Справа № 482/337/23
Провадження №1-кп/472/53/23
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2023 року смт Веселинове

Миколаївської області

Веселинівський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

з участю секретаря

судового засідання - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №3 кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000298 від 19.11.2022 року, по обвинуваченню:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Мала Корениха Миколаївського району Миколаївської області, громадянина України, з базовою загальною середньою освітою, не одруженого, який не працює, проживає за адресою без реєстрації: АДРЕСА_1 , не судимого в силу ст.89 КК України,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України,

Учасники судового провадження:

прокурори - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

обвинувачений - ОСОБА_3 ,

захисник - ОСОБА_6 ,

потерпіла - ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИВ:

Судом визнано доведеним, що 19.11.2022 року близько 05.00 год. ОСОБА_3 знаходився за місцем свого проживання, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , де разом з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 розпивав спиртні напої. В цей час між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 на ґрунті раптово виниклих неприязних особистих стосунків стався словесний конфлікт, в продовження якого у ОСОБА_3 виник прямий умисел, спрямований на заподіяння ОСОБА_7 тілесних ушкоджень.

З метою реалізації свого умислу, направленого на заподіяння ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, ОСОБА_3 долонею руки наніс ОСОБА_7 два удари по обличчю, після чого ОСОБА_3 штовхнув її на підлогу і наніс їй три-чотири удари кулаком руки в ділянку голови, спричинивши потерпілій ОСОБА_7 тілесні ушкодження у вигляді ран голови, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, та саден обличчя, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 вину у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, не визнав в зв`язку з відсутністю в його діях умислу на вбивство потерпілої. В судовому засіданні суду показав, що в листопаді 2022 року в с. Кандибине Миколаївського району Миколаївської області він зайшов в магазин, де купив горілку, сигарети та їжу. Коли вийшов на вулицю, то побачив ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які сиділи біля магазину за столиком, і він запросив їх до себе додому відпочити. Вони пішли до нього додому, де сиділи і випивали, все було нормально. Потім ОСОБА_7 перебрала горілки і почала нецензурно лаятись на адресу його покійної дружини ОСОБА_9 . Він її заспокоював, але вона не реагувала, а тому він долонею руки двічі вдарив її по обличчю. Потім штовхнув ОСОБА_7 на підлогу і ще 3-4 рази ударив її кулаком своєї руки по голові. Він постійно знаходився в приміщенні будинку. В нього в залі, де вони відпочивали, постійно знаходилась сокира під столиком. Однак зазначив, що сокирою він не спричиняв тілесні ушкодження потерпілій. Він просто зберігав її в будинку, оскільки вона була новою, і він ще нею не користувався. Ця подія сталася 19.11.2022 року ввечері. Він випив 4 стопки горілки по 60 грам. Потерпіла свідомість не втрачала. Коли побачив кров на підлозі, то він припинив наносити ОСОБА_7 удари і вона в цей час була при свідомості. Він пішов і присів на диван. При ньому ОСОБА_7 підвелася і сама вийшла з будинку. Він не переслідував її і не намагався зупинити. ОСОБА_8 , коли побачила кров, то втратила свідомість і лежала на дивані. Він бачив, що потерпіла ОСОБА_7 пройшла по дорозі вулиці та потім присіла на дорозі. Потім ОСОБА_8 прийшла до тями і запитала, де ОСОБА_7 , і він сказав їй, що вона пішла додому. ОСОБА_8 пішла подивитись, де ОСОБА_7 , але її вже не було на вулиці.

Суд вважає, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, підтверджується сукупністю досліджених судом доказів:

