В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" січня 2024 р. Дніпровський районний суд міста Києва (далі - Суд)

у складі головуючої судді ОСОБА_1 одноособово,

за участю

секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21 жовтня 2022 року за № 0002208 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Мінськ, Республіки Білорусь, громадянин Республіки Білорусь, не одружений, не працює, з середньою спеціальною освітою, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий Дарницьким районним судом міста Києва, а саме: (1) 06 вересня 2022 року за ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу (далі КК) України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років; (2) 21 жовтня 2022 року за ч. 1 ст. 309 Кримінального кодексу (далі КК) України, з урахуванням ухвали цього місцевого суду від 15 березня 2023 року, щодо умов застосування положень ч. 4 ст. 70 КК по відношенню до вироку від 06 вересня 2022 року, до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, зі звільненням від відбування покарання з випробуванням, у порядку ст. 75 КК, з іспитовим строком в 3 роки, та подальшим скасування такого звільнення, згідно ухвали від 29 червня 2023 року, та направленням для відбування покарання за наведеним вироком,

у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України,

у с т а н о в и в :

І. Суть питання, що вирішується судом

З обвинувального акта від 15 грудня 2022 року, який складено слідчим СВ Дніпровського УП ГУ НП в місті Києві ОСОБА_5 та затверджено прокурором Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 , слідує, що ОСОБА_4 обвинувачується у незаконному придбанні та зберіганні психотропної речовини без мети збуту, вчинене особою протягом року після засудження за статтею 309 КК України.

Відповідно до ст. 91 Кримінального процесуального кодексу (далі КПК) України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню в т.ч. 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення .

Особливості наведених правовідносин свідчать, що у провадженні необхідно надати відповідь на такі ключові питання:(1) чи вчиняв обвинувачений діяння, яке охоплюються складом кримінального правопорушення, передбаченого КК ?; (2) чи доведено стороною обвинувачення винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення ?;(3) як слід кваліфікувати діяння обвинуваченого, у випадку доведення їх винуватості ?

Суд надає ствердні відповіді на 1 та 2 питання, однак кваліфікує дії обвинуваченого за ч. 1, а не за ч. 2 ст. 309 КК, з огляду на наступне.

ІІ. Формулювання обвинувачення із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення

Судом визнано доведеним, що ОСОБА_4 21 жовтня 2022 року перебуваючи за адресою: м. Київ, бульвар І. Шамо, буд. 14, приблизно о 00 годині 10 хвилин, незаконно, без мети збуту, знайшов, тим самим придбавши, невстановлену кількість психотропної речовини РVР, яка знаходилась у поліетиленовому пакеті.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, вказаний поліетиленовий пакет з психотропною речовиною РVР, ОСОБА_4 помістив до лівого карману своїх штанів, де став незаконно зберігати при собі, для власного вживання, без мети збуту.

Надалі, того ж дня о 00 годині 30 хвилин, перебуваючи за адресою: м. Київ, бульвар І. Шамо, буд. 14, працівниками поліції було зупинено ОСОБА_4

21 жовтня 2022 року в період з 00 годин 47 хвилин до 00 годин 50 хвилин проведено огляд місця події, під час якого ОСОБА_4 добровільно надав для вилучення поліетиленовий пакет з психотропною речовиною PVP, масою 0,587 г., згідно з висновку експерта № СЕ-19/111-22/45782 - НЗПРАП від 22 листопада 2022 року, яку останній зберігав при собі для подальшого особистого вживання, без мети збуту.

ІІІ. Стаття (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений

Згідно ст. 309 КК йдеться про

[… 1. Незаконне виробництво, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення чи пересилання наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів без мети збуту […]

2. Ті самі дії, вчинені […] протягом року після засудження за цією статтею […] …].

Предметом цього кримінального правопорушення є в т.ч. психотропні речовини.

Поняття та ознаки названих предметів наводяться в Законі України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори». При цьому всі ці предмети (крім аналогів) передбачені Переліком наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 6 травня 2000 року № 770 (далі - Перелік). Перелік складається з чотирьох таблиць (Таблиці І, II, ІІІ і IV), кожна з яких включає Список № 1 і Список № 2, а Таблиця І - ще й Список № 3. Ці списки містять перелік наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, обіг яких в Україні або взагалі заборонений (наприклад, Списки № 1 і 2 Таблиці І), або обмежений, але щодо якого встановлюються заходи контролю різного ступеня суворості.

Зокрема, психотропні речовини - це включені до Переліку речовини природного чи синтетичного походження, препарати, природні матеріали.

Об`єктивна сторона кримінального правопорушення виявляється, зокрема, у придбанні та зберіганні.

Незаконним придбанням аналогів слід у т.ч. привласнення знайденого.

Під незаконним зберіганням потрібно розуміти будь-які умисні дії, пов`язані з фактичним незаконним перебуванням психотропних речовин у володінні винного (він може тримати їх при собі, у будь-якому приміщенні, сховищі чи в іншому місці). Відповідальність за незаконне зберігання настає незалежно від його тривалості. Зберігання вважається закінченим злочином з моменту, коли такі засоби фактично почали перебувати у володінні винного.

