Провадження №1-кс/522/789/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повний текст)

07 лютого 2024 року місто Одеса

Слідчий суддя Приморського районного суду міста Одеси ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , представника власника майна та цивільного позивача - адвоката ОСОБА_3 , володільця майна ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_5 про арешт майна, -

УСТАНОВИВ:

Адвокат ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_5 звернувся до суду з клопотанням про накладення арешту на автомобіль «Mitsubishi Lancer», р.н. НОМЕР_1 .

В обґрунтування доводів клопотання представник цивільного позивача посилається на наступне.

СВ ВП №1 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000395 від 21.07.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України, за наступних обставин.

Згідно матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за попередньою змовою з невстановленими на даний час особами, шляхом обману та зловживання довірою заволодів автомобілем, ключами та свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу автомобіля «Mitsubishi Lancer», д.н.з. НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_6 відповідно до свідоцтва НОМЕР_3 , після чого незаконно використовував зазначений автомобіль у власних цілях та намагався змінити номери, частини та агрегати кузова, всупереч волі власника, після чого фактично присвоїв зазначений автомобіль.

Крім того, представник зазначає, що ним подано цивільний позов в рамках кримінального провадження про відшкодування матеріальних збитків. Тому просить накласти арешт на зазначений автомобіль.

В судовому засіданні представник цивільного позивача підтримав подане клопотання та просив його задовольнити з наведених підстав, уточнивши прохальну частину: передати транспортний засіб на зберігання до спеціалізованого майданчику.

Прокурор та слідчий в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду клопотання були повідомлені належним чином. Водночас, прокурором надано письмові заперечення на клопотання представника.

Розглянувши клопотання, заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали, які обґрунтовують доводи клопотання, приходжу до висновку, що в задоволенні клопотання необхідно відмовити з наступних підстав.

Правові підстави для арешту майна в контексті положень закону, якими керувався слідчий суддя при вирішенні питання про арешт майна.

Відповідно до ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним.

Згідно з ч.1 ст.173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти відповідно до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя згідно зі ст.94, 132, 173 КПК України повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Згідно ч.1 ст.318 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, який ратифікований Верховною Радою України 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В судовому засіданні було досліджено матеріали клопотання та заперечення прокурора, з яких вбачається, що володілець транспортного засобу ОСОБА_4 на підтвердження своїх показів надав квитанції про переказ грошових коштів на картку сина ОСОБА_5 . ОСОБА_7 у розмірі 2 166 дол. США (72 030 грн.). Крім того, ОСОБА_4 заявив, що суму у розмірі 2 433,60 дол. США (приблизно 88 993, 35 грн.) віддав ОСОБА_7 особисто та 2 500 дол. США (приблизно 91 421, 50 грн.) третім особам за усною вказівкою ОСОБА_7 , які в подальшому передали гроші останньому, що також підтверджується показами ОСОБА_8 , яка була присутня при кожній передачі грошових коштів ОСОБА_7 . Таким чином, сума сплачених коштів ОСОБА_4 за автомобіль становить 7 100 дол. США.

Не зважаючи на те, що рішення слідчого про закриття кримінального зазначеного кримінального провадження скасовувалося слідчим суддею, сукупність встановлених слідчим суддею фактичних обставин свідчить про наявність цивільно-правових відносин між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , які регулюються нормами цивільного права. В наданих суду матеріалах справи відсутні докази існування обґрунтованої підозри щодо вчинення будь-якого кримінального правопорушення, що виключає можливість застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.131-132, 170-173, 376 КПК України, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_6 про арешт майна - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя:

07.02.2024