- Показаннями потерпілої ОСОБА_7 , яка суду показала, що наприкінці 2022 року вона з ОСОБА_8 знаходилися біля магазину по вул.Горького в с. Кандибине Миколаївського району Миколаївської області. ОСОБА_3 підійшов до них і запросив їх до себе додому в гості відпочити та випити горілки. Вони втрьох пішли до нього додому, де вживали спиртні напої та спілкувалися. Через деякий час він почав вести себе агресивно, оскільки подумав, що вона образила його покійну дружину, і став її бити, наносив удари руками в ділянку голови і сказав, що уб`є її за свою дружину ОСОБА_10 . Вона втратила свідомість, а тому не знає, чи наносив їй удари ОСОБА_3 сокирою. Через деякий час вона прийшла до тями, на підлозі була кров, вона вийшла на вулицю і знову впала на дорозі та втратила свідомість. Вона була вся в крові і всю ніч так пролежала. Вранці сусідка ОСОБА_11 знайшла її на вулиці і відправила до лікарні. Потерпіла ОСОБА_7 в судовому засіданні також зазначила суду, що вона вважає, що якби ОСОБА_3 дійсно хотів її вбити, то він би її убив, а тому вона вважає, що в нього не було наміру її вбивати. Вона казала ОСОБА_3 , що нічого поганого про його дружину не говорила, але він був в стані алкогольного сп`яніння і йому неможливо було щось довести. Їй лікарі зашивали вухо. ОСОБА_3 бив її доти, доки вона не втратила свідомість. Зранку, коли вона лежала на землі, то ОСОБА_3 вийшов на вулицю і знову хотів її побити, однак її сусід ОСОБА_12 не дозволив йому це зробити. Вона тиждень лікувалася в лікарні. Крім того, потерпіла зазначила, що після побиття, коли вона виходила з будинку, то бачила сокиру в коридорі. Вона не бачила, чи бив її сокирою обвинувачений. Зазначає, що протокол слідчого експерименту складався не у її присутності. Їй просто поліція привезла протокол і вона його підписала. Після дослідження протоколу слідчого експерименту з участю потерпілої ОСОБА_7 , вона зазначила, що спочатку ОСОБА_3 ударив її кулаком в обличчя. Потім ОСОБА_3 зі ОСОБА_13 вийшли з кімнати, а коли ОСОБА_14 повернулась, вона ззаду відчула удар і втратила свідомість. Коли її ззаду ударили, то ОСОБА_3 в кімнаті не було, а знаходилася лише ОСОБА_15 .

- Показаннями свідка ОСОБА_8 , яка суду показала, що вона з ОСОБА_7 сиділи за столиком на вулиці і відпочивали біля магазину в с. Кандибине Миколаївського району Миколаївської області. В цей час до них підійшов ОСОБА_3 і запропонував їм піти до нього додому відпочити, і вони взяли з собою спиртні напої для вживання та поїсти. Вдома у ОСОБА_3 вони сиділи, відпочивали та розмовляли. Потім ОСОБА_7 перебрала горілки і почала ображати нецензурною лайкою покійну дружину ОСОБА_3 , і його це сильно обурило та він вдарив рукою ОСОБА_7 , і почав її бити все сильніше і сильніше, після чого вона побачила, що в ОСОБА_7 потекла кров. Більше вона нічого не пам`ятає. Погроз з боку ОСОБА_3 вона не чула, бачила, що він бив ОСОБА_7 по обличчю руками. Коли вона прийшла до тями, то в кімнаті біля диванчику була кров. Також зазначила, що вона не бачила, щоб ОСОБА_3 бив ОСОБА_7 сокирою.

Винуватість обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, також підтверджується дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами:

- Протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 19.11.2022 року (т.1 а.с. 133), відповідно до якого заступник начальника СВ відділення поліції №6 Миколаївського РУП ГУ НП в Миколаївській області ОСОБА_16 відібрав усну заяву від ОСОБА_7 , яка просить вжити заходів до ОСОБА_3 , який 19.11.2022 року у ранковий час в приміщенні будинку за адресою: АДРЕСА_1 , погрожував їй фізичною розправою, а саме вбивством та наніс їй тілесні ушкодження.

- Протоколом огляду місця події від 19.11.2022 року з фототаблицею, доданою до нього (т.1 а.с. 141-158), відповідно до якого заступник начальника СВ відділення поліції №6 Миколаївського РУП ГУ НП в Миколаївській області ОСОБА_16 за згодою обвинуваченого ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 140) провів огляд місця події, яким встановив: місцем огляду є домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Територія вказаного домоволодіння огороджена частково. Вхід здійснюється через металеві ворота та хвіртку. Ліворуч від входу знаходиться одноповерховий будинок, вхід до якого здійснюється через дерев`яні двері. При виході з коридору будинку встановлено, що праворуч знаходиться вікно, крісло та стіл. На поверхні стола знаходяться посуд та рештки їжі. Під столом на поверхні підлоги виявлено предмет, зовні схожий на сокиру, яку було поміщено до паперової коробки і опечатано за допомогою бирки з написом "Пакет №1". Дана сокира має дерев`яне руків`я довжиною 55 см., металевий обух довжиною 19 см. На руків`ї та обуху знаходиться речовина темно-бурого кольору, а також залишки волосся. При огляді кухні встановлено, що з лівої та правої сторони знаходяться меблі. При огляді дверей блакитного кольору біля ручки виявлено пляму темно-бурого кольору, з якої було зроблено змив, який поміщено до поліетиленового конверту №2. Зліва на краю ліжка виявлено пляму темно-бурого кольору. На поверхні підлоги між двома диванами виявлені рештки волосся, які були поміщені та упаковані до поліетиленового конверту №3. Біля узбіччя дороги виявлено на поверхні землі дві кофти - жовту та зелено-сіру, які мають плями темно-бурого кольору, які були поміщені до спеціального пакету.

