Олевський районний суд Житомирської області
Справа № 287/2234/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2023 року м. Олевськ

Слідчий суддя Олевського районного суду Житомирської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , слідчого ОСОБА_4 , власника майна ОСОБА_5 , розглянувши у судовому засіданні клопотання слідчого СВ відділення поліції № 2 Коростенського РУП ГУНП в Житомирській області ОСОБА_4 про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному в ЄРДР за № 0000209 від 17.09.2023 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 246 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Слідчий СВ відділення поліції № 2 Коростенського районного управління поліції ГУНП в Житомирській області ОСОБА_4 , за погодженням з прокурором Олевського відділу Коростенської окружної прокуратури ОСОБА_3 , звернулася до слідчого судді з клопотанням про арешт майна вилученого у ході проведення огляду місця події від 16.09.2023 року, а саме: лісопродукції породи сосна у вигляді колод в кількості 54 штук, різним діаметром, кожна колода довжиною по 4 м., загальною масою близько 7,58 м.куб. та лісопродукції породи дуб різним діаметром в кількості 62 колоди, довжиною по 3 м., ще одна колода довжиною 4 м., та ще одна 5 м., загальною масою близько 13,9 м.куб., на якій відсутні бірки шляхом заборони на відчуження, розпорядження та користування вказаним майном ОСОБА_6 . Передати лісопродукцію на відповідальне зберігання до території автоколони філії «Білокоровицьке лісове господарство» за адресою: смт. Нові Білокоровичі, Коростенського району, Житомирської області.

Слідчий ОСОБА_4 в судовому засіданні вимоги клопотання підтримала з підстав наведених у ньому та просить його задоволити. Зазначила, що на даний час у межах вказаного кримінального провадження необхідно проаналізувати договори про надання послуг перевезення деревини та надання послуг щодо обробки деревини, які надані ОСОБА_7 . Проте, які ризики можуть мати місце у даному кримінальному провадженні у разі не накладення арешту на майно пояснити не змогла.

Прокурор ОСОБА_3 у судовому засіданні підтримав позицію слідчого та просить клопотання задоволити у повному обсязі.

Власник майна ОСОБА_8 проти вимог клопотання слідчого заперечив. Зазначив, що має всі дозвільні документи на здійснення підприємницької діяльності, а також ТТН на деревину. Всі колоди, що знаходяться на території його лісопильні мають відповідні бірки, проте у зв`язку з тим, що бірки виготовлені з твердого матеріалу це ускладнює процес розпилення деревини та псує робоче обладнання, а тому працівники безпосередньо перед розпиленням деревини знімають їх. При цьому, вказав, що придбав вказану лісопродукцію ще перед початком повномасштабного вторгнення у 2022 році, а тому ТТН датовані саме 2022 роком.

Повно, всебічно і об`єктивно дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя дійшов наступних висновків.

З матеріалів клопотання вбачається, що 16.09.2023 року, близько 12 год. 00 хв., до чергової частини ВП № 2 Коростенського РУП ГУНП в Житомирській області від ОСОБА_9 , голови ГО «Захист та справедливість», надійшло повідомлення про те, що на території приватної лісопильні ФОП « ОСОБА_10 » за адресою АДРЕСА_1 виявлено лісопродукцію без бірок.

16.09.2023 року в ході проведення огляду місця події, а саме на території лісопильні, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 виявлено та вилучено лісопродукцію породи сосна у вигляді колод у кількості 54 штук, різним діаметром, кожна колода довжиною по 4 м., загальною масою близько 7, 58 м.куб. та лісопродукцію породи дуб різним діаметром в кількості 62 колоди, довжиною по 3 м., ще одна колода довжиною 4 м., та ще одна 5 м., загальною масою близько 13,9 м.куб., на якій відсутні бірки.

Відомості про початок досудового розслідування до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені 17.09.2023 року за № 0000209 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 246 КК України.

Опитаний в ході досудового розслідування ОСОБА_8 повідомив, що він є фізичною особою підприємцем та його діяльність пов`язана з наданням послуг по переробці лісопродукції, на що має відповідні дозволи. Стверджував, що вся деревина, яка знаходиться у нього на території лісопильні має відповідні документи, проте перед розпилкою лісопродукції бірки знімаються, оскільки вони виготовлені з твердого матеріалу та можуть пошкодити пили при розпилюванні.

На підтвердження вказаного ОСОБА_11 надано товарно-транспортні накладні на лісопродукцію породи дуб та сосна, які у органу досудового розслідування викликають значні сумніви у достовірності даних, що внесені до них. Зокрема, вказані товарно-транспортні накладі датовані 2022 роком. Також, в товарно-транспортні накладні виписані на дров`яну лісопродукцію, проте на території лісопильні виявлені та вилучені колоди дерев.

Постановою слідчого від 18.09.2023 року лісопродукцію породи сосна у вигляді колод у кількості 54 штук, різним діаметром, кожна колода довжиною по 4 м., загальною масою близько 7, 58 м.куб. та лісопродукцію породи дуб різним діаметром в кількості 62 колоди, довжиною по 3 м., ще одна колода довжиною 4 м., та ще одна 5 м., загальною масою близько 13,9 м.куб., на якій відсутні бірки визнано речовими доказами по кримінальному провадженню.

Клопотання обґрунтоване тим, що на думку слідчого існують всі правові підстави для накладення арешту на вилучене в ході проведення огляду місця події 16.09.2023 року майно, яке в подальшому буде досліджено та оцінено органом досудового розслідування відповідно до вимог ст. 94 КПК України та буде прийнято законне процесуальне рішення у розумні строки.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

У відповідності до ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора, може бути виконано завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи при наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

З матеріалів судового провадження вбачається, що слідчим та прокурором при зверненні до слідчого судді із клопотанням про арешт майна, не в повній мірі дотримані вимоги вищевказаних норм КПК України.

