ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 636/3647/18 Номер провадження 11-кп/814/343/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2024 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря

судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника адвоката ОСОБА_7

обвинуваченої ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12 червня 2018 року за №0000941, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_9 , у інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 , на вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 19 березня 2021 року,

в с т а н о в и л а :

Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Харків, зареєстровану та проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 , не судиму,

визнано винуватою та засуджено за ч.2 ст.121 КК України на 7 років позбавлення волі.

Вирішено питання щодо арешту майна і речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватою та засуджено за те, що вона 11 червня 2018 року в проміжок часу з 16 до 18 години по АДРЕСА_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, під час конфлікту на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин із ОСОБА_10 умисно йому нанесла скляним бокалом удар у голову, після чого завдала дерев`яною палицею не менше двох ударів у ділянку голови та не менше двох ударів по кінцівках, заподіявши ОСОБА_10 тяжкі тілесні ушкодження у вигляді: різаної рани в лівих скроневій та лобній ділянці голови, двох забитих ран у тім`яній ділянці голови, садна на другому пальці лівої кисті, саден і синців на лівій та правій голені, що спричинили крововтрату та в подальшому смерть ОСОБА_10 . Від зазначених вище тілесних ушкоджень ОСОБА_10 упав на підлогу, отримавши також тілесні ушкодження у вигляді: саден та синців у проекції правого й лівого колінних суглобів.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 просить скасувати вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 19 березня 2021 року та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Свої вимоги мотивує тим, що місцевий суд не врахував те, що свідок ОСОБА_11 та обвинувачена повідомляли, що ОСОБА_10 першим розпочав конфлікт, у ході чого виражався нецензурною лайкою, погрожував сокирою ОСОБА_8 , яка сприйняла такі погрози як реальну загрозу своєму життю, та, захищаючись від ОСОБА_10 , вимушено нанесла останньому декілька ударів, затим ОСОБА_10 було запропоновано викликати екстренну медичну допомогу, однак останній відмовився, у зв`язку з чим дії ОСОБА_8 підлягають кваліфікації за ст.124 КК України.

Прокурор ОСОБА_12 у порядку ст.403 КПК України відмовився від поданої ним апеляційної скарги на вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 19 березня 2021 року, через це розгляд за його апеляційною скаргою не здійснюється.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку обвинуваченої та її захисника на підтримку апеляційної скарги, заперечення прокурора проти апеляційної скарги, перевірила матеріали кримінального провадження, обговорила доводи апеляційної скарги та дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні нею кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України - умисного заподіяння ОСОБА_10 тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть останнього, є обґрунтованим, його зроблено на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду з дотриманням ст.23 КПК України й оціненими відповідно до ст.94 КПК України.

Факт того, що 11 червня 2018 року в проміжок часу з 16 до 18 години по АДРЕСА_1 . ОСОБА_8 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, під час конфлікту на ґрунті особистих неприязних відносин із ОСОБА_10 нанесла йому скляним бокалом удар у голову, після чого дерев`яною палицею - не менше двох ударів у ділянку голови та не менше двох ударів по кінцівках, заподіявши ОСОБА_10 тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили смерть останнього, після чого залишила місце злочину, в апеляційній скарзі не оспорюється та підтверджується сукупністю доказів у матеріалах справи, яким надана правильна юридична оцінка, зокрема, показаннями самої ОСОБА_8 .

Однак доводи апеляційної скарги про заподіяння обвинуваченою під час перебування в стані необхідної оборони тілесних ушкоджень ОСОБА_10 та необхідності кваліфікації її дії за ст.124 КК України позбавлені підстав.

За нормативним визначенням за ч.2 ст.121 КК України кримінальна відповідальність настає за нанесення особі умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило її смерть. Із об`єктивної сторони цей злочин характеризується суспільно небезпечним протиправним діянням та суспільно небезпечними наслідками, що настали особи у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень, а також смерті. Тяжкі тілесні ушкодження і смерть особи перебувають у причинному зв`язку між собою та із вчиненим суспільно небезпечним діянням.

Суб`єктивна ж сторона характеризується двома формами вини - умислом (прямим/непрямим) щодо суспільно небезпечного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження та необережністю (злочинною самовпевненістю чи злочинною недбалістю) щодо настання смерті особи (похідні наслідки). При цьому, винний усвідомлює можливість настання похідного наслідку в результаті настання первинного.