- Випискою із журналу медичної карти стаціонарного хворого КНП "Новоодеської багатопрофільної лікарні" (т.1 а.с. 165), відповідно до якої ОСОБА_7 19.11.2022 року об 11.00 год. була доставлена до лікарні та в неї були виявлені черепно-мозкова травма та рвана рана вушної раковини.

- Протоколом відібрання експериментальних зразків крові від 30.12.2022 року (т.1 а.с. 207), відповідно до якого заступник начальника СВ відділення поліції №6 Миколаївського РУП ГУ НП в Миколаївській області ОСОБА_16 з участю фельдшера відібрав у ОСОБА_7 експериментальні зразки крові, які поміщено до паперового конверту.

- Протоколом проведення слідчого експерименту від 30.12.2022 року з відеозаписом, що доданий до нього (т.1 а.с. 210-217), відповідно до яких заступник начальника СВ відділення поліції №6 Миколаївського РУП ГУ НП в Миколаївській області ОСОБА_16 провів слідчий експеримент за участю свідка ОСОБА_8 , яким встановив: на початку слідчого експерименту ОСОБА_8 коротко розповіла, що у листопаді 2022 року вона разом з ОСОБА_7 знаходилися в магазині в с. Кандибине Миколаївського району Миколаївської області та до них підійшов знайомий на ім`я ОСОБА_17 , та запропонував піти до нього додому поїсти та випити алкогольних напоїв, на що вони погодились та пішли до місця проживання ОСОБА_17 , де розпивали спиртні напої та спілкувалися. В подальшому між ОСОБА_18 та ОСОБА_19 відбувся словесний конфлікт, оскільки остання почала погано говорити про його покійну дружину. В ході конфлікту ОСОБА_20 наніс удар в ділянку голови ОСОБА_21 , яка сиділа в цей час на ліжку. Після чого ОСОБА_7 пішла додому. Далі свідок ОСОБА_8 пройшла на територію вказаного домоволодіння, зайшла всередину будинку, де вказала на місце, в якому вони знаходилися втрьох, коли випивали спиртні напої, і зазначила точне місце перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_7 . Також ОСОБА_8 за допомогою статиста продемонструвала взаємне розташування ОСОБА_3 відносно ОСОБА_7 в момент нанесення їй тілесних ушкоджень, а саме: нанесення ударів обома руками по голові та обличчю ОСОБА_7

- Протоколом проведення слідчого експерименту від 30.12.2022 року з фототаблицею до нього (т.2 а.с. 27-38), відповідно до яких заступник начальника СВ відділення поліції №6 Миколаївського РУП ГУ НП в Миколаївській області ОСОБА_16 провів слідчий експеримент з потерпілою ОСОБА_7 , яким встановив: на початку слідчого експерименту потерпіла ОСОБА_7 розповіла, що в листопаді 2022 року вона знаходилась по АДРЕСА_1 зі своєю сусідкою ОСОБА_14 за місцем проживання свого знайомого ОСОБА_22 , де вони сиділи у кімнаті будинку та випивали спиртні напої. Наступного дня зранку в них з ОСОБА_3 виник словесний конфлікт, у ході якого останній наніс їй один удар кулаком правої руки у обличчя зліва, після чого зтягнув її за волосся з ліжка на підлогу. Далі ОСОБА_7 пройшла до будинку вказаного домоволодіння, де за допомогою статиста продемонструвала, за яким столом та в якій кімнаті вони втрьох сиділи, де їй були спричинені тілесні ушкодження, чим саме та у який спосіб завдано тілесних ушкоджень ОСОБА_23 , а саме: потерпіла продемонструвала, як ОСОБА_3 кулаком правої руки завдав їй удару в обличчя зліва.

