

Те, що під час судового розгляду вказаний свідок ствердно вказав на ОСОБА_22 , як на особу яка вчинила підпал, суд першої інстанції обґрунтовано не поклав в основу доведення вчинення останнім вказаного суспільно небезпечного діяння, так як фотознімок ОСОБА_28 , який пред`являвся свідкові під час впізнання і зовнішній вигляд ОСОБА_28 під час судового розгляду мають суттєві відмінності, а саме у його зрості, статурі та зовнішніх ознаках.

Також, під час судового розгляду, законний представник ОСОБА_9 показала, що фотографія ОСОБА_22 , яка пред`являлася свідкові для впізнання була виготовлена ще в 2015 році, коли її син після отримання складного лікування набрав велику вагу, а коли в 2016 році син повернувся з лікування зі ОСОБА_24 був хворобливо сильно худий, зазначені обставини, як правильно встановив суд першої інстанції, також вказують на те, що ОСОБА_29 мав суттєві відмінності у пред`явленому свідкові фото та станом на лютий 2016 року.

Крім цього, судом першої інстанції достеменно встановлено з показів свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , що на час прибуття ОСОБА_29 в м. Житомир зі Львова та його поміщення у березні 2016 року на лікування до Житомирської обласної психіатричної лікарні, останній мав поголену голову, довгу неохайну бороду, що не відповідає показанням свідка ОСОБА_13 , який під час допиту в суді першої інстанції, під час впізнання по фотознімку про бороду нічого не повідомляв, а стверджував, що у чоловіка була небритість. Поняття борода і небритість у своєму значенні мають суттєві відмінності, на що вірно звернув увагу суд першої інстанції.

На переконання апеляційного суду, встановлені судом обставини щодо порушення порядку проведення вказаної слідчої дії, непослідовна й взаємосуперечлива позиція ОСОБА_13 щодо ідентифікації особи, яка підпалила автомобіль і пред`явлена на фото для впізнання, в тому числі щодо одягу такої особи, з наведенням в ухвалі конкретного обґрунтування своєї позиції, дійсно викликають сумніви в достовірності та допустимості як доказу протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 19.07.2017 року, у зв`язку з чим він обґрунтовано визнаний судом недопустимим доказом.

Погоджується апеляційний суд і з оцінкою судом першої інстанції протоколу слідчого експерименту, проведеного за участю свідка ОСОБА_13 23.10.2017 року.

Апеляційний суд звертає також увагу на те, що слідчий експеримент має своїм завданням встановлення того, могла чи не могла відбутися подія або дія у певних умовах, певним чином. Шляхами досягнення мети слідчого експерименту відповідно до ч.1 ст. 240 КПК є проведення слідчим, прокурором відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань, отримання нових доказів, перевірки і оцінки слідчих версій про можливість існування тих чи інших фактів, що мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.

Колегія суддів наголошує, що слідчий експеримент повинен бути проведений у обстановці, максимально наближеної до тієї, в якій відбулася дана подія, тобто, в темну пору доби (подія мала місце 19 лютого о 22 год 05 хв), а згідно протоколу слідчого експерименту вказана слідча дія проводилася в світлу пору доби (11:00-12:45 год, 23.10.2017 року). Крім того, не були залучені статисти та незабезпечена та кількість учасників події і з тим самим місцерозташуванням, як відбувалося в дійсності 19.02.2017 року в подвір`ї біля під`їзду № 4 будинку АДРЕСА_2 , у зв`язку з чим не було відтворено чи міг в дійсності в темну пору добу, з урахуванням взаємного розташування свідка ОСОБА_13 на балконі багатоповерхового будинку, останній взагалі бачити, що відбувалось біля під`їзду № 4, зокрема бачити обличчя особи, яка вчинила підпал.

