Справа №705/920/21
1-кп/705/450/23 УХВАЛА
21 грудня 2023 року м.Умань
Уманський міськрайонний суд Черкаської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
захисників обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
власника майна ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання ОСОБА_8 про скасування арешту майна, подане у межах розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, та ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 368 КК України,
У провадженні Уманського міськрайонного суду перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, та ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 368 КК України.
15.06.2022 до суду надійшло клопотання ОСОБА_8 про скасування арешту майна, обґрунтоване тим, що він відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 від 05.07.207 являється власником автомобіля марки «FORD», моделі «FOCUS», 2005 року випуску, р.н. НОМЕР_2 та безпосередньо ним користувався у власних цілях.
У подальшому ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 09.10.2020 накладено частковий арешт, згідно якого накладено заборону на розпорядження вказаним транспортним засобом.
Особисто він не був присутнім під час розгляду клопотання про накладення арешту на його автомобіль, так як не був належним чином повідомлений судом про час та місце проведення розгляду клопотання.
Із судового рішення про накладення арешту на його автомобіль вбачається, що авто марки «FORD», моделі «FOCUS», 2005 року випуску, р.н. НОМЕР_2 являється речовим доказом по вищевказаному кримінальному провадженні згідно ст. 98 КПК України та арешт судом було накладено з метою збереження речових доказів.
У судовому рішенні йде мова про те, що ОСОБА_4 ймовірно під час вчинення ним злочину прибув на вказаному вище автомобілі, проте в мотивувальній частині судового рішення не вказано, якими саме ознаками речового доказу наділений його автомобіль, так як його авто не являється знаряддям вчинення злочину, не зберігає на собі сліди вчинення злочину, в якому обвинувачується його син, так як в подальшому після вилучення його автомобіля з ним були проведені всі необхідні слідчі дії та його авто не містить інші відомості, які можуть бути використані як докази в даному кримінальному провадженні. В аргументації судового рішення в мотивувальній його частині не вказано, якими саме ознаками речового доказу наділений його транспортний засіб, а самим судовим рішенням накладено арешт частково лише в частині заборони його відчуження, що аж ніяк, на його думку, не забезпечує збереження речових доказів, а лише перешкоджає у реалізації його права власності на дане майно в частині його розпорядженням, яким він наділений Конституцією України та Цивільним кодексом України.
У судовому засіданні власника майна ОСОБА_8 клопотання про скасування арешту майна підтримав та просив його задовольнити.
Прокурор у судовому засіданні заперечувала щодо задоволення клопотання про скасування арешту майна, просила відмовити у задоволенні клопотання. Зазначила про законність ухвали слідчого судді про арешт майна та передчасність скасування арешту зазначеного транспортного засобу, який є речовим доказом у даному кримінальному провадженні.
Інші учасники справи вважали, що клопотання слід задовольнити.
Заслухавши пояснення власника майна та учасників справи, дослідивши матеріали клопотання та матеріали кримінального провадження у частині, що стосується порушеного питання, суд дійшов висновку про таке.
Приписами статей 131, 132 КПК України передбачено, що арешт майна віднесений до заходів забезпечення кримінального провадження, які вживаються за наявності обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування відповідного заходу забезпечення.
При цьому підлягає врахуванню, чи виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи потреби досудового розслідування, а також, чи може бути виконане завдання, для виконання якого сторона обвинувачення звертається з відповідним клопотанням.
Згідно з ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.
Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Таким чином, розглядаючи клопотання про скасування арешту, слідчий суддя або суд встановлює обґрунтованість/необґрунтованість накладеного арешту та наявність/відсутність підстав для його подальшого застосування.
Згідно з ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування, так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи, в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».
Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004).
Окрім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
У судовому засіданні встановлено, що відповідно до ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 09.10.2020 накладено арешт на автомобіль марки FORD, моделі FOCUS, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 , який на праві власності належить ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вилучений 06.10.2020 під час проведення обшуку, шляхом заборони розпорядження. З ухвали слідчого судді видно, що клопотання про арешт майна було розглянуте без участі власника майна.
Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 від 05.07.2017 ОСОБА_8 являється власником автомобіля марки «FORD», моделі «FOCUS», 2005 року випуску, р.н. НОМЕР_2 .
Зі змісту ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 09.10.2020 вбачається те, що арешт на автомобіль марки FORD, моделі FOCUS, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 накладено з метою збереження речових доказів.
Разом з тим, в ухвалі не зазначено, яким саме критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, у цьому кримінальному провадженні, в межах якого подано клопотання, відповідає вказаний автомобіль. З чого в даному випадку суд не може зробити висновок про те, що подальший арешт майна сприяє виконанню завдання кримінального провадження, а його скасування призведе до втрати важливих відомостей, необхідних для розгляду справи по суті.
Крім того, ОСОБА_8 у цьому кримінальному провадженні не є обвинуваченим, що унеможливлює застосування арешту на майно з метою його подальшої конфіскації.
Враховуючи наведене, виходячи з принципу змагальності сторін у кримінальному провадженні, суд дійшов висновку про відсутність у кримінальному провадженні даних, які б виправдовували подальше втручання у володіння майном ОСОБА_8 , оскільки прокурором не доведено необхідність та наявність підстав для продовження такого заходу забезпечення кримінального провадження, наявність потреб у такому арешті майна з огляду на сумніви щодо співмірності такого обмеження права власності із завданням кримінального провадження.
За таких обставин суд дійшов висновку про обґрунтованість клопотання, а відтак наявність підстав для скасування вжитого заходу забезпечення у виді арешту.
Керуючись статтями 2, 7, 9, 131-132, 170, 172, 173, 174, 309, 372, 376, 532 КПК України, суд
Клопотання задовольнити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Суддя ОСОБА_1