Номер провадження: 11-сс/813/238/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.01.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

підозрюваного - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000441 від 06.07.2023 року за апеляційною скаргою прокурора Малиновської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_9 на ухвалу слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 12.01.2024 року про обрання запобіжного заходу у виді застави, щодо:

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одеса, громадянин України, має вищу освіту, не одружений, не працевлаштований, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України,

встановив:

В провадженні СВ ВП №3 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області перебуває кримінальне провадження №0000441 від 06.07.2023 року за підозрою ОСОБА_8 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, вчиненого за обставин, викладених у клопотанні слідчого.

20.12.2023 року ОСОБА_8 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, тобто у заволодінні чужим майном, шляхом обману (шахрайство), вчинене за попередньою змовою групою осіб в особливо великих розмірах.

22.12.2023 року слідчий СВ ВП №3 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_10 звернулась до слідчого судді з погодженим прокурором ОСОБА_6 клопотанням про застосування до підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, з визначенням альтернативного запобіжного заходу у виді застави у розмірі 1000 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Клопотання мотивоване тим, що в ході досудового розслідування кримінального провадження встановлено наявність ризиків, які обґрунтовують застосування до підозрюваного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а саме: переховування підозрюваного від органу досудового розслідування, суду; знищення грошових коштів у сумі 182000$ США, оскільки на даний час органу досудового розслідування невідомо де знаходяться грошові кошти; незаконно впливати на свідків та потерпілу в межах даного кримінального провадження, з метою викривлення їх показів; та вчинення нового злочину, з урахуванням поведінки підозрюваного, який неодноразово змінював свої покази та задля заволодіння коштами потерпілої вигадав неіснуючу історію щодо здійснення розбійного нападу щодо нього.

Ухвалою слідчого судді відмовлено в задоволенні клопотання слідчого та відносно підозрюваного ОСОБА_8 застосовано запобіжний захід у виді застави у розмірі 100 (ста) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 302800 (триста дві тисячі вісімсот) грн, з покладанням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

Мотивуючи прийняте рішення, слідчий суддя врахував обґрунтованість висунутої підозри та наявність ризиків, передбачених п.п.1, 2, 3 ч.1 ст.177 КПК. Одночасно, слідчий судді визнав необґрунтованим ризик вчинення іншого аналогічного злочину підозрюваним, оскільки органом досудового розслідування даний ризик нічим не доведений. Крім того, слідчий суддя визнав недоведеним, що більш м`які запобіжні заходи не здатні забезпечити виконання підозрюваним, покладених, на нього обов`язків.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою обрати ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою, з альтернативним запобіжним заходом у виді застави у розмірі 1000 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Прокурор посилається на те, що обраний запобіжний захід не здатен забезпечити виконання підозрюваним, покладених на нього обов`язків, а слідчий суддя не звернув увагу на фактичні обставини справи, реальне існування ризиків, передбачених п.п.1, 2, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК, що потягло за собою постановлення незаконної ухвали.

Заслухавши суддю-доповідача; думку прокурора, який просив задовольнити подану апеляційну скаргу; захисника та підозрюваного, які заперечували проти апеляційної скарги; дослідивши матеріали судового та кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновків про таке.

Частина перша ст. 404 КПК України (далі - КПК) передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК основним завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден не винуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Питання, які слідчий суддя повинен вирішити при застосуванні/продовженні відносно особи запобіжного заходу у виді тримання під вартою визначені положеннями ст.ст. 177, 178, 183 КПК.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК, підставою для продовження запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може перешкоджати кримінальному провадженню чи вчинити інше правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст.178 КПК та практики Європейського суду з прав людини, крім наявності вищезазначених обставин, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Так, відповідно до ст.ст. 177, 178 КПК та практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливість запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування злочину (наявність або відсутність спроб ухиляння від органів влади), поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

При цьому, слідчому судді слід мати на увазі, що обмеження розгляду клопотання про застосування/продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи, є порушенням вимог п. 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (Рішення Європейського суду з прав людини «Харченко проти України», «Белевитський проти Росії»).

