ВИРОК

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2024 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді ОСОБА_1

з секретарем ОСОБА_2

за участю: прокурора ОСОБА_3 (в режимі відеоконференції)

потерпілого ОСОБА_4

представника потерпілого адвоката ОСОБА_5

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7

захисника адвоката ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпрі матеріали кримінального провадження № 653/3368/18 (пр. № 1-кп/201/65/2024), відомості про яке 29 червня 2016 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001114, стосовно:

- ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Дніпропетровськ, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , з вищою освітою, одруженого, не працевлаштованого, раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України (за підтриманням обвинувачення потерпілим в редакції від 14 вересня 2018 року, у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України);

- ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився у м. Дніпропетровськ, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , з середньою освітою, одруженого, фізичної особи підприємця, раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України (за підтриманням обвинувачення потерпілим в редакції від 14 вересня 2018 року, у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України), -

ВСТАНОВИВ:

28 червня 2016 року біля 23 години 30 хвилин ОСОБА_6 , правомірно перебуваючи в спальній кімнаті домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 разом з ОСОБА_7 , в ході конфлікту, який виник між ними та ОСОБА_4 , маючи умисел на заподіяння тілесних ушкоджень останньому, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, переслідуючи мотиви особистих неприязних відносин, вчинили насильницькі дії, а саме ОСОБА_7 завдав ОСОБА_4 , який сидів на ліжку один удар тупим предметом по голові (потилиці). ОСОБА_6 продовжуючи обумовлені злочині дії стягнув потерпілого з ліжка на підлогу та разом із ОСОБА_7 одночасно стали завдати чисельні удари, не менше 12-ти, руками та ногами по тулубу та голові потерпілого, чим спричинили ОСОБА_4 тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, після травматична двостороння сенсоневральна туговухість 2 ступеню праворуч, 3 ступеню ліворуч, синців повік, лобної області та підборіддя, тобто тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, що зумовили тривалий розлад здоров?я.

Таким чином, дії ОСОБА_6 та ОСОБА_7 виразились у спричиненні умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, тобто умисного ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України.

16 жовтня 2023 року прокурором було змінено обвинувачення в порядку ст. 338 КПК України та надано до суду новий обвинувальний акт зі зміненим обвинуваченням стосовно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а саме змінено правову кваліфікацію дій останніх з ч. 2 ст. 187 КК України на ч. 1 ст. 122 КК України.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 338 КПК України потерпілому ОСОБА_4 судом роз`яснено його право підтримувати обвинувачення у раніше пред`явленому обсязі, після чого потерпілий заявив про підтримання обвинувачення у раніше пред`явленому обсязі, викладеному в обвинувальному акті в редакції від 14 вересня 2018 року за ч. 2 ст. 187 КК України та повідомив, що у 2016 році він запропонував його знайомому ОСОБА_6 вкласти грошові кошти у спільний бізнес з продажу морозива у м. Генічеськ, а саме у сировину для виготовлення морозива. ОСОБА_6 своєю чергою погодився закупити сировину й направив з ним у м. Генічеськ свого сина ОСОБА_7 . Так між ними були розподілені обов`язки, він займався виробничим процесом, а ОСОБА_7 повинен був займатись обліком проданого товару. Приблизно через тиждень у м. Генічеськ приїхав ОСОБА_6 й він пред`явив йому претензію, з приводу того, що за тиждень роботи не має грошових коштів та будь-якої звітності від його сина ОСОБА_7 , а також запропонував розробити чіткий механізм ведення обліку проданої продукції. Далі вони пішли в домоволодіння де проживали ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , де останні повідомили йому, що тепер він буде працювати на них, він своєю чергою виразив обурення з приводу даної заяви, у зав`язку з чим, ОСОБА_7 завдав йому декілька ударів заздалегідь підготовленою битою, після чого ОСОБА_7 та ОСОБА_6 почали завдавати йому удари у різні частини тіла, впродовж приблизно години. Надалі вони забрали у нього мобільний телефон, а також ключі від автомобіля та складу, де знаходилось його обладнання. Через деякий час прийшов ОСОБА_9 , який вимкнув світло на території пансіонату де вони перебували, задля того, щоб ОСОБА_7 та ОСОБА_6 непомітно вивели його до автомобіля. Далі ОСОБА_7 та ОСОБА_6 затягнули його до автомобіля й відвезли його на сусідню вулицю, під час чого погрожували йому, що якщо він звернеться до поліції вони його вб`ють, та сказали йому, щоб він поїхав та забув про його обладнання. Після чого вони висадили його, віддали йому телефон та ключі від автомобіля, при цьому залишивши в себе ключі від складу з обладнанням. Він зайшов у двір ОСОБА_10 , яка працювала у них реалізатором та проживала на вилиці де його висадили й вона поїхала з ним до лікарні у м. Генічеськ. У лікарні було викликано поліцію, які зафіксували факт його побиття. Наступного дня до нього у лікарню приїхав ОСОБА_9 , якому він повідомив, що трапилось та просив його не дати ОСОБА_7 та ОСОБА_6 вивезти його обладнання зі складу. Через день він зателефонував ОСОБА_10 й запитав чи працює вона, на що вона повідомила, що не працює, тому що не має обладнання. Він своєю чергою одразу поїхав на склад де виявив відсутність його обладнання, а саме: сім крем-машин, п`ять соко-охолоджувачей, сорок відер, а також п`ятдесят мішків сировини та сім подовжувачей.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у скоєному злочині не визнав і пояснив суду, що у 2016 році до нього звернувся його знайомий ОСОБА_4 та запропонував заробити грошових коштів, шляхом продажу морозива за допомогою його обладнання у м. Генічеськ. За їх домовленості ОСОБА_4 надавав своє обладнання, а він закупав за власні кошти сировину для виготовлення продукції, а саме сухе молоко та цукор. Далі вони розмістили точки с продажу морозива у м. Генічеськ, а його син ОСОБА_7 поїхав разом з ОСОБА_4 допомагати останньому, як фізична сила, переносити обладнання та інше, він своєю чергою приїжджав лише на вихідних. Через деякий час ОСОБА_4 почав сильно випивати та між ними виник конфлікт з вказаного приводу. Одного вечора ОСОБА_4 прийшов, у нетверезому стані до пансіонату де вони проживали, в цей час він разом з сином ОСОБА_7 та дружинами знаходились у альтанці, ОСОБА_4 голосно кричав та просив, щоб йому допомогли, бо його хтось побив. Він наполягав на тому, щоб вони заступились за нього, в протилежному випадку він повідомить поліції, що саме вони його побили, на що вони відмовили та відвезли його на сусідню вулицю, де останній проживав, там його зустріла ОСОБА_10 . Наступного дня під час встановлення обладнання їм повідомили, що ОСОБА_4 перебуває у лікарні. В подальшому ще декілька днів вони перебували там, після чого вирішили поїхати, забравши сировину, яку купували за власні кошти. При цьому зазначив, що жодних тілесних ушкоджень він та його син ОСОБА_4 не спричиняли та жодного обладнання не брали.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у скоєному злочині не визнав і пояснив суду, що у 2016 році його батько ОСОБА_6 вирішив зайнятись спільним бізнесом з ОСОБА_4 , з продажу морозива у м. Генічеськ. Своєю чергою його батько ОСОБА_7 запропонував йому долучитись до них та поїхати з ОСОБА_4 у м. Генічеськ допомагати, як фізична сила з переміщення обладнання. З початку він проживав разом з ОСОБА_4 у пансіонаті знайомих останнього, в подальшому ОСОБА_4 почав багато випивати, на нього почали скаржитись й він переїхав жити в інше місце. Одного вечора у пансіонат прийшов ОСОБА_4 у стані алкогольного сп`яніння, в цей час він разом з батьком ОСОБА_6 та дружинами сиділи у альтанці. ОСОБА_4 дуже емоційно вимагав, щоб вони пішли з ним та захистили його, тому що в нього виник конфлікт з кимось, в результаті якого його побили, на що вони відмовили. Далі ОСОБА_4 почав погрожувати їм тим, що якщо вони його не захистять він повідомить поліції, що це саме вони його побили. Через деякий час ОСОБА_4 заспокоївся й вони відвезли його на сусідню вулицю де передали його ОСОБА_10 . Також зазначив, що жодних тілесних ушкоджень він та його батько ОСОБА_4 не спричиняли, та будь-яке обладнання не брали.

Незважаючи на викладені обвинуваченими ОСОБА_7 та ОСОБА_6 показання, їх винуватість у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України повністю підтверджується показаннями свідків, безпосередньо допитаних в суді, а також дослідженими письмовими доказами, наявними у матеріалах кримінального провадження, а саме:

- показаннями свідка ОСОБА_9 , який суду повідомив, що обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 знає як компаньйонів ОСОБА_4 по бізнесу з продажу морозива. Потерпілого ОСОБА_4 знає, як особу яка займалась бізнесом з продажу морозива у м. Генічеськ. У 2016 році він обіймав посаду керівника пансіонату відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_3 », розташованого за адресою: АДРЕСА_3 . У зазначений час йому зателефонував його керівник та попросив надати в оренду ОСОБА_4 приміщення для розміщення обладнання та сировини для продажу морозива, а також посилити останнього на території пансіонату. Своєю чергою він його прийняв та розмістив на території пансіонату. Через деякий час ОСОБА_4 почав часто випивати та гучно себе поводити, через що його пересели на сусідню вулицю. Він працював приблизно місяць, після чого покинув територію пансіонату. Про конфлікт між обвинуваченими та потерпілим дізнався від ОСОБА_4 , коли навідував його у лікарні, останній зазначив, що його побили обвинувачені. За день до того, як ОСОБА_4 потрапив до лікарні останній прийшов на територію пансіонату та гучно себе поводив, у зв`язку з чим обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , які в той час перебували на території пансіонату, відвезли його за місцем проживання. Приблизно через декілька днів обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_6 забрали сировину для виготовлення морозива, яка перебувала на території пансіонату та поїхали. Своєю чергою ОСОБА_4 , як вийшов з лікарні забрав своє обладнання для виготовлення морозива та також поїхав;

- показаннями свідка ОСОБА_11 , яка в судовому засіданні повідомила, що обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 знає як осіб з якими вона працювала. Потерпілий ОСОБА_4 був її роботодавцем, він запросив її працювати реалізатором з продажу морозива у м. Генічеськ. Вона працювала реалізатором, ОСОБА_4 займався технічним процесом з виробництва морозива, а ОСОБА_7 займався обліком проданого товару та фінансовими питаннями. Через деякий час між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 з одного боку та ОСОБА_4 з іншого боку виник конфлікт, під час якого ОСОБА_7 та ОСОБА_6 запропонували їй перейти на їх бік та повідомили про намір побиття потерпілого, з метою заволодіння його обладнанням, на що вона відмовила. Одного дня вона разом з ОСОБА_4 перебувала на точці продажу морозива, коли до них прихали ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , вони покликали ОСОБА_4 на розмову, останній погодився й вони поїхали в невідомому напрямку, а вона своєю чергою залишилась на місці. Через деякий час за нею приїхав ОСОБА_6 , щоб відвести її додому. Коли вони приїхали до її подвір`я там перебував ОСОБА_4 та ОСОБА_7 у якого в руках була бита. Вона пішла в будинок. Далі до неї зайшов ОСОБА_4 , у якого була розбита голова, останній повідомив що його побили ОСОБА_7 та ОСОБА_6 й попросив поїхати з ним у лікарню та поліцію. Вона була в лікарні з ОСОБА_4 до ранку, після чого повернулась додому й хотіла вийти на роботу, проте на точці де вона працювала обладнання не було. При цьому зазначила, що коли поверталась додому бачила як ОСОБА_7 та ОСОБА_6 завантажували обладнання у машину. Через декілька днів ОСОБА_7 та ОСОБА_6 повідомили їй, що строк оренди житла, яке їй знімали завершився, у зв`язку з чим їй необхідно повертатись у м. Дніпро;