Крім того, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що з фототаблиць до протоколу даної слідчої дії не вбачається, що вказана ділянка, де було розташовано автомобіль освітлювалася штучним освітленням вулиці, стовпи освітлення на фото відсутні. Докази протилежного стороною обвинувачення не надано, а доводи апеляційної скарги представника потерпілого, про те, що на місці події наявні ліхтарі, розташовані над кожним входом до під`їзду на рівні другого поверху є голослівними.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що посилання представника потерпілого ОСОБА_30 про те, що ОСОБА_17 підбурив свого сина до підпалу автомобіля не знайшло свого підтвердження та є лише припущенням останнього, оскільки під час досудового розслідування така версія не розглядалася, підозра ОСОБА_17 не оголошувалася і жодних дій на перевірку таких тверджень ОСОБА_30 не проводилося, оскільки орган досудового розслідування визнав таку версію неприйнятною.

Зазначені твердження представника потерпілого спростовуються й показами допитаних експертів, лікарів, з чим погоджується суд апеляційної інстанції.

Так, в судовому засіданні експерт ОСОБА_31 показала, що станом на лютий 2016 року ОСОБА_26 був неосудним, не міг керувати своїми діями та відповідати за них. Зазначила, що при проведенні експертизи ОСОБА_26 заперечував свою причетність до підпалу в м. Житомирі. Зазначила, що за станом ОСОБА_29 не мав сопереживань, замкнутий навколо своїх хворобливих переживань, при цьому був нездатний щось планувати, оскільки гострота хвороби позбавляє його такої можливості, він підвласний своїми хворобливими думками. Також зазначила, що ОСОБА_10 не страждає на піроманію, а є психічно хворою людиною і саме хвороба змушує ОСОБА_29 до бажання захиститися.

З висновку судово-психіатричної експертизи № 371 від 07.11.2017року вбачається, що станом на 04.03.2016 ОСОБА_10 напружений, тривожний, дратівливий, підозрілий по маячному трактує оточуюче «ви змінюєте свідомість».

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні пояснила, що працює лікарем Житомирської обласної психіатричної лікарні та в 2016 році приймала ОСОБА_29 до відділення № 17. Під час спілкування з останнім, був у свідомості, мав непродуктивне спілкування, нелогічні судження, відповіді формальні односкладові, аморфні. При цьому, ОСОБА_29 бум замкнутим, аутичним, поглинений у свої хвилювання, його стан не був спрямований на іншу особу, своїх переживань не розкривав.

Свідок ОСОБА_16 в суді першої інстанції показав, що був лікуючим лікарем ОСОБА_29 , останній мав маячні ідеї переслідування, але вони не стосувалися конкретної особи, він не міг усвідомлювати і оцінити свою поведінку. Серед рідних ОСОБА_29 мав тісні зв`язки лише з матір`ю, щодо інших членів сім`ї останній ніколи не говорив.

За таких обставин, на переконання апеляційного суду, наявність конфлікту між ОСОБА_32 та ОСОБА_12 , не є свідченням того, що вказане суспільно-небезпечне діяння вчинене ОСОБА_10 , оскільки базується виключно на припущеннях потерпілого.

Відповідно до ч.3 ст.513 КПК України, встановивши, що суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення не було вчинено або вчинено іншою особою, а також якщо не доведено, що ця особа вчинила суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення, суд постановляє ухвалу про відмову в застосуванні примусових заходів медичного характеру та закриває кримінальне провадження.

Враховуючи викладене апеляційний суд дійшов до висновку про правильність прийнятого судом першої інстанції рішення про необхідність відмовити у задоволенні клопотання прокурора про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_10 , так як з матеріалів кримінального провадження відносно ОСОБА_10 не вбачається будь-яка його причетність до вказаного кримінального провадження.

Відповідно до ч.1 ст.407 КПК України, суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції має право залишити оскаржуване судове рішення без змін.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг прокурора та представника потерпілого.

Керуючись статтями, 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу прокурора Житомирської місцевої прокуратури ОСОБА_11 та представника потерпілого ОСОБА_12 залишити без задоволення, а ухвалу Богунського районного суду м.Житомира від 28 січня 2021 року, якою відмовлено у застосуванні до ОСОБА_10 примусових заходів медичного характеру, а кримінальне провадження №001312 закрито, - без змін.

На ухвалу апеляційного суду учасниками судового розгляду справи можуть бути подані касаційні скарги до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді :