Провадження № 1-кс/752/154/24
У Х В А Л А

18 січня 2024 року слідчий суддя Голосіївського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участі секретаря ОСОБА_2 , адвоката ОСОБА_3 , власника майна ОСОБА_4 , перевіривши клопотання прокурора Голосіївської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_5 , про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0001460 від 16.11.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, -

встановив:

до слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва надійшло клопотання прокурора Голосіївської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_5 в якому просить накласти арешт на тимчасово вилучене майно у кримінальному провадженні №0001460 від 16.11.2023, а саме: транспортний засіб легкового автомобіля марки «Mercedes-Benz» модель «СLS 400», VIN НОМЕР_1 , ключі від його замка запалення та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_2 .

Клопотання обґрунтоване наступним.

У провадженні відділу дізнання Голосіївського УП ГУНП у місті Києві перебувають матеріали кримінального провадження, внесеного 16.11.2023 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001460, за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.190 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у невстановлений досудовим розслідуванням час, шляхом зловживання довірою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , заволодів грошовими коштами, отриманими від реалізації легкових автомобілів марки «Mercedes-Benz» модель «GLE 350» та марки «Mercedes-Benz» модель «СLS 400», спричинивши останньому матеріальну шкоду.

Допитаний як потерпілий у кримінальному провадженні ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , повідомив, що на початку 2023 року домовився із ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про продаж належних його дружині - ОСОБА_8 , легкових автомобілів марки «Mercedes-Benz» модель «GLE 350», VIN НОМЕР_3 , та марки «Mercedes-Benz» модель «СLS 400», VIN НОМЕР_1 за погоджену вартість.

Після досягнення вказаної домовленості, будь-які документи щодо продажу ОСОБА_6 вищевказаних автомобілів не укладалися.

В подальшому, з урахування вищезазначених домовленостей вказані транспортні засоби були реалізовані, що підтверджується інформацією яка міститься в реєстраційних картках на вказані транспортні засоби, проте грошові кошти за їх продаж ОСОБА_7 отримав не в повному обсязі.

Постановою від 17.11.2023 вказані вище транспортні засоби визнані речовими доказами у кримінальному провадженні та оголошено їх розшук.

Так, 06.12.2023 встановлено місце знаходження транспортного засобу - легкового автомобіля марки «Mercedes-Benz» модель «СLS 400», VIN НОМЕР_1 та вилучено разом із ключами від його замка запалення та свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_2 .

Прокурор ОСОБА_5 клопотання підтримала та просила задовольнити.

Дізнавач ОСОБА_9 клопотання підтримав та просив задовольнити, просив долучити докази до клопотання. Також зазначає, що на даний час власником транспортного засобу є ОСОБА_10 , що підтверджується протоколом допиту свідка.

Адвокат ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання посилаючись на його недоведеність та необґрунтованість. Зазначає, що дізнавач, приймаючи рішення про визнання транспортного засобу, ключів від його замка запалення та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, речовими доказами, обмежився формальними доводами щодо визначення їх речовими доказами.

Також посилається на те, що предметом кримінального проступку є грошові кошти, а не автомобіль, таким чином зазначений у клопотанні автомобіль не може бути речовим доказом, оскільки не являється предметом проступку та не містить інших ознак речових доказів. Крім того, з показань ОСОБА_7 встановлено, що автомобілі «Mercedes-Benz» модель «GLE 350» та «Mercedes-Benz» модель «СLS 400», свідоцтва про реєстрацію транспортних засобів та ключі від замків їх запалення були добровільно передані ним та його дружиною для продажу ОСОБА_6 , що виключає факт незаконного заволодіння транспортними засобами останнім.

Вважає, що ОСОБА_4 є добросовісним набувачем, що не враховано прокурором, а спір між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 щодо неповернення коштів підлягає вирішенню у порядку цивільного судочинства.

Також зазначає, що прокурором не доведена мета накладення арешту, про що надав свої письмові заперечення, які містяться в матеріалах клопотання.

Власник майна ОСОБА_4 у судовому засіданні підтримав думку адвоката.

Вивчивши клопотання та матеріали якими воно обгрунтовується, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, слідчий суддя приходить до наступного висновку.

Згідно з п.7 ч.2 ст.131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. У відповідності до ч.3 ст.132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведене, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Відповідно до ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно із ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Як вбачається з матеріалів клопотання, в цьому кримінальному провадженні арешт накладається на майно оскільки у органу досудового розслідування наявні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.98 КПК України вбачається, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Частиною 2 ст.173 КПК України передбачено перелік обставин, які підлягають врахуванню при вирішенні питання про арешт майна, в тому числі, якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу, врахуванню підлягає: 1) правова підстава для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; 3) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 4) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Однак зазначених вимог закону прокурор, який звернувся з клопотанням про арешт майна не дотримався.

У відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», «Кушоглу проти Болгарії»). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»).

Накладаючи арешт на майно з підстав передбачених п.1, ч. 2, ч. 3 ст. 170 КПК України, слідчий суддя не тільки має переконатися в тому, що майно відповідає критеріям зазначеним у ст. 98 КПК України, а й врахувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; 3) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 4) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб. Оскільки винесення постанови про визначення майна речовим доказом, не може бути єдиною підставою, для арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Так, прокурор в клопотанні вказує на необхідність накласти арешт на майно, як на речові докази у кримінальному провадженні, але при цьому не приводить жодного належного доказу на підтвердження відповідності транспортного засобу критеріям зазначеним у ст. 98 КПК України, що в свою чергу не обгрунтовує мету накладення арешту.

З матеріалів клопотання вбачається, що власником транспортного засобу є ОСОБА_8 , проте з клопотання та долучених матеріалів не вбачається яким чином та на підставі яких документів ОСОБА_7 , який не є власником автомобілів, вчиняв дії щодо продажу транспортних засобів.

Також, як вбачається із матеріалів клопотання предметом кримінального проступку є грошові кошти, а не автомобілі, що виключає відповідність транспортних засобів, критеріям зазначеним у ст. 98 КПК України.

Таким чином, слідчий суддя вважає, що вилучене майно не відповідає критерію речових доказів у розумінні ст. 98 КПК України, та приходить до висновку про відсутність підстав для арешту майна, тому клопотання не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 167, 170-173, 175, 309, 372, 392, КПК України, слідчий суддя, -

постановив:

у задоволенні клопотання прокурора Голосіївської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_5 , про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0001460 від 16.11.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя: ОСОБА_1