- показаннями свідка ОСОБА_12 , який суду повідомив, що обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , а також потерпілого ОСОБА_4 знає, як осіб з якими він проживав на території пансіонату, що розташований за адресою: Херсонська область, Генічеський район, с. Щасливцеве. Зазначив, що час від часу допомагав ОСОБА_7 та ОСОБА_6 перевозити обладнання для продажу морозива між точками їх розміщення. Про конфлікт між обвинуваченими та потерпілим чув від ОСОБА_11 , яка разом з останніми працювала. Одного дня ОСОБА_11 повідомила йому, що ОСОБА_4 побили та попросила його відвести її до лікарні у м. Генічеськ, де перебував потерпілий. У лікарні ОСОБА_4 повідомив, що його побили ОСОБА_7 та ОСОБА_6 . Далі обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_6 попросили його перевести обладнання з точок їх розміщення на територію пансіонату. Після чого через декілька днів бачив, як обладнання завантажували у газель, яке саме обладнання завантажували йому невідомо;

- витягом з ЄРДР № 0001114 від 29 червня 2016 року, відповідно до якого, було розпочато досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні за повідомленням про факт побиття 30 червня 2016 року громадянина ОСОБА_4 , громадянами ОСОБА_7 та ОСОБА_6 та скоєння крадіжки останніми обладнання, яке йому належало, а саме: 7 фризерів та 5 сокоохолоджувачів (т. 1 а.с. 1-3);

- протоколами прийняття заяв про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується) від 24 червня 2016 року, 01 липня 2016 року, відповідно до яких ОСОБА_4 , було повідомлено, що 26 червня 2016 року приблизно о 00.00 годині громадяни ОСОБА_7 та ОСОБА_6 заподіяли йому тілесних ушкоджень. Крім того, в період часу з 28 червня 2016 року по 01 липня 2016 року ОСОБА_7 та ОСОБА_6 незаконно заволоділи обладнанням, яке йому належало, а саме: 7 фризерів та 5 сокоохолоджувачів, яке знаходилось за адресою: АДРЕСА_3 (т. 1 а.с. 4,6);

- висновком експерта № 134/Г від 04 липня 2016 року, складеним за результатами проведення судово-медичної експертизи ОСОБА_4 , згідно з яким, у останнього було виявлено ряд тілесних ушкоджень, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень (т. 1 а.с. 15-16);

- висновком експерта № 737е від 16 березня 2017 року, складеним за результатами проведення судово-медичної експертизи ОСОБА_4 , відповідно до якого, за даними медичної документації та висновком лікаря консультанта ЛОР-сурдолога у нього виявлені тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку; післятравматичної двосторонньої сенсоневральної туговухості 2 ступеню праворуч, 3 ступеню ліворуч, синців повік, лобної області та підборідля; забою та синців грудної клітини, черевної стінки, садна лівого ліктьового суглобу.

Враховуючи характер та локалізацію виявлених тілесних ушкоджень, можливо вказати, що вони могли утворитися від дії тупого твердого предмету (предметів).

Враховуючи дані медичної документації, можливо вказати, що вони могли утворитися не задовго до надходження його до медичного закладу, тобто можливо і в термін на який вказує обстежений та слідчий у постанові.

За своїм характером виявлені тілесні ушкодження у вигляді: забою та синців грудної клітини, черевної стінки, садна лівого ліктьового суглобу - відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки. На підставі пункту 2.3.5 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995р. №6.

За своїм характером виявлені у нього тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку; післятравматичної двосторонньої сенсоневральної туговухості 2 ступеню праворуч, 3 ступеню ліворуч, синців повік, лобної області та підборіддя мають ознаки середнього ступеня тяжкості, що зумовили тривалий розлад здоров?я, строком понад 3 тижні (більш, як 21 день), на підставі пункту 2.2.2 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 року, № 6 (т. 1 а.с. 18-20);

-протоколом огляду від 01 липня 2016 року, відповідно до якого, слідчим в присутності потерпілого ОСОБА_4 було проведено огляд території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 . В ході огляду на вказаній території виявлено гаражне приміщення білого кольору, порушень цілісності замків та розташування речей не виявлено (т. 1 а.с. 22-23).