Суб`єктивна сторона характеризується прямим умислом та обов`язково відсутністю мети збуту наркотичних засобів чи речовин. Іншими словами, мета зазначених вище дій може бути будь-якою, за виключенням збуту (наприклад, особисте споживання наркотичних засобів чи речовин).

Суб`єкт - загальний; особа, що досягла 16-річного віку, а за частиною третьою, до вчинення незаконних дій має бути залучено неповнолітню особу (особу, яка не досягла 18 років).

IV. Мотиви суду

Суд провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, виходить з наступного у своїх висновках.

IV.І. Докази на підтвердження встановлених судом обставин та процедура розгляду

Згідно положень ст. 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Тобто, докази - це єдність фактичних даних (даних про факти) та їх процесуальних джерел. Фактичні дані - це не факти об`єктивної дійсності, а відомості про них, що утворюють зміст доказів, за допомогою яких встановлюються факти і обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні (див. постанову ВС від 28 березня 2019 року в справі № 154/3213/16).

В цьому випадку, будучи допитаним, у порядку ст. 351 КПК, обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні зазначеного діяння визнав повністю, надав покази, в яких підтвердив обставини вчинення кримінального правопорушення, викладені в установочній частині вироку, зокрема в частині часу, місця та способу, щиро розкаявся у вчиненому.

Вказав, що дійсно за наведеного у вироку алгоритму дій 21 жовтня 2022 року вчинив незаконне придбання та зберігання психотропної речовини без мети збуту.

Останній також виразив готовність понести покарання за вчинене у межах своєї вини. Крім повного визнання своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення обвинувачений просив визнати недоцільним дослідження доказів в частині обставин вчинення, оскільки повністю погоджується з встановленими обставинами.

Згідно з ч. 3 ст. 349 КПК Суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

В цьому випадку, повне визнання вини, не заперечення обвинуваченим фактичних обставин кримінального провадження, правильне розуміння та усвідомлення змісту обставин діяння, в якому він обвинувачується, правових наслідків розгляду за спрощеною процедурою, а також відсутність сумнівів у добровільності позиції щодо усвідомлення останнім цих обставин є передумовами для здійснення розгляду провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.

Відповідно, Суд, у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням, зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують його особу, а також інших доказів, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин кримінального провадження та інших з метою правильної кваліфікації дій обвинуваченого, у відповідності до положень Кримінального Кодексу України, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, за обставин встановлених судом.

IV.ІІ. Щодо кваліфікації дій

Згідно ст. 2, 11 КК підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом, вчинене суб`єктом кримінального правопорушення.

Верховний Суд у постанові від 05 квітня 2018 року в справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

З урахуванням того, що відповідно до положень п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 26 квітня 2002 року «Про судову практику в справах про злочини у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів» (зі змінами та доповненнями згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 16, далі - Постанова) регламентовано, що незаконним придбанням наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів чи прекурсорів необхідно вважати їх купівлю, обмін на інші товари або речі, прийняття як плати за виконану роботу чи надані послуги, позики, подарунка або сплати боргу, привласнення знайденого. Під незаконним зберіганням потрібно розуміти будь-які умисні дії, пов`язані з фактичним незаконним перебуванням наркотичних засобів, психотропних речовин їх аналогів чи прекурсорів у володінні винної особи (вона може тримати їх при собі, у будь-якому приміщенні, сховищі або в іншому місці). Відповідальність за незаконне зберігання наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів чи прекурсорів настає незалежно від його тривалості. Злочини, передбачені статями 307, 309 або 311 КК, визнаються закінченими з моменту вчинення однієї із зазначених у диспозиціях цих статей альтернативних дій.

PVP, згідно Постанови Кабінету Міністрів України № 770 від 06 травня 2000 року «Про затвердження Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів», «Список № 2 особливо небезпечних психотропних речовин, обіг яких заборонено» в «Таблиці І», є особливо небезпечною психотропною речовиною, обіг якої заборонено.

Згідно наказу МОЗ України №188 від 01 серпня 2000 року «Про затвердження таблиць невеликих, великих та особливо великих розмірів наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, які знаходяться в незаконному обігу», кримінальна відповідальність за придбання та зберігання психотропної речовини - РVР, у невеликих розмірах настає в тому разі, коли таке придбання та зберігання перевищує вагу зазначеної в таблиці граничної величини, а саме: від 0,15 грама.

З висновку експерта вказаного у п. ІІ вироку слідує, що йдеться про перевищення ваги від 0,15 грама.

Водночас, слід враховувати, що обвинуваченому висунуто також і кваліфікуючу ознаку вчинення кримінального правопорушення за ст. 309 КК протягом року після засудження. Однак попередній вирок щодо обвинуваченого ухвалено 21 жовтня 2022 року, а події в цій справі мали місце у період з 00:10 хв. до 00:50 хв. 21 жовтня 2022 року (00:50 год. час закінчення ОМП, див. розділ І-4 Реєстру матеріалів досудового розслідування), тобто до його засудження за вироком Дарницького районного суду міста Києва від 21 жовтня 2022 року, позаяк така подій могла настати у вказану дату, однак не раніше 08 години 00 хвилин.

