ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2024 року

м. Київ

справа № 748/406/20

провадження № 51-2832 км 23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10

(у режимі відеоконференції)

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в судах, та засудженого ОСОБА_11 на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 07 лютого 2023 року у кримінальному провадженні № 0000824 за обвинуваченням:

ОСОБА_12 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Талалаївка Чернігівської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого, останній раз за вироком Білопільського районного суду Сумської області від 24 грудня 2010 року, зміненим ухвалою апеляційного суду Сумської області від 12 квітня 2011 року, за ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 70, ч. 1 ст. 71 КК України до 9 років позбавлення волі;

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.п. 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК України;

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки та жительки АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

У вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України;

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця та жителя АДРЕСА_3 , раніше не судимого,

У вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України;

ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця м. Чернігова, жителя АДРЕСА_4 , раніше судимого, останнього разу за вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 11 лютого 2014 року за ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 71, ст. 72 КК України до 3 років 1 місяця позбавлення волі,

У вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 28 червня 2022 року засуджено:

ОСОБА_12 - за п.п. 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років;

ОСОБА_13 - за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років;

ОСОБА_11 - за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років;

ОСОБА_14 - за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років.

Постановлено стягнуто з ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_11 та ОСОБА_14 солідарно на користь потерпілої ОСОБА_15 80 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 07 лютого 2023 року вирок суду змінено.

Перекваліфіковано дії ОСОБА_12 з п.п. 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 121 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.

Перекваліфіковано дії ОСОБА_13 з п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 121 КК України та призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Перекваліфіковано дії ОСОБА_11 з п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 121 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Перекваліфіковано дії ОСОБА_14 з п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 121 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

У решті вирок залишено без зміни.

Вироком суду першої інстанції встановлено, що 15 вересня 2019 року ОСОБА_12 , будучи особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, за попередньою змовою з ОСОБА_13 , ОСОБА_11 та ОСОБА_14 вчинили умисне вбивство ОСОБА_16 за таких обставин.

Так, 15 вересня 2019 року, приблизно о 03:45 год. обвинувачені з мотиву помсти за негативне тривале ставлення потерпілого до ОСОБА_13 та з метою вбивства ОСОБА_16 , прийшли за місцем проживання потерпілого по АДРЕСА_5 , де, реалізуючи спільний умисел, шляхом вибиття вхідних дверей проникли до веранди будинку. Коли ОСОБА_16 відчинив двері, ОСОБА_14 , реалізуючи спільний умисел, схопив потерпілого за шию, збив з ніг з метою приведення його у безпорадний стан, та утримував його на підлозі, щоб інші співучасники мали можливість скористатися цим станом та вчинити дії, направлені на позбавлення життя потерпілого.

У цей час ОСОБА_11 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх наслідки у виді смерті ОСОБА_16 і бажаючи їх настання, зі значною силою умисно наніс два удари рукою в обличчя потерпілого, 3 удари ногою по нижніх кінцівках та не менше одного удару молотком, який заздалегідь взяв із собою з багажника автомобіля, по голові потерпілого.

Одночасно ОСОБА_12 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті ОСОБА_16 та бажаючи їх настання, наніс ніжкою від столу не менше 10 ударів по кінцівках, тулубу та голові потерпілого, а також не менше 10 ударів лопатою по різним частинам тіла потерпілого.

ОСОБА_13 , у свою чергу, умисно нанесла по голові та тулубу ОСОБА_16 не менше 5 ударів дерев`яною дошкою, не менше 5 ударів обігрівачем та не менше 5 ударів металевим ковшем по голові потерпілого.

