Номер провадження: 11-кп/813/1957/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.09.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі:

секретарів судового засідання - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

прокурора - ОСОБА_8 ,

обвинуваченого - ОСОБА_9

захисника - ОСОБА_10 ,

представника ОСОБА_11 - адвоката ОСОБА_12 ,

розглянувши матеріали справи за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_12 в інтересах ОСОБА_11 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 30.06.2023 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_12 про визнання потерпілим у кримінальному провадженні ОСОБА_11 ,

встановив:

оскарженою ухвалою суду першої інстанції відмовлено в задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_12 про визнання потерпілим у кримінальному провадженні ОСОБА_11 . Цивільний позов адвоката ОСОБА_12 в інтересах ОСОБА_11 повернуто заявнику.

Обґрунтовуючи прийняте рішення, суд першої інстанції послався на те, що в розумінні положень ч.ч. 2, 3 ст. 331 ЦК України та ст. 92 Земельного Кодексу України ОСОБА_11 не є власником будинку, не є власником чи законним володільцем земельної ділянки, а тому відсутні правові підстави для визнання його потерпілим у кримінальному провадженні №0000954 від 29.07.2021 року за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 358, ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 28, ч. 3 ст. 197-1 КК України.

Не погодившись з ухвалою суду, адвокат ОСОБА_12 в інтересах ОСОБА_11 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання про визнання ОСОБА_11 потерпілим у кримінальному провадженні.

Адвокат ОСОБА_12 посилається на те, що ОСОБА_11 фактично є потерпілим у кримінальному провадженні №0001308 від 30.09.2021 року, яке внесене за ч.2 ст.190 КК України за заявою ОСОБА_11 . З вказаного кримінального провадження виділено інше кримінальне провадження №0000541 відносно ОСОБА_9 , обвинувальний щодо якого направлено до Київського районного суду м. Одеси. Вказане кримінальне провадження стосується саме порушених майнових прав ОСОБА_11 , однак про існування вказаного провадження ОСОБА_11 відомо не було, та останній не зміг реалізувати своє право на визнання потерпілим під час досудового розслідування. Слідчий суддя, розглянувши 30.06.2032 року клопотання про визнання потерпілим ОСОБА_11 не надав належної оцінки доводам адвоката ОСОБА_12 . Крім того, адвокат ОСОБА_12 зазначає, що цивільний позов поданий в інтересах ОСОБА_11 був повернутий без будь-яких мотивувань та обґрунтувань.

До початку судового розгляду адвокат ОСОБА_12 надіслав до апеляційного суду клопотання про приєднання до матеріалів провадження доказів та долучив копію повідомлення про підозру ОСОБА_9 .

Водночас, захисник обвинуваченого ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_10 надіслав до суду заперечення на апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_12 , в яких зазначив, що ОСОБА_11 не є потерпілим у вказаному кримінальному провадженні, оскільки не є ні власником земельної ділянки, ні житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в розумінні положень діючого Цивільного кодексу України та Земельного кодексу України

Заслухавши суддю-доповідача, адвоката ОСОБА_12 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; прокурора, захисника ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_9 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги; обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України (далі - КПК), суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст.1 КПК порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Відповідно до положень ст. 2 КПК, одним із завдань кримінального провадження - є застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури.

Відповідно до ст.ст. 8, 9 КПК кримінальне провадження здійснюється з додержанням засад законності та верховенства права, згідно з якими людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями і визначають зміст та спрямованість діяльності держави.

Законність, як загальна засада кримінального провадження, полягає в забезпеченні єдиного порядку кримінального провадження в усіх кримінальних провадженнях, неухильному дотриманні процесуальної форми та передбаченої процедури, однаковості застосування закону і поширюється на всі стадії та інститути кримінального процесу, всіх його суб`єктів, усі дії і процесуальні рішення.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Тобто, обов`язковою умовою прийняття законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення є неухильне дотримання вимог кримінального процесуального законодавства на всіх стадіях судового розгляду.

Частиною 3 ст.21 КПК передбачено право кожного на участь у розгляді в суді будь-якої інстанції справи, що стосується його прав та обов`язків, у порядку, передбаченому цим Кодексом.

Крім того, діючим КПК гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.

Водночас, приймаючи рішення щодо можливості прийняття апеляційної скарги до розгляду, суд апеляційної інстанції виходив з того, що в апеляційній скарзі адвоката ОСОБА_12 та долученій ним оскаржуваній ухвалі суду першої інстанції, містились посилання на різні номери кримінальних проваджень №0000954, №0001308, №0001308, №0000541, в яких згідно доводів апеляційної скарги, ОСОБА_11 є потерпілим.

З метою встановлення достовірних відомостей та обставин, які слугували підставою для звернення представника ОСОБА_12 до суду апеляційної інстанції та виконання вимог ст.21 КПК щодо доступу до правосуддя, апеляційним судом апеляційна скарга була призначена до судового розгляду.

В ході апеляційного розгляду, судом витребувано від прокурора копію обвинувального акта в кримінальному провадженні №0000541 від 13.04.2023 року, а також отримано відомості з ЄДРСР, заслухано думки учасників судового розгляду, та встановлено наступне.