Частина 2 ст.121 КК України підлягає застосовуванню і в тому разі, коли смертельний наслідок, який перебував у причинному зв`язку з умисним тілесним ушкодженням, не був усунений лікарським втручанням, хоча й міг бути ним усунений, зокрема, через несвоєчасне надання медичної допомоги, відсутність необхідних препаратів чи обладнання, лікарську помилку.

Натомість, диспозицією ст.124 КК України визначено відповідальність за умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони або у разі перевищення заходів, необхідних для затримання особи, яка вчинила кримінальне правопорушення.

Згідно з ч.1 ст.36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Положеннями ч.3 ст.36 КК України передбачено, що перевищенням меж необхідної оборони є умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.

До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода, заподіяна особі, яка здійснює посягання, не перевищувала би необхідну.

Питання спрямованості умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема потрібно враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з перебуванням особи в стані необхідної оборони, слід урахувати конкретні обставини справи, здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно-небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду іншій особі, такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, свідок ОСОБА_11 підтвердив те, що 11 червня 2018 року ввечері він, ОСОБА_8 та ОСОБА_10 утрьох вживали алкогольні напої (горілку, пиво) в будинку за місцем проживання ОСОБА_10 по АДРЕСА_1 , у ході чого виник конфлікт між обвинуваченою та ОСОБА_10 , який посилався на те, що ОСОБА_8 викрала в нього майно. ОСОБА_10 намагався битись із обвинуваченою та замахнувся на неї сокирою, яку він ( ОСОБА_11 ) вибив із рук ОСОБА_10 , ударивши останнього по руці. Уже після вибиття сокири обвинувачена схопила дереяв`яну палицю та нанесла нею удари ОСОБА_10 , від яких останній упав, а вони ( ОСОБА_11 та ОСОБА_8 ) на твердження ОСОБА_10 залишили приміщення будинку, що підтверджується технічним носієм інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції.

03 серпня 2018 року свідок ОСОБА_11 у ході слідчого експерименту з допомогою статиста відтворив обстановку злочину та обставини (спосіб, механізм, кількість і локалізацію) нанесених обвинуваченою тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , а саме тих обставин: як після звуку битого скла ОСОБА_10 замахнувся сокирою, але він ( ОСОБА_11 ) вибив її; заподіяння затим ОСОБА_8 дерев`яною палицею численних ударів у голову та інші частини тіла ОСОБА_10 , від яких останній упав на підлогу та в нього почалась кровотеча; залишення ними (обвинуваченою, ОСОБА_11 ) місця злочину, що підтверджується протоколом даної слідчої дії від 03 серпня 2018 року з додатком (т.1 а.п.210-214).

Окрім того, згідно з протоколом слідчого експерименту від 07 серпня 2018 року з додатком сама обвинувачена в ході слідчого експерименту продемонструвала обставини (спосіб, механізм, кількість та локалізацію) нанесених нею тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , зокрема: скляним бокалом із-під пива - в голову ОСОБА_10 ; дерев`яною палицею - по кінцівках та в голову ОСОБА_10 , у тому числі коли останній лежав на землі, які спричинили кровотечу (а.к.п. 234-236).

При цьому, як підтверджено самою ОСОБА_8 у суді першої інстанції, вона усвідомлювала, що спричиняє біль і страждання ОСОБА_10 , бачила в нього кровотечу.

Наведені вище докази узгоджуються зі змістом протоколу огляду місця події від 12 червня 2018 року (наступного для після побиття ОСОБА_10 ) із додатками, за яким у приміщенні будинку по АДРЕСА_1 (за місцем проживання ОСОБА_10 ) було виявлено сокиру, уламки скла з пивного бокала та дерев`яну палицю зі слідами крові, труп ОСОБА_10 у крові та з множинними тілесними ушкодженнями (т.1 а.п.10- 21, 25-33).

Даними ж висновку судово-медичної експертизи №12-17/203-Чт/18 від 30 липня 2018 року встановлено, що причиною смерті ОСОБА_10 була крововтрата, викликана численними ранами на голові. Різані рани виникли прижиттєво від двократної дії з достатньою силою предмету, володіючого ріжучою властивістю; забиті рани голови утворились прижиттєво від двократної дії з достатньою силою тупого предмету з обмеженою діючою поверхнею, які знаходяться у прямому зв`язку з настанням смерті. Ці тілесні ушкодження є тяжкими. Також на тілі ОСОБА_10 виявлено: садно на другому пальці лівої кісті, садна та синці в проекції правого й лівого колінного суглобів, на лівій і правій голені, які утворилися прижиттєво, від кратної ударної і дотичної дії з достатьою силою тупого твердого предмета (предметів) та за ступенем тяжкості є легкими тілесними ушкодженнями. Місце локалізації тілесних ушкоджень і є місцем прикладання сили. Можливість утворення зазначених вище тілесних ушкоджень у ОСОБА_10 внаслідок самоспричинення, падіння з висоти власного зросту, в тому числі з наданням прискорення, виключається (т.1 а.п.139-142).