Спільними умисними діями ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_11 спричинили потерпілому ОСОБА_16 не менше 80 травматичних впливів, чим заподіяли тілесні ушкодження, від яких він помер на місці події. Смерть ОСОБА_16 настала від набряку головного мозку, який розвинувся внаслідок внутрішньочерепної травми, яка відноситься до тяжких тілесних ушкоджень і має прямий зв`язок із настанням смерті.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що обставини побиття потерпілого, кількість і ступінь тяжкості більшості тілесних ушкоджень, причини припинення побиття, а також та обставина, що обвинувачені залишили будинок, коли потерпілий ще був живий, свідчить про відсутність у них умислу на заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_16 та перекваліфікував дії винних на ч. 2 ст. 121 КК України.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Зазначає, що суд порушив принцип безпосередності, оскільки, усупереч ч. 3 ст. 404 КПК України, не дослідив повторно в судовому засіданні докази, проте дав їм іншу оцінку, ніж суд першої інстанції та дійшов безпідставного висновку про відсутність у діях винних умислу на вбивство потерпілого. Тому перекваліфікація дій засуджених на ч. 2 ст. 121 КК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Засуджений ОСОБА_11 у своїй скарзі посилається на суворість призначеного йому апеляційним судом покарання та просить змінити ухвалу цього суду і призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років. При цьому в якості обставин, що пом`якшують покарання, просить врахувати визнання ним вини, щире каяття, вчинення злочину вперше, наявність на його утриманні хворої матері, а також дані, що позитивно характеризують його особу.

Позиції інших учасників судового провадження

На касаційну скаргу прокурора надійшло заперечення від засудженого ОСОБА_12 , в якому він не погоджується із доводами щодо наявності в його діях умислу на вбивство потерпілого та просить залишити скаргу прокурора без задоволення.

Прокурор у суді касаційної інстанції підтримала скаргу в повному обсязі, просила скасувати ухвалу суду та призначити новий розгляду у суді апеляційної інстанції, щодо касаційної скарги засудженого, то заперечувала проти її задоволення.

Захисники у судовому засіданні заперечували проти задоволення касаційної скарги прокурора та підтримали скаргу засудженого ОСОБА_11 .

Межі розгляду матеріалів кримінального провадження у касаційному суді

Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

Згідно зі ст. 433 цього Кодексу суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.

Мотиви суду

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ухвала апеляційного суду - це рішення стосовно законності й обґрунтованості вироку, що перевіряється в апеляційному порядку. Тому воно має відповідати тим же вимогам, що й рішення суду першої інстанції, тобто бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, як це передбачено ст. 370 КПК України. Крім того, ухвала апеляційного суду за змістом має відповідати вимогам ст. 419 цього Кодексу.

Відповідно до цієї норми закону в мотивувальній частині ухвали суд апеляційної інстанції при зміні судового рішення має зазначити, які статті закону порушено і в чому саме полягають ці порушення або необґрунтованість вироку.

Доводи апелянтів щодо неправильного застосування кримінального закону України, були перевірені судом апеляційної інстанції, який, розглядаючи скарги сторони захисту на вирок суду першої інстанції, проаналізував їх, зазначивши в ухвалі підстави, через які визнав їх слушними.

При цьому апеляційний суд констатував, що місцевий суд повно та всебічно розглянув усі докази по справі, дав кожному з них та їх сукупності відповідну оцінку щодо їх належності та допустимості, з якою апеляційний суд погодився.

Тому підстав для повторного дослідження усієї сукупності доказів відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України цей суд не вбачав.

При перегляді кримінального провадження апеляційний суд виходив із того, що в суді першої інстанції було чітко встановлено усі фактичні обставини справи, а саме: жоден із обвинувачених не заперечував, що вони незаконно проникли до будинку потерпілого, якого ніхто (окрім ОСОБА_13 ) раніше не знав, метою цього проникнення було провчити потерпілого ОСОБА_16 . Ніхто з обвинувачених не заперечував факту завдання ними потерпілому тілесних ушкоджень за фактичних обставин, встановлених у суді першої інстанції.

Враховуючи наведене, апеляційний суд підтвердив правильність висновків суду першої інстанції щодо доведеності винуватості осіб, а також дійшов переконання, що суд здійснив ретельне дослідження доказів і надав ґрунтовну оцінку доводам як сторони обвинувачення, так і сторони захисту.

Відповідно до мотивувальної частини ухвали, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про те, що обвинувачені завдали потерпілому велику кількість ударів за обставин, описаних у вироку.

В той же час, за результатами судового розгляду апеляційний суд встановив, що дії обвинувачених судом першої інстанції кваліфіковано неправильно, оскільки дослідженими в суді першої інстанції доказами не встановлено наявність у них умислу саме на вчинення злочину, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України. Обґрунтовуючи таку позицію, суд не здійснював переоцінки доказів у кримінальному провадженні, не встановлював інших фактичних обставин справи, а тому твердження прокурора про порушення апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону є безпідставними.

