ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2577/23 Справа № 205/5764/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 15 червня 2023 року про залишення без задоволення клопотання засудженого ОСОБА_7 про звільнення від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі,-

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 15 червня 2023 року було залишено без задоволення клопотання засудженого ОСОБА_7 про звільнення від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.

Вказана ухвала обгрунтована тим, щоОСОБА_7 засуджений до покарання у виді довічного позбавлення волі, тому факт відбуття ним більше 20 років у місцях позбавлення волі не є законною підставою для звільнення його з виправної установи на підставі відбуття строку покарання, призначеного відповідним вироком суду, оскільки він його не відбув.

Суд першої інстанції зазначив, що нормами КК України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та практиці Європейського суду з прав людини, та такою можливістю вправі скористатися засуджений ОСОБА_7 .

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, засуджений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпро від 15.06.2023 року та постановити нову ухвалу, якою звільнити його від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі на підставі ст. 45, 72, 80, 81, 82 КК України та міжнародних договорів.

Апеляційну скаргу обгрунтував тим, що позбавлення його волі - є порушенням його законних прав і свобод, що фактично прирівнюється до катування.

Вказав, що він скоїв злочини, передбачені ст.ст. 69, 93 п.п. «а», «г», «е», з», «і» КК України 1960 року, ст. ст. 185 ч. 2; 15 ч. .1 153 ч. 1; 15 ч. 1,153 ч. 2, 263 ч. 1 КК України 1960 року, з застосуванням ст. 42 КК України 1960 року, до 2000 року, тобто в період, коли у кримінальному законі не існувало покарання у виді довічного позбавлення волі, а новий закон, який встановлював це покарання, ще не набрав чинності.

Засуджений вказав, що в Кримінальному кодексі України 1960 року, який діяв до 01 вересня 2001 року не існувало інституту невизначених вироків до позбавлення волі. Всі покарання завжди мали певний строк. Максимальна верхня межа позбавлення волі встановлена положеннями ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року в редакції від 04.04.2000 року становила 25 років.

Зазначив, що покарання у виді довічного позбавлення волі може застосовуватись в Україні до правопорушень, вчинених починаючи з 05.04.2000 року, тобто з моменту вступу в дію закону від 22.02.2000 року №1483-111, яким було введено нове покарання у виді довічного позбавлення волі.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_7 відбуває покарання за вироком Апеляційного суду м. Києва від 06.06.2002 року за ст.69, п.п. «а», «г», «е», «з», «і» ст.93, ст.ст.42,43 КК України (в редакції 1960 року), ч.1 ст.15, ч.2 ст.185, ч.1 ст.15, ч.1 ст.153, ч.2 ст.153, ч.1 ст.263 КК України (в редакції 2001 року), яким його засуджено до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є особистим майном засудженого.

Ухвалою колегії суддів палати Верховного Суду України у кримінальних справах від 28.11.2002 року вказаний вище вирок від 06.06.2002 року залишено без змін.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 вчинив злочини, за які його засуджено, на час, коли Закон України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22 лютого 2000 року № 1483-ІІІ набрав чинності та яким було встановлено такий вид покарання як довічне позбавлення волі, що передбачало та надавало суду можливість застосувати такий вид покарання до засудженого.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що твердження засудженого ОСОБА_7 з приводу того, що такий вид покарання йому не міг бути призначений, не відповідає фактичним обставинам справи, є надуманим та особи засудженого не стосується.

Колегія суддів зазначає, що КК України в редакції 1960 року встановлював безальтернативну санкцію позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (ст. 94). Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (ст. 93 КК України в редакції 1960 року).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що альтернативний характер санкцій статей КК України в редакції 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давала підстав для призначення ОСОБА_7 покарання у виді 15 років позбавлення волі, оскільки це порушило б принцип співмірності тяжкості вчинених ним злочинів і покарання за їх вчинення та не відповідало б принципу справедливості в кримінальному праві.

Колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги засудженого, оскільки поза його увагою залишилися положення ст. 25-2 КК України в редакції 1960 року, норми якої передбачали можливість призначення судом покарання у виді довічного позбавлення волі за вчинення особливо тяжкого злочину.

Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_7 засуджений до покарання у виді довічного позбавлення волі, тому факт відбуття ним більше 20 років у місцях позбавлення волі не є законною підставою для звільнення його з виправної установи на підставі відбуття строку покарання, призначеного відповідним вироком суду, оскільки він його не відбув.

Законодавство України про кримінальну відповідальність передбачає механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування.

Положенням ч. 1 ст. 87 КК України передбачено можливість здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи.

Згідно з ч. 2 ст. 87 КК України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Тобто, нормами КК України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та практиці Європейського суду з прав людини, тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що такою можливістю вправі скористатися засуджений ОСОБА_7 .

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга засудженого не підлягає задоволенню, а ухвала суду є законною та обґрунтованою і підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 407, 419, 539 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 15 червня 2023 року про залишення без задоволення клопотання засудженого ОСОБА_7 про звільнення від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 15 червня 2023 року про залишення без задоволення клопотання засудженого ОСОБА_7 про звільнення від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4