Таким чином, дослідивши всі обставини кримінального правопорушення, оцінюючи надані суду докази та пояснення учасників кримінального провадження з точки зору їх належності, допустимості та достовірності, суд вважає, що вони у своїй сукупності є достатніми для встановлення фактичних даних, на підставі яких суд приходить до висновку про доведеність вини обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого їм стороною обвинувачення кримінального правопорушення. Позицію обвинувачених, які у судовому засіданні заперечували факт нанесення потерпілому ОСОБА_4 будь-яких тілесних ушкоджень, суд не може прийняти до уваги як достовірну, а відносить вказані показання обвинувачених до способу їх захисту в рамках наданих їм кримінальним процесуальним законом прав, спрямованого на ухилення від кримінальної відповідальності за вчинення ними кримінального правопорушення.

Роблячи такий висновок, суд виходить з послідовних, узгоджених між собою та логічно-витриманих у своєму взаємозв`язку показань потерпілого ОСОБА_4 , який у судовому засіданні докладно та повно пояснив обставини спричинення йому обвинуваченими тілесних ушкоджень, підстави виникнення конфліктної ситуації, яка в подальшому стала мотивом для умисного спричинення обвинуваченими тілесних ушкоджень потерпілому, при цьому дані показання потерпілого повністю узгоджуються з показаннями, попереджених судом про кримінальну відповідальність, свідків, а саме: ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , що у своїй сукупності дозволяє суду дійти до однозначного висновку про джерело походження тілесних ушкоджень, виявлених у останнього внаслідок протиправних дій обвинувачених, оскільки інших фактичних даних, які б вказували на інші такі джерела виникнення у потерпілого тілесних ушкоджень, судом не встановлено та іншими учасниками судового провадження не наведено.

Більш того, вищевикладені показання потерпілого, щодо механізму спричинення тілесних ушкоджень повністю узгоджуються з висновком судово-медичної експертизи, проведеної у цьому кримінальному провадженні, яким засвідчено наявність у потерпілого ОСОБА_4 тілесних ушкоджень, локалізація та характер яких повністю відповідають показанням потерпілого, при цьому, у висновку експерта також зазначено про те, що виявлені у потерпілого тілесні ушкодження могли бути спричинені від дії тупого твердого предмету (предметів), що на думку суду підтверджує достовірність отриманих у судовому засіданні показань потерпілого, щодо нанесення йому тілесних ушкоджень обвинуваченими тупим предметом, а також руками і ногами, а отже, зазначені фактичні дані у повному обсязі дозволяють суду достовірно встановити подію і склад кримінального правопорушення, механізм спричинення тілесних ушкоджень, мотиви та мету його вчинення, які у своїй сукупності свідчать про умисний характер дій обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 по відношенню до потерпілого.

При цьому, суд не може погодитись з твердженням сторони захисту про визнання недопустимим доказом висновок експерта № 737е від 16 березня 2017 року (т. 1 а.с. 18-20), який було складено за результатами проведення судово-медичної експертизи потерпілого ОСОБА_4 , з огляду на те, що в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які процесуальні дії щодо вилучення медичної документації потерпілого ОСОБА_4 та надання її на експертизу для дослідження, оскільки відповідно до правового висновку Об`єднаної палати ККС Верховного Суду (постанова від 27 січня 2020 року № 754/14281/17), відсутність у матеріалах кримінального провадження медичних документів, на підставі яких сформовано висновок експерта, не відкриття цих документів стороні захисту на стадії виконання ст. 290 КПК України, не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в аспекті ст. 412 вказаного Кодексу, автоматично не тягне за собою визнання експертного дослідження недопустимим доказом.