Правова природа кваліфікації злочинів пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення та доказування у визначений кримінальним процесуальним законом спосіб двох важливих обставин: 1) факту вчинення суб`єктом злочину суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту поведінки у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК України.

Для відмежування умисного вбивства від заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, внаслідок якого настала смерть потерпілого, судам слід ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел слід вирішувати виходячи з сукупності всіх обставин вчиненого злочину, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, попередню поведінку винного і потерпілого, їхні взаємовідносини. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій. При умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, наслідком є саме тілесні ушкодження, що були заподіяні потерпілому, а не позбавлення його життя.

У разі заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень за відсутності умислу на вбивство або заподіяння більш тяжкої шкоди здоров`ю, дії винного слід кваліфікувати за наслідками, що фактично настали.

Згідно ст. 28 КК України злочин визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (два або більше), які заздалегідь, тобто до початку злочину, домовилися про спільне його вчинення.

Домовитись про спільне вчинення злочину заздалегідь - означає дійти згоди щодо його вчинення до моменту виконання його об`єктивної сторони. Таким чином, ця домовленість можлива на стадії готування злочину, а також у процесі замаху на злочин. Як випливає із ч. 2 ст. 28 КК України, домовленість повинна стосуватися спільності вчинення злочину (узгодження об`єкта злочину, його характеру і місця, часу, способу вчинення, змісту виконуваних функцій тощо).

В матеріалах кримінального провадження не має жодного доказу, який би свідчив про те, що обвинувачені заздалегідь домовилися про вчинення саме вбивства потерпілого.

В мотивувальній частині ухвали, суд апеляційної інстанції, врахувавши спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер та локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку обвинувачених і потерпілого, що передувала події, дійшов висновку про те, що кількість нанесених потерпілому ОСОБА_16 ударів, у тому числі не менше 10 по голові, які у сукупності призвели до заподіяння потерпілому тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, не можуть свідчити про спрямованість умислу на умисне вбивство потерпілого.

Суд апеляційної інстанції звернув увагу на те, що раніше ніхто, крім обвинуваченої ОСОБА_13 , потерпілого ОСОБА_16 не знав і негативного ставлення до нього не мав, не всі обвинувачені між собою були знайомі, що ставить під сумнів наявність попередньої домовленості на скоєння саме вбивства потерпілого. Крім того, як встановлено в суді, обвинувачені самі під час бійки отримували удари один від одного, оскільки на місці події було темно, потерпілого били чотири особи, які завдавали ударів хаотично по різних частинах тіла, а тому самі потрапляли під ці удари. Також у суді було встановлено, що обвинувачені для заподіяння ударів використовували обігрівач, ніжку від стола, друшляк, лопату, молоток, тобто те, що потрапило їм під руки в будинку. Лише молоток був принесений з автомобіля обвинуваченим ОСОБА_11 , при цьому він завдав ударів цим молотком не тільки потерпілому, а й випадково свідку ОСОБА_17 .

Крім того, згідно висновку судово-медичної експертизи, потерпілому ОСОБА_16 було заподіяно не менше 80 травматичних впливів, з яких не менше 30 - по ногах, не менше 20 - по верхніх кінцівках, не менше 20 - по тулубу і не менше 10 - по голові. При цьому з 70 ударів по тулубу та кінцівках, 69 потягли за собою легкі тілесні ушкодження і тільки один був середнього ступеня тяжкості. Тобто, удари наносилися хаотично, по різних частинах тіла та переважна частина з них не призвела до будь-яких серйозних тілесних ушкоджень у потерпілого. Розташування тілесних ушкоджень по різних поверхнях тулуба та голови свідчить про зміну положення потерпілого, а наявність множинних ушкоджень по тильним поверхням обох передпліч та кистей свідчить про здійснення ним активного опору.