Зокрема, як вбачається із матеріалів клопотання 16.09.2023 року було проведено огляд місця події на території лісопильні, що розташована за адресою смт. Нові Білокоровичі, вул. Довженка, буд. 42В, Коростенського району, Житомирської області.

Вказаний огляд місця події проводився до внесення відомостей про кримінальне правопорушення, за відсутності ухвали слідчого судді про дозвіл на проведення огляду володіння особи.

Тому вирішуючи клопотання слідчий суддя враховує вимоги ст.ст. 233, 237 КПК України.

Згідно положень ч.ч. 1, 3 ст. 233 КПК України, ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених частиною третьою цієї статті.

Слідчий, дізнавач, прокурор має право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні кримінального правопорушення. У такому разі прокурор, слідчий, дізнавач за погодженням із прокурором зобов`язаний невідкладно після здійснення таких дій звернутися до слідчого судді із клопотанням про проведення обшуку. Слідчий суддя розглядає таке клопотання згідно з вимогами статті 234 цього Кодексу, перевіряючи, крім іншого, чи дійсно були наявні підстави для проникнення до житла чи іншого володіння особи без ухвали слідчого судді. Якщо прокурор відмовиться погодити клопотання слідчого, дізнавача про обшук або слідчий суддя відмовить у задоволенні клопотання про обшук, встановлені внаслідок такого обшуку докази є недопустимими, а отримана інформація підлягає знищенню в порядку, передбаченому статтею 255 цього Кодексу.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 237 КПК України з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів. Огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи.

Слідчий суддя при розгляді вказаного клопотання, враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 12.02.2019 у справі №159/451/16-к, де зазначено, що якщо подія, з приводу якої проводиться огляд, відбулась у житлі чи іншому володінні особи, на проведення такого огляду місця події поширюються вимоги, передбачені статтею 30 Конституції та відповідними положеннями статей 13, 233, 234 та 237 КПК України (п.32). Також у своїй постанові Верховний Суд касаційної інстанції зазначив, що закон не визначає спеціальних засобів доказування добровільності згоди на проникнення до житла або іншого володіння особи. Тому наявність чи відсутність згоди, а також її добровільність чи вимушеність мають бути встановлені виходячи з сукупності обставин, за яких відбувалося проникнення до житла чи іншого володіння особи, і ці обставини можуть доводитись або спростовуватися сторонами за допомогою будь-яких засобів доказування (п. 37). У певних ситуаціях наявність письмового документа може не мати вирішального значення, оскільки добровільність його написання чи підписання також може бути поставлено під сумнів (п.38).

У матеріалах клопотання міститься нібито письмова заява власника згідно якої він не заперечує про проведення працівниками поліції огляду території лісопильні. Проте, вказана заява викликає значні сумніви у достовірності даних внесених до неї. Зокрема, у ній не вірно зазначено ПІБ власника лісопильні та не повністю зазначено адресу місця розташування лісопильні.

При цьому, до матеріалів клопотання не долучений відеозапис з огляду місця події, а тому пересвідчитися, що дійсно мала місце добровільна згода власника лісопильні на проведення огляду і що вказані вище предмети дійсно були вилучені в законний спосіб під час цього огляду, слідчий суддя позбавлений можливості.

Разом з тим, матеріали клопотання не містять жодних даних про виконання прокурором або слідчим вимог ч. 3 ст. 233 КПК України після проведення огляду місця події за адресою: АДРЕСА_1 , та постановлення слідчим суддею в порядку ч. 3 ст. 233 КПК України ухвали про узаконення огляду.

В той же час, слідчий зазначила в судовому засіданні, що ухвала слідчого судді на обшук (огляд) лісопильні відсутня.

Враховуючи наведене слідчий суддя дійшов висновку, що органом досудового розслідування не доведено, поза розумним сумнівом, що зазначене у цьому клопотанні майно перебуває в сторони обвинувачення на законних підставах, що, в свою чергу, свідчить і про недоведеність слідчим та прокурором необхідності накладення арешту на таке майно, оскільки у разі вилучення майна у житлі чи іншому володінні особи, з порушеннями вимог ст. 233 КПК України, встановлені внаслідок такої процесуальної дії докази є недопустимими.

Крім того, органом досудового розслідування не доведено існування ризиків, визначених у абзаці другому ч. 1 ст. 170 КПК України, а саме приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення чи відчуження, або достатність підстав вважати, що такі ризики можуть мати місце у даному кримінальному провадженні. Не містять надані матеріали і будь-яких відомостей на обґрунтування того, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання в права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, завдяки чому може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий звернулася до суду із клопотанням про накладення арешту на дане конкретне майно.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

З огляду на це слід зазначити, що арешт майна за відсутністю передбачених для цього законних та обґрунтованих підстав може порушити право власника на вільне використання належного йому майна, що буде суперечити загальним засадам володіння особою майном, приписам національного законодавства та вимогам ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентної практики Європейського суду з прав людини.

За таких обставин, зважаючи на те, що потреби досудового розслідування не виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, доводи клопотання не ґрунтуються на вимогах закону та не підтверджені необхідними доказами, слідчий суддя дійшов висновку, що клопотання слідчого не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 170-173, 309 КПК України, слідчий суддя -

У Х В А Л И В :

У задоволенні клопотання слідчого СВ відділення поліції № 2 Коростенського РУП ГУНП в Житомирській області ОСОБА_4 про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному в ЄРДР за № 0000209 від 17.09.2023 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 246 КК України відмовити.

Роз`яснити слідчому, що відповідно до ч. 3 ст. 173 КПК України відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Суддя: ОСОБА_1