Згідно з долученої до апеляційної скарги адвоката ОСОБА_12 ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 12.05.2023 року вбачається, що ОСОБА_11 визнаний потерпілим у кримінальному провадженні №0001308 від 30.09.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КПК України.

Тобто, саме у кримінальному провадженні №0001308 від 30.09.2021 року, а не в кримінальному провадженні №0000541 від 13.04.2023 року, ОСОБА_11 є потерпілим.

При цьому, підставою для прийняття слідчим рішення про визнання потерпілим, а в подальшому винесення постанови про скасування такого статусу (яка вище вказаною ухвалою була скасована), стало те, що право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ніколи не було зареєстроване за ОСОБА_11 . Тобто, у вказаному провадженні саме право власності особи на недобудований будинок (що вбачається із апеляційної скарги адвоката ОСОБА_12 ) були підставою для визнання ОСОБА_11 потерпілим.

Водночас, відомості до ЄРДР за №0001308 від 30.09.2021 року внесені за заявою ОСОБА_11 , та вказані обставини ніким з учасників не оспорюються, як і не оспорюються обставини того, що з вказаного кримінального провадження виділено інше кримінальне провадження №0000541 від 13.04.2023 року, відомості про яке внесені до ЄРДР за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.358, ч.2 ст.28, ч.4 ст.358, ч.2 ст.28, ч.3 ст.197-1 КК України, в якому в подальшому ОСОБА_9 повідомлено про підозру.

Саме обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000541 від 13.04.2023 року (долучений прокурором в ході апеляційного розгляду) надійшов до Київського районного суду м. Одеси, який ухвалою того ж суду від 03.05.2023 року призначений до підготовчого судового засідання на 26.05.2023 року. В подальшому, саме у вказаному кримінальному провадженні №0000541 від 13.04.2023 року, 30.06.2023 року в підготовчому судовому засіданні постановлено оскаржувану ухвалу, якою відмовлено у визнанні ОСОБА_11 потерпілим. Таким чином, вказівка в апеляційній скарзі на оскарження ухвали Київського районного суду від 30.06.2023 року у кримінальному провадженні 0000954, та зазначення цього кримінального провадження у вказаній ухвалі є технічною опискою.

В свою чергу, із долученого прокурором обвинувального акту у кримінальному провадженні №0000541 від 13.04.2023 року вбачається, що окрім кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.3,4 ст.358 КК України, обвинувачення ОСОБА_9 пред`явлено за ч.3 ст.197-1 КК України, за кваліфікуючою ознакою - самовільне будівництво будівель на самовільно зайнятій земельній ділянці. У вказаному кримінальному провадженні потерпілим визнана Одеська міська рада, як власник земельної ділянки.

Тобто, права ОСОБА_11 як потерпілого у кримінальному провадженні №0001308 за ч.2 ст.190 КК України фактично не обмежені.

Водночас, колегія суддів встановивши всі обставини, які стали підставою для звернення адвоката ОСОБА_12 в інтересах ОСОБА_11 , дійшла висновку про те, що ухвала місцевого суду від 30.06.2023 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_12 про визнання потерпілим ОСОБА_11 у кримінальному провадженні №0000541 від 13.04.2023 року за обвинувачення ОСОБА_9 , а цивільний позов адвоката ОСОБА_12 в інтересах ОСОБА_11 повернуто заявнику, не підлягає оскарженню.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право звернення до суду. Проте, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Разом з цим, специфіка кримінальної процесуальної діяльності визначає особливу процедуру оскарження дій (бездіяльності) і рішень осіб, які її здійснюють, водночас право на оскарження у кримінальному процесі забезпечується встановленням у нормах КПК порядку і строків подання (у деяких випадках і розгляду) скарг на дії (бездіяльність) і рішення суду, слідчого судді, прокурора, слідчого.

Частиною 2 статті 392 КПК визначено, що ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першою цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою цієї статті.

Відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом. Доступність правосуддя для кожної особи забезпечується відповідно до Конституції України та в порядку, встановленому законами України.

Конституція України, як Закон прямої дії, має найвищу юридичну силу, а офіційне тлумачення конституційних положень здійснюється Конституційним Судом України, який у цілій низці своїх рішень висловив правову позицію щодо права на оскарження судових рішень та доступу до правосуддя, згідно з якою кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

У рішенні від 27.01.2010 року у справі №3-рп/2010 Конституційний суд України дійшов висновку (абзац другий підпункту 3.2), що апеляційне оскарження судового рішення можливе в усіх випадках, крім тих, коли закон містить заборону на таке оскарження.

У рішенні від 11.03.2011 року у справі №2-рп/2011 Конституційний Суд України (пп.3.3 п.3 мотивувальної частини) зазначив, що «Верховна Рада України в законах України визначає судочинство та судоустрій і підсудність справ як їх елемент, а також може встановлювати випадки, в яких не допускається апеляційне, касаційне оскарження рішення суду (п. 14 ч. 1 ст. 92, п. 8 ч. 1 ст. 129 Конституції України).