Таким чином, із аналізу викладених вище доказів, які узгоджуються між собою та підтверджують зміст один одного, підтверджено те, що ОСОБА_8 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, в ході конфлікту нанесла удар ОСОБА_10 у голову скляним бокалом, від чого цей бокал розбився. Взяла дерев`яну палицю та розпочала наносили ОСОБА_10 удари обвинувачена за відсутності існування в той час дій (акту) суспільно небезпечного посягання щодо неї, а саме після того як ОСОБА_11 вибив сокиру з рук ОСОБА_10 , припинивши спробу протиправних дій останнього. Тобто ОСОБА_8 спочатку нанесла ОСОБА_10 скляним бокалом удар у голову, далі дерев`яною палицею - численні удари в ділянку голови та по кінцівках (тобто, зокрема, в життєво важливий орган) із великою силою, окрім того, завдавала удари навіть коли ОСОБА_10 лежав на землі, не маючи змоги вчиняти фізичні дії. Від названих вище ударів ОСОБА_10 упав і в нього розпочалась кровотеча. Разом із тим, ОСОБА_8 , розуміючи, що внаслідок її злочинних дій ОСОБА_10 було завдано тяжкі за своїм характером тілесні ушкодження, залишила останнього стікати кров`ю, не надала йому допомогу та не викликала екстренну медичну допомогу.

Таким чином, обстановка та обставини події, динаміка їх розвитку і спосіб вчинення злочину свідчать, що обвинувачена не перебувала в стані необхідної оборони, а застосовані почергово декілька знарядь злочину, кількість, послідовність і локалізація нанесених ОСОБА_8 ударів ОСОБА_10 навіть після його падіння, в тому числі в життєво важливий орган (голову) вже після вибиття сокири з його рук ОСОБА_11 підтверджують те, що визначальним у поведінці обвинуваченої було саме нанести тілесні ушкодження ОСОБА_10 , розправитись із ним у ході ескалації конфлікту, а не відвернути напад, про що стверджують обвинувачена та захисник.

Отже, діючи в зазначений вище спосіб, ОСОБА_8 мала умисел на спричинення шкоди здоров`ю ОСОБА_10 шляхом заподіяння йому тяжких тілесних ушкоджень, а щодо похідного наслідку у вигляді смерті ОСОБА_10 ставилась із необережністю, оскільки безперечно повинна була і могла передбачити настання внаслідок її небезпечних злочинних дій такого наслідку, як смерть ОСОБА_10 .

Тому суд першої інстанції фактичні підстави кваліфікації в цій справі оцінив правильно та дійшов обґрунтованого висновку про необхідність надання правової оцінки діям ОСОБА_8 за ч.2 ст.121 КК України.

За змістом ст.ст.50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. При призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Суд першої інстанції при призначенні покарання врахував ступінь тяжкості та обставини вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, що відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином та призвело до невідворотних наслідків у вигляді смерті людини, особу обвинуваченої, яка не судима, одружена, не працює, на спеціальних обліках у медичних закладах не перебуває, за місцем проживання характеризується негативно, частково визнала винуватість у вчиненому злочині, не відшкодувала завдану шкоду, після дослідження всіх доказів по справі на підтвердження її винуватості вибачилась перед потерпілою, яка в цей час була відсутня в судовому засіданні, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, та наявність обставини, яка його обтяжує - вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння.

За таких обставин, місцевий суд дійшов правильного висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_8 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

Призначене обвинуваченій покарання, яке є мінімальним, відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, за своїм видом і розміром законне, справедливе та сприяє меті покарання, тобто є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити місцевому суду повно й усебічно розглянути провадження, за результатом чого ухвалити законне, обґрунтоване та справедливе судове рішення, і були би визначеними законом підставами для призначення нового розгляду в суді першої інстанції, не встановлено.

Отже, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а :

Апеляційну скарги захисника ОСОБА_9 , у інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 , залишити без задоволення, а вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 19 березня 2021 року щодо ОСОБА_8 - без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

С у д д і :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4