Відповідно до ч. 3 ст. 337 КПК України з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

З огляду на наведене та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним,Суд, у порядку ч. 3 ст. 337 КПК з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод виходить за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, бо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження, та кваліфікує дії ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 309 КК, оскільки він вчинив незаконне придбання та зберігання психотропної речовини без мети збуту.

Також, судом деталізується суть висунутого обвинувачення щодо часу проведення ОМП, а саме вказується, що це відбулося у період з 00:47 до 00:50 год. 21 жовтня 2022 року.

Уточнює Суд і дані про ПІБ обвинуваченого, позаяк містяться вказівки (згадки) на ОСОБА_6 , коли дійсним є ОСОБА_4 .

Конкретизує Суд також і додаткову кваліфікуючу ознаку, бо прокурор покликається у обвинувальному акті, як на повторність, так і вчинення дій протягом року після засудження за цією статтею, однак судом виключається повторність.

Така деталізація не впливає на характер, об`єм та суть висунутого обвинувачення, відповідно і не порушує право на захист особи, позаяк вказані неточності містять характер описок.

IV.ІІІ. Мотиви призначення покарання

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому Суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує

(1) ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання;

(2) те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами;

(3) юридична відповідальність особи, за ч. 2 ст. 61 Конституції України, має індивідуальний характер.

Конституційний Суд України в Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, зазначив таке: […] призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.

Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину […] (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини) .

В рішенні від 15 червня 2022 № 4-р(II)/2022 року Конституційний Суд України зазначає, що принцип індивідуалізації юридичної відповідальності […]має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди, […].

Отже, принцип домірності зобов`язує суд у кожному конкретному випадку домірно застосовувати види покарання та (або) інші заходи кримінально-правового характеру з огляду на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та низку інших фактів і обставин (п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2022 року № 1-р/2022)

Відповідно покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації, адже застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила.

Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства (див. постанову Верховного Суду від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18).

В цій ситуації, обставинами, що пом`якшують покарання є

? щире каяття, яке полягає у визнанні у суді обставин регламентованих п. 1 ч. 2 ст. 91 КПК щодо події кримінального правопорушення, у т.ч. час, місце, спосіб учинення.

Адже, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася (див. п. 3 ПП ВСУ від 23 грудня 2005 року № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»).

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (див. постанову ВС від 22 березня 2018 року у справі № 759/7784/15-к).

Обвинувачений висловив щирий жаль з приводу учинених дій та осуд своєї поведінки;

? активне сприяння розкриттю злочину, що виразилось у активному сприянні у встановленні обставин регламентованих ст. 91 КПК України та розгляду провадження у порядку ч. 3 ст. 349 КПК.

Обставин, що обтяжують покарання, відповідно до ст. 67 КК, не установлено.

Також, Суд враховує, що обвинувачений на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває; має місце проживання, стан здоров`я, спосіб життя (див. дані установочної частині цього рішення), що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає прийнятні соціальні зв`язки; позицію сторони обвинувачення щодо необхідної міри покарання; відношення обвинуваченого до вчиненого, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а саме: класифікацію за ст. 12 КК, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції статті 309 КК у виді обмеження волі із визначенням остаточного покарання у порядку ст. 70 КК, враховуючи вирок від 21 жовтня 2022 року (та час вчинення кримінального правопорушення в цій справі , Який передує події засудження).

Дане покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основному мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо Суд стоїть на тій позиції, що незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винної адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, в той час, як покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинений злочин, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових злочинів як самим засудженим, так і іншими особами, зокрема, індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду, з урахуванням того, що оптимальним орієнтиром такої діяльності є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого (див. постанову ВС від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18), що власне і має місце, в цій ситуації, при застосуванні наведеного судом покарання.

IV.ІV. Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом

Строк покарання слід обраховувати, враховуючи положення ч. 4 ст. 70 КК, з 29 червня 2023 року, позаяк саме цю дату вказано в ухвалі Дарницького районного суду міста Києва від 29 червня 2023 року, а остаточне покарання у справі визначення за сукупністю кримінальних правопорушень.

Питання щодо речових доказів суд вирішує у відповідності до ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись статтями 368-371, 373-374, 376 Кримінального процесуального кодексу України, Суд

у х в а л и в :

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 309 Кримінального кодексу України та призначити йому покарання у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання призначеного цим вироком більш суворим покаранням за вироком Дарницького районного суду міста Києва від 21 жовтня 2022 року, з урахуванням ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 15 березня 2023 року (щодо уточнень вказаного вироку), остаточно призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

В силу ч. 4 ст. 70 КК України в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зарахувати покарання, відбуте частково за попереднім вироком Дарницького районного суду міста Києва від 21 жовтня 2022 року, за правилами, передбаченими в статті 72 КК України, та, як наслідок, обрахувати його з 29 червня 2023 року.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави витрати за проведення експертизи у розмірі 1 510, 24 гривень.

Речові докази: психотропну речовину PVP - знищити.

Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору.

С у д д я ОСОБА_1