У цій же постанові Об`єднана палата зазначила про те, що якщо стороною обвинувачення використано висновок експерта на підтвердження винуватості особи, саме цей висновок з детальним аналізом медичної документації має бути відкритий стороні захисту при виконанні вимог ст. 290 КПК України.

Зважаючи на статті 22, 290, 412 КПК України у їх взаємозв`язку, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону може бути не відкриття слідчими органами стороні захисту саме висновку експерта, що потягне за собою визнання його недопустимим доказом на підставі ст. 87 цього Кодексу.

Так, дивлячись на те, що під час надання доступу стороні захисту до матеріалів кримінального провадження на підставі ст. 290 КПК України не було заявлено клопотань про надання доступу до медичних документів потерпілого, на підставі яких було проведено вказану експертизу, а висновок експерта був відкритий стороні захисту, тому суд вважає необґрунтованим клопотання про визнання висновку експерта № 737е від 16 березня 2017 року недопустимим доказом.

Стосовно обвинувачення ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , яке підтримано потерпілим за ч. 2 ст. 187 КК України, суд констатує, що воно не знайшло свого підтвердження поза розумним сумнівом, оскільки сукупність досліджених та проаналізованих судом доказів з точки зору їх допустимості, належності, достатності та взаємозв`язку, не дають можливості суду дійти іншого висновку, як вірної кваліфікації представником обвинувачення дій ОСОБА_7 та ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 122 КК України. При цьому суд не може взяти до уваги показання ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , в частині зазначення того, що вони бачили, як обвинувачені завантажували обладнання, яке належить саме потерпілому, враховуючи, що свідками не зазначено яке саме обладнання ОСОБА_7 та ОСОБА_6 завантажували, при цьому свідком ОСОБА_9 було чітко зазначено, що останній бачив, як обвинувачені завантажували в автомобіль сировину, яка їм належала, а потерпілий своєю чергою особисто забрав своє обладнання для виготовлення морозива.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку про доведеність вини:

обвинуваченого ОСОБА_7 :

- у спричиненні умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, тобто умисного ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України;

обвинуваченого ОСОБА_6 :

- у спричиненні умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, тобто умисного ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України.

При визначенні виду та розміру покарання, суд виходить зі ступеня тяжкості скоєних кримінальних правопорушень, даних про осіб обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , а також ролі кожного з них у вчиненні інкримінованого їм злочину, зокрема:

ОСОБА_7 , який раніше не судимий, на обліку у лікарів психіатра і нарколога не перебуває, при цьому, ці обставини на підставі ст. 66 КК України, суд відносить до таких, що пом`якшують його покарання. Обтяжуючих покарання обвинуваченого ОСОБА_7 обставин, передбачених ст. 67 КК України, судом не встановлено. З урахуванням викладеного, суд вважає, що з метою виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, обвинуваченому ОСОБА_7 слід призначити покарання у виді позбавлення волі, однак не в максимальному його розмірі, оскільки саме таке покарання, на думку суду, буде відповідати ступеню тяжкості вчиненого злочину, конкретним його обставинам та наслідкам, даним про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , а також обставинам, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 та відсутність таких, що його обтяжують, а отже, сукупність всіх цих даних свідчить про недоцільність призначення ОСОБА_7 покарання непов`язаного з реальним його відбуттям, а призначення реального покарання у виді позбавлення волі є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а також буде відповідати загальним засадам призначення покарання, передбаченими ст. 65 КК України, та принципам справедливості, достатності і співрозмірності.

Також, приймаючи до уваги, що на час розгляду кримінального провадження закінчився встановлений п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України строк давності притягнення обвинуваченого ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності за вчинений ним злочин, передбачений ч. 1 ст. 122 КК України, останній відповідно до ч. 5 ст. 74 КК України підлягає звільненню від покарання.

