справа № 361/2748/22
провадження № 1-кп/361/609/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.10.2023 м. Бровари

Броварський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 , його захисника адвоката ОСОБА_5 ,

потерпілої ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0000401 від 15.02.2023, який надійшов з Броварської окружної прокуратури по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Петрівка Компаніївського району Кіровоградської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою : АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , офіційно не працевлаштованого, маючого на утриманні двох малолітніх дітей 2009 та 2011 року народження, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Броварського міськрайонного суду Київської області знаходиться кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_4 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 заявила клопотання про продовження строку застосування запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_4 у вигляді тримання під вартою строком на два місяці з посиланням на те, що ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України не зникли і не зменшилися, а тому, з метою забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від суду, враховуючи тяжкість вчиненого кримінального правопорушення та тяжкість покарання (від 7 до 10 років); 2) незаконно впливати на свідків, які надавали частково викривальні покази щодо нього, оскільки обвинувачений зможе впливати на них з метою зміни своїх показів; 3) ймовірність вчинення нових кримінальних правопорушень, оскільки обвинувачений ОСОБА_4 не має постійного джерела заробітку, офіційно не працевлаштований, зловживає алкогольними напоями, не володіє достатнім рівнем самоконтролю та самоорганізації, просить клопотання задовольнити.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечив проти задоволення клопотання прокурора посилаючись на те, що не доведено існування зазначених у клопотанні ризиків, обвинувачений з лютого 2022 року знаходиться під вартою, він має двох неповнолітніх дітей, які на даний час проживають з матір`ю обвинуваченого у Вінницькій області та яких він має утримувати, тому просить суд застосувати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в нічний час доби за адресою проживання його матері та неповнолітніх дітей : АДРЕСА_3 .

Обвинувачений ОСОБА_4 підтримав позицію захисника.

Потерпіла ОСОБА_6 підтримала клопотання прокурора.

Заслухавши думку сторін кримінального провадження, дослідивши подане клопотання, суд приходить до наступного.

Ухвалою суду від 15.08.2023 продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_4 на 60 днів по 10.10.2023 включно.

Враховуючи стадію судового розгляду даного кримінального провадження, а саме те, що судовий розгляд розпочинається з початку, суд приходить до висновку, що воно не буде завершено до спливу строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного обвинуваченому ОСОБА_4 .

Згідно ч. 1, 3 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Згідно положень ст. ст. 7-9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Наявність підстав для тримання особи під вартою та доцільність продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

На переконання суду, відповідні ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірної можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій. Водночас КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов'язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

При вирішенні питання доцільності продовження запобіжного заходу, суд бере до уваги те, що ОСОБА_4 обґрунтовано обвинувачується у нанесенні умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України. При цьому розглядаючи клопотання суд виходить із принципу презумпції невинуватості і не вирішує наперед процесуальну перспективу пред`явленого обвинувачення, а лише аналізує обґрунтованість та його тяжкість і суспільну небезпеку злочинних дій, в яких обвинувачується ОСОБА_4 .

Судом встановлено, що ОСОБА_4 раніше не судимий, не одружений, має двох неповнолітніх дітей, які проживають з його матір`ю, офіційно не працевлаштований, а беручи тяжкість покарання, яке передбачене санкцією ч. 2 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років, свідчить про ймовірність того, що обвинувачений може безперешкодно залишити своє місце проживання з метою уникнення притягнення до кримінальної відповідальності, ускладнивши тим самим здійснення правосуддя, що вказує на наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст.177 КПК України, а саме: переховування від суду.

Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК). За таких обставин, ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом, а також, у разі необхідності і після цих стадій, під час дослідження судом письмових доказів, оскільки у сторін кримінального провадження може виникнути необхідність для повторного допиту деяких свідків, у разі задоволення судом такого клопотання. На переконання суду, з переходом на стадію судового провадження ризик незаконного впливу на свідків лише актуалізується, адже за наслідками ознайомленням з матеріалами кримінального провадження, обвинувачені стають обізнаними про всіх осіб, які допитувалися у цьому кримінальному провадженні.

На даний час в судовому засіданні ще не допитані свідки події кримінального правопорушення, отже підозрюваний може вплинути на останніх з метою зміни їх показів на свою користь, отже встановлена наявність ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме чинити вплив на свідків.

З урахуванням викладених в обвинувальному акті обставин скоєння кримінального правопорушення, яке інкримінується ОСОБА_4 , а саме те, що останній в ході словесного конфлікту на ґрунті виниклих неприязних відносин, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, спричинив своїй цивільній дружині ОСОБА_7 тяжке тілесне ушкодження, від якого остання померла, таким чином останній вчинив особливо небезпечні протиправні дії, зазначене породжує обґрунтовані ризики, що обвинувачений ОСОБА_4 , перебуваючи не під вартою, здатний повторити такі ж кримінальні дії, що вказує на наявність ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Зазначені обставини з урахуванням тяжкості покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим свідчать про те, що заявлені ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, на даний час не зменшилися та не втратили своєї актуальності, що виключають об`єктивну можливість щодо застосування до обвинуваченого іншого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, так як жоден інший запобіжний захід на даному етапі розгляду справи не забезпечить попередження вказаним ризикам.

При вирішенні питання про продовження дії запобіжного заходу судом також враховується вік та стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_4 , стосовно якого відсутні відомості про наявність тяжких захворювань чи інвалідності, а також наявні відомості про те, що останній до арешту офіційно не був працевлаштованим та не мав законних джерел доходів.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, на теперішній час не зможе запобігти ризикам, передбаченим п. 1, 3 та 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_4 та виконання покладених на нього процесуальних обов`язків, у зв`язку з чим стосовно нього необхідно продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Щодо доводів сторони захисту про недоведеність вищезазначених ризиків, то необхідно відзначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість покарання не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так у справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 25.07.2001 Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризику повторного вчинення злочинів».

У рішенні по справі «Летельє проти Франції» від 26.06.1991 року Європейський суд з прав людини вказав, що наявність вагомих підстав підозрювати затриманого у вчиненні злочину є неодмінною умовою правомірності тримання під вартою.

Зазначені судом ризики не зменшились та не зникли, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для зміни запобіжного заходу стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 , у зв`язку з чим клопотання прокурора підлягає до задоволення.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 4 ст. 183 КПК України, суд враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, не визначає розмір застави щодо злочину, який спричинив загибель людини.

Керуючись ст.ст. 177-178, 183, 331, 371, 372, 376 КПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу - задовольнити.

Продовжити строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 60 днів по 02.12.2023 включно.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Оскарження ухвали не перешкоджає її виконанню.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення, а обвинуваченим в той же строк з моменту вручення йому копії ухвали.

Суддя ОСОБА_1