Черепно-мозкова травма, що була заподіяна потерпілому, включала в себе синці та садна, забійні рани, перелам нижньої щелепи, перелам правої тім`яної, скроневої, клиновидної, решітчастої кісток черепа, субарахноїдальні крововиливи, забій головного мозку. Смерть потерпілого настала через 3-12 годин після отримання черепно-мозкової травми внаслідок набряку головного мозку.

Тіло потерпілого було знайдено в кімнаті на дивані, а згідно показань свідка ОСОБА_17 , він востаннє бачив потерпілого, коли той лежав на підлозі в будинку, а голова була на веранді. При експертизі трупа ОСОБА_16 не виявлено ознак переміщення чи зміни пози трупа після смерті. Цей висновок експертизи підтверджує показання обвинувачених у тому, що коли вони залишали будинок, то потерпілий був живим, рухався та закрив за ними двері. У той же час обвинувачені мали можливість, за наявності такої мети, позбавити потерпілого життя і переконатися в тому, що він помер, однак залишаючи будинок були чітко обізнані про те, що ОСОБА_16 живий.

З урахуванням зазначеного та обставин кримінального провадження, суд апеляційної інстанції правомірно дійшов висновку, що дії обвинувачених не можуть свідчити про спрямованість їх умислу на умисне вбивство потерпілого та доводять те, що вони діяли з неконкретизованим умислом, без попереднього узгодження своїх дій, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті потерпілого, а відтак повинні нести відповідальність лише за фактично заподіяні наслідки своїх дій, тобто за спричинення потерпілому групою осіб тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили його смерть.

Встановивши, що суд першої інстанції неправильно кваліфікував дії обвинувачених, апеляційний суд перекваліфікував їх на ч. 2 ст. 121 КК України, при цьому суд не здійснював переоцінку доказів, як про це помилково вказує прокурор, а вказав на неправильну кваліфікацію дій винних за встановлених у суді першої інстанції фактичних обставин та досліджених цим судом доказах. Перегляд кримінального провадження судом апеляційної інстанції здійснювався з дотриманням вимог статей 404, 405, 407, 412-414 КПК України, ухвала суду відповідає вимогам ст.ст. 370, 419 цього Кодексу, а тому підстав для задоволення касаційної скарги прокурора немає.

Покарання засудженим призначено відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України.

Доводи засудженого ОСОБА_11 у касаційній скарзі про необхідність пом`якшення призначеного йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України не заслуговують на увагу.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України (в редакції, що була чинна на момент постановлення вироку) суд, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Обираючи ОСОБА_11 покарання, апеляційний суд належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно ст. 12 КК України, є тяжким, конкретні обставини скоєного, а саме, що події відбулися вночі, в будинку потерпілого, куди проникли кілька осіб і почали безпричинно його бити в різні частини тіла, внаслідок злочину настала смерть потерпілого. Взяв до уваги особу винного, який раніше не судимий, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, має постійне місце проживання, де характеризується негативно, раніше притягувався до адміністративної відповідальності. Обставиною, що обтяжує покарання, суд урахував скоєння злочину в стані алкогольного сп`яніння. Обставин, що пом`якшують покарання, судом не встановлено.

Посилання у касаційній скарзі засудженого на те, що на його утриманні перебуває хвора матір не може визнаватися обставиною, що істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення ще й з огляду на те, що згідно з матеріалами кримінального провадження ОСОБА_11 не працює.

Враховуючи усі наведені дані про особу винного, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, апеляційний суд не вбачав підстав для застосування до винного положень ст. 69 КК України. З цим погоджується і суд касаційної інстанції, оскільки метою покарання є не тільки виправлення засудженого, але й попередження вчинення нових злочинів як ним самим, так і іншими особами.

Суд вважає, що призначене ОСОБА_11 покарання є вмотивованим, відповідає вимогам статей 50, 65 цього Кодексу, є законним та справедливим, воно відповідає тяжкості кримінального правопорушення, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення нових злочинів, атому касаційна скарга засудженого задоволенню не підлягає.

Урахувавши наведене, Суд дійшов висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню. У зв`язку із цим та керуючись статтями 434, 436 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити судове рішення без зміни.

З цих підстав суд ухвалив:

Ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 07 лютого 2023 року щодо ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_11 та ОСОБА_14 залишити без зміни, а касаційні скарги прокурора та засудженого ОСОБА_11 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3