судді Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду
справа № 686/1699/20
провадження № 51-2680 км 21
За результатами касаційного розгляду було постановлено ухвалу про передачу вказаного кримінального провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду.
З вищенаведеним рішенням колегії суддів суду касаційної інстанції в цілому погоджуюсь.
Проте, що стосується посилань в ухвалі Суду на положення ст. 62 Конституції України та ч. 5 ст. 17 КПК України, то вважаю за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Частиною 5 ст. 17 КПК України визначено, що поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.
Вина - це невід`ємна ознака правопорушення. У кримінальному праві відповідальність без вини неможлива. Згідно з КК України кримінальній відповідальності і покаранню підлягає лише особа, винна у скоєнні злочину, тобто та, яка умисно або з необережності скоїла передбачене кримінальним законом суспільне небезпечне діяння.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 лютого 2021 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 286 КК України (в редакції Закону України № 586-VI від 24 вересня 2008 року) до покарання у виді штрафу у розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8 500 грн, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки.
Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 15 листопада 2022 року клопотання обвинуваченої ОСОБА_4 про звільнення її від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності задоволено. Вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 лютого 2021 року скасовано та звільнено ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження стосовно неї закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.
Згідно ч. 4 ст. 286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.
Відповідно до ч. 8 ст. 284 КПК України закриття кримінального провадження або ухвалення вироку з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої цієї статті, не допускається, якщо підозрюваний, обвинувачений проти цього заперечує. В цьому разі кримінальне провадження продовжується в загальному порядку, передбаченому цим Кодексом.
Частиною 3 ст. 285 КПК України підозрюваному, обвинуваченому, який може бути звільнений від кримінальної відповідальності, повинно бути роз`яснено суть підозри чи обвинувачення, підставу звільнення від кримінальної відповідальності і право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави. У разі якщо підозрюваний чи обвинувачений, щодо якого передбачене звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, досудове розслідування та судове провадження проводяться в повному обсязі в загальному порядку.
Таким чином суд апеляційної інстанції, з огляду на наведені положення процесуального закону, постановив вищевказане рішення за згодою обвинуваченої ОСОБА_4 , яка не була позбавлена можливості заперечувати щодо закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України та наполягати на подальшому судовому розгляді з метою доведення своєї невинуватості.
При цьому звільнення від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження з цих підстав не є реабілітуючою підставою.
Нереабілітуючі підстави закриття кримінального провадження означають, що стосовно особи зібрано достатньо доказів для підозри у вчиненні кримінального правопорушення, однак в силу певних обставин кримінальне провадження щодо цієї особи виключається. При цьому закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої у ст. 49 КК України, лише дозволяє суду в більш спрощеній формі завершити провадження.
Водночас згідно ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Верховний Суд у своїй постанові від18 жовтня 2022 року у справі № 753/6486/21 (провадження № 51-5845км21) зазначив, що прийняття рішення про закриття провадження в частині цивільного позову положеннями КПК України не передбачено. Разом із тим ч. 3 ст. 129 КПК України у певних випадках, під час закриття кримінального провадження, надає суду право залишити позов без розгляду.
Частиною 7 ст. 128 КПК України встановлено, що особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.
Із системного аналізу норм КПК України та КК України слідує, що у випадку звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України та закриття кримінального провадження цивільний позов у кримінальному провадженні не підлягає вирішенню по суті, а вимоги потерпілої сторони можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства, оскільки закриття справи на підставах, зазначених у п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК, не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду.
Така позиція узгоджується з практикою Верховного Суду, викладеною у постанові від 23 червня 2022 року у справі № 204/2626/21 (провадження № 51-5123км21).
З огляду на положення, передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, майнова та моральна шкоди, зокрема, у випадках, передбачених законом, можуть бути стягнуті з особи, яка завдала таку шкоду, за наявності її вини.
Статтею 1 Конвенції ро захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.
З аналізу ст. 1 Конвенції можливо сформувати висновок, що держава гарантує права передбачені Конвенцією на територіях, які підпадають під юрисдикцію держави.
За змістом Конвенції обов`язки держави поділяються на негативні та позитивні.
Позитивний обов`язок держави - гарантує кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, ефективне використання прав і свобод та його відновлення у разі порушення.
Таким чином позитивний обов`язок держави, по відношенню до потерпілого, з-поміж іншого, зводиться до того, що держава, має забезпечити використання потерпілим своїх прав, якими він наділений у кримінальному провадженні згідно положень КПК України, зокрема, і права на відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину.
За таких обставин, а також з урахуванням того, що питання невинуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого злочину, внаслідок її згоди на застосування до неї положень ст. 49 КК України та п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, в судовому засіданні суду апеляційної інстанції не вирішувалось та з огляду на те, що ОСОБА_4 після постановлення вищенаведеної ухвали суду апеляційної інстанції, отримала статус особи, стосовно якої закрито кримінальне провадження, вважаю, що у цьому випадку відсутні підстави для посилання в ухвалі колегії суддів Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 31 жовтня 2023 року на положення ст. 62 Конституції України та ч. 5 ст. 17 КПК України (суть яких зводиться до того, що особа вважається невинуватою доки її вину не буде встановлено обвинувальним вироком), оскільки в подальшому зазначене може вплинути на можливість реалізації потерпілим свого права на відшкодування шкоди в порядку цивільного судочинства, яка виникла з підстав, що мали місце у кримінальному провадженні, яке було закрито з нереабілітуючих підстав.
Суддя ОСОБА_1