- Висновком експерта №10-і від 12.01.2023 року (т.2 а.с. 46-48), відповідно до якого кров ОСОБА_7 відноситься до групи А з ізогемаглютиніном анти-В ізосерологічної системи АВО.

- Висновком експерта №18/Ц від 07.02.2023 року (т.2 а.с. 54-57), відповідно до якого кров потерпілої ОСОБА_7 відноситься до групи А з ізогемаглютиніном анти-В ізосерологічної системи АВО. На сокирі, наданій на дослідження, знайдено сліди крові людини. При серологічному дослідженні слідів крові виявлено антиген А ізосерологічної системи АВО. Отже, сліди крові на сокирі могли походити від особи (осіб), в крові яких міститься виявлений антиген А, в тому числі від потерпілої ОСОБА_7

- Висновком експерта №13 від 10.01.2023 року (т.2 а.с. 63-65), відповідно до якого у ОСОБА_7 мали місце тілесні ушкодження у вигляді ран голови та саден обличчя, які могли утворитися від ударної дії тупими твердими предметами, якими могли бути руки, ноги та інше. Говорити про кількість ударних дій не є можливим, так як в наданих медичних документах не має чіткого опису та локалізації тілесних ушкоджень. Утворення даних тілесних ушкоджень 19.11.2022 року не виключається. По ступеню тяжкості дані тілесні ушкодження відносяться: рани голови - до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, а садна обличчя - до категорії легких тілесних ушкоджень. Відповідно до медичних документів будь-яких тілесних ушкоджень, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя, на тілі потерпілої не має.

- Протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 18.01.2023 року (т.2 а.с. 66-67), відповідно до якого заступник начальника СВ відділення поліції №6 Миколаївського РУП ГУ НП в Миколаївській області ОСОБА_16 провів впізнання за фотознімками, яким встановив, що потерпіла ОСОБА_7 впізнала особу на фотознімку №3, якою є чоловік на ім`я ОСОБА_17 , який є мешканцем с. Кандибине Миколаївського району Миколаївської області, і який знаходячись за місцем свого проживання, спричинив їй тілесні ушкодження. Відповідно до довідки до протоколу на фотознімку №3 зображений ОСОБА_3

- Протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 18.01.2023 року (т.2 а.с. 69-70), відповідно до якого заступник начальника СВ відділення поліції №6 Миколаївського РУП ГУ НП в Миколаївській області ОСОБА_16 провів впізнання за фотознімками, яким встановив, що свідок ОСОБА_8 впізнала особу на фотознімку №3, якою є чоловік на ім`я ОСОБА_17 , який є мешканцем с. Кандибине Миколаївського району Миколаївської області, і який знаходячись за місцем свого проживання, наніс ОСОБА_7 тілесні ушкодження. Відповідно до довідки до протоколу на фотознімку №3 зображений ОСОБА_3 .

При вирішенні питання щодо кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_3 , суд виходить з наступного.

Згідно зі ст. 15 КК України замахом на кримінальне правопорушення є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому кримінальне правопорушення не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Незакінченим є замах, якщо особа з причин, що не залежали від її волі, не вчинила усіх дій, які вважала необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця.

Разом з цим, замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі в тому разі, якщо вони були включені в ціль її діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, вона не могла й вчиняти замаху на їх досягнення.

При цьому, суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій (Постанова Пленуму Верховного Суду України №2 від 07.02.2003 року "Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи").

Якщо умисне вбивство може бути вчинено як з прямим, так і з непрямим умислом, то замах на умисне вбивство можливий лише з прямим умислом, тобто коли вчинене свідчило про те, що винний усвідомлював суспільну небезпечність своїх дій, передбачав можливість або неминучість настання смерті іншої людини і бажав її настання, однак смертельний результат не настав з незалежних від нього обставин.

Відповідно до статті 24 КК України умисел поділяється на прямий і непрямий. Межа між цими видами умислу визначається спрямованістю волі винного: діючи із прямим умислом, винний бажає настання певних наслідків, діючи з непрямим умислом - не бажає настання цих наслідків, але свідомо припускає їх настання.

Злочин не може бути кваліфікований як замах на вбивство у разі, коли винний діє з непрямим умислом, і відповідальність у цих випадках настає лише за наслідки, які фактично настали.