Обґрунтовуючи рішення про відмову в застосуванні запобіжного заходу у виді тримання під вартою та застосувавши запобіжний захід у виді застави, на переконання колегії суддів, слідчий суддя прийшов до вірного висновку, із зазначенням всіх підстав, які дають право слідчому судді відмовити у клопотанні органу досудового розслідування про застосування найсуворішого запобіжного заходу.

При цьому, слідчий суддя, обґрунтовано зазначив, що органом досудового розслідування не було доведено, що більш м`які запобіжні заходи не здатні забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного, та дійшов висновку, що запобіжний захід у виді застави буде цілком співмірним з ризиками, які визнав доведеними слідчий суддя.

Щодо наявності обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення апеляційним судом встановлено таке.

Відповідності до ч.5 ст.9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Відповідно до практики ЄСПЛ «обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватися арешт, складає суттєву частину гарантії від безпідставного арешту і затримання, закріпленої у статті 5 §1(с) Конвенції». За визначенням ЄСПЛ «обґрунтована підозра у вчиненні кримінального злочину, про яку йдеться у статті 5 §1(с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин» («K.-F. проти Німеччини», 27 листопада 1997, §57).

У пункті 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21.04.2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» зазначено, що «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Факти, що підтверджують обґрунтовану підозру, не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок. Аналогічна правова позиція ЄСПЛ відображена у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, в якому також зазначено, що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно пов`язують підозрюваного з певним злочином, вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

У п. 48 рішення «Чеботарь проти Молдови» № 35615/06 від 13.11.07 року ЄСПЛ зазначив: «Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання».

В рішенні ЄСПЛ «Ферарі-Браво проти Італії», Суд зазначив, що затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

У справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 23.10.1994 року ЄСПЛ зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

При цьому, обставини здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеність його винуватості, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Таким чином, у відповідності до практики ЄСПЛ, для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри, оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності, доведення чи не доведення винуватості особи, що здійснюється судом при ухваленні вироку, а з метою визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

Апеляційний суд наголошує, що на даній стадії кримінального провадження, судом не встановлюється винуватість чи не винуватість підозрюваного у скоєнні злочину, та правильність або не правильність кваліфікації дій підозрюваного, а лише вирішується питання про обґрунтованість підозри та наявність ризиків для обрання відповідного запобіжного заходу, а тому суд не може давати оцінку допустимості та належності доказів, оскільки справа не розглядається судом по суті пред`явленого обвинувачення.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до положень ч.2 ст.94 КПК, жоден доказ не має наперед встановленої сили, та всі докази в даному кримінальному провадженні підлягають ретельній перевірці з наступною їх оцінкою у відповідності до положень ч.1 ст.94 КПК.

Відповідно до ст.ст. 89, 94 КПК, оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті.

Докази, які містяться в матеріалах кримінального провадження та долучені до клопотання, вказують на те, що на даній стадії досудового розслідування існує обґрунтована підозра причетності ОСОБА_8 до вчинення інкримінованих йому дій.

Дослідивши долучені до клопотання слідчого докази, апеляційний суд дійшов висновку, що підстав передбачених ст.87 КПК для визнання цих доказів недопустимими, не встановлено та стороною захисту щодо існування таких підстав відомостей не надано.

Ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій.

При цьому, КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії підозрюваного кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки підозрюваного та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, СПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Колегією суддів встановлено, що поведінка підозрюваного після застосування відносно нього запобіжного заходу у виді застави, зокрема те, що органом досудового розслідування та прокурором не зафіксовано порушень підозрюваним, покладених на нього обов`язків, свідчать про відсутність у підозрюваного мети переховуватися від органу досудового розслідування та суду, а також перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, а також вчиняти дії, передбачені п.п.2,3 ч.1 ст.177 КПК.

Підозрюваний особисто з`явився до суду апеляційної інстанції за викликом, що вказує на дотримання останнім обов`язків, визначених слідчим суддею під, зважаючи на те, що прокурором в апеляційній скарзі ставилось питання про погіршення становища підозрюваного.

Вказані обставини дають підстави дійти висновку, що обраний підозрюваному запобіжний захід у виді застави в достатній мірі забезпечує виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків та слугує достатнім стримуючим фактором для забезпечення належної процесуальної поведінки.

За наведених обставин, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування до підозрюваного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, з огляду на конкретні обставини справи та особу підозрюваного, який має відповідні соціальні зв`язки, а також у зв`язку із недоведеністю органом досудового розслідування та прокурором, що підозрюваний в будь-який спосіб заважав кримінальному провадженню після обрання йому запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою.

Апеляційний суд звертає увагу, що кримінальне провадження зареєстроване в ЄРДР 06.07.2023 року, а повідомлено особі про підозру оголошене лише 20.12.2023 року, тобто більше ніж через 5 місяців, але за цей період підозрюваний не вчиняв будь-яких дій, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що необхідності обмеження права підозрюваного на свободу, передбаченого кримінальним процесуальним законом України та ст.5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, на даній стадії досудового розслідування, з урахуванням конкретних обставин справи та особи підозрюваного, на даний час немає та прокурором не доведено та є суто абстрактним.

Доводи сторони обвинувачення щодо визначення замалого розміру застави, колегія суддів визнає їх необґрунтованими з огляду на таке.

Застосувавши до підозрюваного запобіжний захід у виді застави, слідчий суддя з достатньою повнотою мотивував своє рішення та на законних підставах визначив розмір застави, що складає 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною 5 статті 182 КПК визначено межі розмірів застави в залежності від тяжкості вчинених злочинів, а також передбачено щодо особи, підозрюваної у вчиненні тяжкого злочину розмір застави у межах від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно положень ст. 182 КПК України та практики Європейського суду з прав людини згідно яких уповноважені органи влади повинні приділити визначенню суми застави стільки ж уваги, скільки і вирішенню питання про необхідність тримання обвинуваченого під вартою. Визначаючи суму застави, суди повинні брати до уваги ризик того, що підозрюваний може ухилитися від покарання, обставини особистого життя та тяжкість злочину, у вчиненні якого підозрюється особа.

Крім того, апеляційний суд враховує висновки викладені в 2-ому реченні п. 31 рішення ЄСПЛ «Істоміна проти України» від 13.01.2022 року, відповідно до якого: хоча національне законодавство дозволяло суду у «виключних випадках» встановлювати більші розміри застави (див. пункт 19), таке рішення мало передбачати ретельний аналіз обставин справи для обґрунтування її «виключного» характеру.

Апеляційна скарга прокурора мотивована лише розміром завданої шкоди потерпілій, а тому визначений слідчим суддею розмір застави здатний забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного.

Слідчий суддя врахував обставини та тяжкість інкримінованого підозрюваному злочину, особу підозрюваного, його сімейний та майновий стан, та визначив розмір застави, який не буде вочевидь непомірним для підозрюваного або його родичів.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що обрана слідчим суддею застава, цілком відповідає положенням кримінально процесуального кодексу та є достатньою і прийнятною також з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати кримінальному провадженню.

Колегія суддів враховує доводи сторони захисту про те, що підозрюваний після обрання йому запобіжного заходу жодного разу не викликався до слідчого, а до повідомлення йому про підозру викликався 5 разів та жодного разу не уникав зустрічі з органом досудового розслідування, що не заперечується прокурором.

Прокурор у судовому засіданні апеляційного суду, не надав раціонального пояснення, яка нагальна підстава існує для обрання підозрюваному найсуворішого запобіжного заходу, з визначенням розміру застави, яка є непомірною для особи, із врахуванням позиції ЄСПЛ, з урахуванням того, що підозрюваний з моменту йому обрання запобіжного заходу у виді застави не порушував покладені на нього обов`язки.

Приймаючи до уваги вищевикладене, колегія суддів вважає, що висновок слідчого судді про існування достатніх підстав для обрання запобіжного заходу у виді застави відповідає вимогам кримінального процесуального закону, ґрунтується на матеріалах справи, а дані про особу підозрюваного дають достатні підстави вважати, що на даний час дійсно існують зазначені слідчим суддею ризики, які виправдовують застосування запобіжного заходу у виді застави.

За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку про неспроможність доводів прокурора щодо незаконності оскарженої ухвали, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала слідчого судді - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу прокурора Малиновської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_9 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 12.01.2024 року, якою підозрюваному ОСОБА_8 , у кримінальному провадженні №0000441 від 06.07.2023 року застосовано запобіжний захід у виді застави - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4