Відповідно до вищезазначеного, Конституційний суд України зробив висновок про те, що кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством.

Колегія суддів звертає увагу апелянта, що саме за допомогою чіткого визначення в Кримінальному процесуальному законі України порядку і переліку тих ухвал слідчого судді, які підлягають апеляційному оскарженню, знаходить свою реалізацію конституційний припис закріплений в п.8 ч.1 ст.129 Конституції України - забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках, на касаційне оскарження судового рішення.

Тобто, з дослівного змісту зазначеної норми Основного Закону можна зробити висновок, що Законом встановлена можливість апеляційного оскарження всіх рішень суду першої інстанції, але тих, які ухвалені за результатами судового розгляду справи (судового провадження). Разом з цим, на теперішній час офіційного тлумачення, в тому числі Рішення Конституційного суду України, терміну «забезпечення права на апеляційний перегляд справи», в контексті положень п.8 ч.1 ст.129 Конституції України (в редакції Закону №1401-VIII від 02.06.2016), не існує.

Таким чином, із системного аналізу наведених норм Конституції України, кримінального процесуального закону та правових висновків Конституційного суду України можна зробити висновок, що конституційний принцип забезпечення апеляційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження, що регламентовано положеннями ст. 55 Конституції України та ст.ст. 24, 392 КПК.

Крім того, виконуючи вимоги ч. 5 ст.9 КПК, колегія суддів, вирішуючи питання щодо можливості апеляційного перегляду оскаржуваної ухвали суду першої інстанції також враховує правові позиції Європейського суду з прав людини стосовно доступу до правосуддя.

Так, у низці рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикцію якого в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), визнано Україною, закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Осман проти Сполученого Королівства» (1998р.) зазначено, що обмеження не буде сумісним з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), «якщо воно не має правомірної мети і якщо відсутнє пропорційне співвідношення між вжитими засобами та поставленою метою».

У рішенні у справі «Мельник проти України» (2006р.), ЄСПЛ зазначив, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду (див. рішення у справі «Golder v. the United Kingdom» від 21 лютого 1975 року, серія A № 18, п. 36), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги.

У рішенні у справі «Воловік проти України» (2007р.), ЄСПЛ зазначив, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження.

У рішенні у справі «Скорик проти України» (2008р.) ЄСПЛ нагадав, що «відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо в національному правовому порядку існує процедура апеляції, держава має гарантувати, що особи, які знаходяться під її юрисдикцією, мають право у апеляційних судах на основні гарантії, передбачені ст. 6 Конвенції.

Таким чином, за аналізом правових позицій Конституційного Суду України та Європейського суду з прав людини, які були сформовані під час розгляду й вирішення справ і втілились у судових рішеннях, можливо дійти ґрунтовного висновку, що їх правові позиції повністю збігаються, взаємодоповнюються та взаємооб`єднуються щодо забезпечення гарантування загальних принципів права особи на судовий захист, у тому числі забезпечення апеляційного оскарження рішень суду, за визначеною Конституцією України та Кримінальним процесуальним Кодексом України процедурою.

Враховуючи наведені вимоги закону та практики ЄСПЛ, а також вимоги ч.2 ст.392 КПК, колегія суддів вважає, що ухвала суду, постановлена під час підготовчого судового засідання, якою відмовлено у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні, не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.

Положеннями ч. 2 ст. 403 КПК передбачена можливість закриття апеляційного провадження лише у разі відмови особи від поданої нею апеляційної скарги.

Водночас, відповідно до ч. 4 ст. 399 КПК, суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження лише, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, або судове рішення оскаржене виключно з підстав, з яких воно не може бути оскарженим згідно з положеннями ст. 394 цього Кодексу.

В постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 19.02.2019 року (справа №569/17036/18), касаційний суд дійшов висновку про те, що після відкриття апеляційного провадження буде встановлено, що воно відкрите за апеляційною скаргою на рішення, яке не підлягає апеляційному оскарженню, апеляційний суд має постановити ухвалу про закриття апеляційного провадження.

Статтею 129 Конституції України гарантує право на апеляційний перегляд справи, а не кожного судового рішення в межах кримінального провадження, у відповідності з чим КПК визначає, в яких випадках і які рішення слідчих суддів, судів першої інстанції підлягають перегляду в апеляційному порядку. Саме тому апеляційна скарга на судове рішення, яке не підлягає апеляційному оскарженню, не може бути розглянута по суті, а відкрите (розпочате) апеляційне провадження за такою скаргою підлягає закриттю з урахуванням положень ч.6 ст.9 КПК.

Аналогічний підхід застосований Великою Палатою Верховного Суду, яка вважала за необхідне закрити касаційне провадження, відкрите за скаргою на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню (постанова від 23.01.2019 року по справі №738/1482/16-к).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність закриття провадження за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_12 в інтересах ОСОБА_11 , оскільки апеляційна скарга подана на рішення, яке не підлягає оскарженню.

Керуючись ст.ст. 376, 399, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_12 в інтересах ОСОБА_11 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 30.06.2023 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_12 про визнання ОСОБА_11 потерпілим у кримінальному провадженні.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4