ОСОБА_6 який раніше не судимий, на обліку у лікарів психіатра і нарколога не перебуває, при цьому, ці обставини на підставі ст. 66 КК України, суд відносить до таких, що пом`якшують його покарання. Обтяжуючих покарання обвинуваченого ОСОБА_6 обставин, передбачених ст. 67 КК України, судом не встановлено. З урахуванням викладеного, суд вважає, що з метою виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, обвинуваченому ОСОБА_6 слід призначити покарання у виді позбавлення волі, однак не в максимальному його розмірі, оскільки саме таке покарання, на думку суду, буде відповідати ступеню тяжкості вчиненого злочину, конкретним його обставинам та наслідкам, даним про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , а також обставинам, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 та відсутність таких, що його обтяжують, а отже, сукупність всіх цих даних свідчить про недоцільність призначення ОСОБА_6 покарання непов`язаного з реальним його відбуттям, а призначення реального покарання у виді позбавлення волі є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а також буде відповідати загальним засадам призначення покарання, передбаченими ст. 65 КК України, та принципам справедливості, достатності і співрозмірності.

Приймаючи до уваги, що на час розгляду кримінального провадження закінчився встановлений п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України строк давності притягнення обвинуваченого ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності за вчинений ним злочин, передбачений ч. 1 ст. 122 КК України, останній відповідно до ч. 5 ст. 74 КК України підлягає звільненню від покарання.

Також, потерпілим ОСОБА_4 було подано цивільний позов, у якому останній просив стягнути солідарно з обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 грошові кошти у загальній сумі 5 045 000,00 грн., які складаються з відшкодування моральної шкоди у розмірі 4 000 000,00 грн. та матеріальної шкоди у розмірі 1 045 000,00 грн., який обвинувачені у судовому засіданні не визнали.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.

Статтею 1177 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Згідно ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Відповідно до ст. 23 ЦК України - особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає - у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Статтею 1168 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

При цьому, згідно ч. 1 ст. 1190 ЦК України особи, спільними діями яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

Згідно роз`яснень, які містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року, розмір відшкодування моральної шкоди повинен визначатися судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має керуватися засадами розумності, виваженості, та справедливості.

Що стосується позовних вимог про стягнення з обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 в рахунок відшкодування моральної шкоди в сумі 4 000 000,00 грн., то суд, враховуючи вимоги ст.ст. 23, 1177 ЦК України, вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги частково. Судом встановлено, що внаслідок дій обвинувачених потерпілому ОСОБА_4 дійсно було завдано тілесних ушкоджень, що спричинило йому моральні страждання, зазначена ситуація для нього була екстремальною та стресовою, яка внесла істотні зміни в його життя, призвело до неможливості певний час задовольняти актуальні для нього потреби, був порушений його оптимальний, звичний стереотип життєдіяльності, знизилася якість життя, враховуючи тривале лікування, негативних змін в його житті, у зв`язку з чим, суд вважає, що 400 000,00 грн. моральної шкоди з урахуванням принципу справедливості і розумності, а також майнового стану відповідачів, буде відповідати завданим потерпілому моральним стражданням.

При цьому, що стосується позовних вимог потерпілого ОСОБА_4 , щодо відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 1 045 000,00 грн., то суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позивних вимог в цій частині, враховуючи, що в ході судового розгляду не було встановлено, а потерпілим не доведено, завдання матеріальної шкоди у даному кримінальному провадженні.

Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались. Процесуальні витрати та речові докази відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 374-376 КПК України, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України та призначити йому покарання у виді одного року позбавлення волі.

Звільнити ОСОБА_7 від покарання на підставі ч. 5 ст. 74 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України.

ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України та призначити йому покарання у виді одного року позбавлення волі.

Звільнити ОСОБА_6 від покарання на підставі ч. 5 ст. 74 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України.

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_7 та ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди у розмірі 4 000 000,00 грн. та матеріальної шкоди у розмірі 1 045 000,00 грн. задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 в рахунок відшкодування моральної шкоди 200 000,00 (двісті тисяч) грн., з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 в рахунок відшкодування моральної шкоди 200 000,00 (двісті тисяч) грн., в задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана учасниками кримінального провадження до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня проголошення вироку суду.

Головуючий - суддя: ОСОБА_1