Визначальним для відмежування замаху на умисне вбивство від умисного завдання тілесного ушкодження є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тілесного ушкодження умислом винного охоплюється лише заподіяння таких ушкоджень за відсутності прямого наміру на вбивство. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі в тому разі, якщо вони передбачалися ціллю його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж винний діяв з непрямим умислом, він не може нести відповідальності за замах на вбивство. Злочин також не може бути кваліфікований як замах на вбивство і у випадках, коли винний діє з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті. Відповідальність у цих випадках настає лише за наслідки, які фактично були заподіяні.

За неконкретизованого умислу винний, вчиняючи злочин, хоча і передбачає можливість настання різних шкідливих наслідків, але до кінця не усвідомлює їх характеру і тяжкості.

А оскільки особа за невизначеного умислу одночасно передбачає різні за характером і тяжкістю наслідки, але фактично реалізується лише один з них, то кримінальна відповідальність настає за наслідки, що настали фактично.

Замах на вбивство може бути вчинено лише з прямим умислом, коли винний передбачав настання смерті потерпілого і бажав цього, але такі наслідки не настали з не залежних від його волі обставин. Відповідальність за замах на злочин можлива лише при умислі на вчинення певного конкретного злочину. При невизначеному умислі дії винного кваліфікуються не як замах на злочин, а залежно від фактичних наслідків, що від них настали.

Органом досудового розслідування ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, при наступних обставинах:

19.11.2022 року близько 05.00 год. ОСОБА_3 знаходився за місцем свого проживання, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , де разом з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 розпивав спиртні напої. В цей час між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 на ґрунті раптово виниклих неприязних особистих стосунків стався словесний конфлікт, в продовження якого у ОСОБА_3 виник раптовий злочинний умисел, спрямований на умисне вбивство ОСОБА_7 .

З метою реалізації свого злочинного умислу, направленого на умисне вбивство ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи реальну можливість настання тяжких наслідків у вигляді смерті ОСОБА_7 , свідомо допускаючи та бажаючи настання таких наслідків, умисно підійшов впритул та наніс два удари кулаком правої руки в ділянку щелепи зліва, після чого, схопивши правою рукою за волосся ОСОБА_7 , повалив останню на підлогу. В подальшому, ОСОБА_3 , продовжуючи свій умисел, пройшов до іншої кімнати будинку та з метою доведення свого злочинного умислу до кінця взяв у праву руку сокиру з дерев`яним руків`ям, яку вважав зручним знаряддям для протиправного заподіяння смерті ОСОБА_7 , та утримуючи вказану сокиру у руці, повернувся до кімнати, де на підлозі знаходилась ОСОБА_7 . Далі, ОСОБА_3 , підійшовши до ОСОБА_7 впритул, наніс останній три удари сокирою, а саме: тупою стороною (обухом) в життєво важливий орган - голову, два удари в район щелепи справа та зліва, та один удар в скроневу частину голови справа, чим спричинив потерпілій ОСОБА_7 тілесні ушкодження у вигляді ран голови, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, та саден обличчя, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. У подальшому ОСОБА_3 , вважаючи, що виконав усі дії, які вважав за необхідне для доведення злочину до кінця, оскільки ОСОБА_7 лежала на підлозі у приміщенні кімнати та не виявляла будь-яких ознак життя, довести свій злочинний умисел, направлений на протиправне заподіяння смерті іншій людині, до кінця не зміг з причин, що не залежали від його волі, в результаті чого смерть ОСОБА_7 не настала.

Однак, вищевказані докази, які сторона обвинувачення надала суду, підтверджують лише факт спричинення обвинуваченим ОСОБА_3 потерпілій ОСОБА_7 легких тілесних ушкоджень.

Проте, ці докази не підтверджують наявність умислу на заподіяння обвинуваченим ОСОБА_3 смерті потерпілій ОСОБА_7 .

Судом було встановлено та визнано доведеним, що 19.11.2022 року близько 05.00 год. ОСОБА_3 знаходився за місцем свого проживання, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , де разом з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 розпивав спиртні напої. В цей час між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 на ґрунті раптово виниклих неприязних особистих стосунків стався словесний конфлікт, в продовження якого у ОСОБА_3 виник прямий умисел, спрямований на заподіяння ОСОБА_7 тілесних ушкоджень.

З метою реалізації свого умислу, направленого на заподіяння ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, ОСОБА_3 долонею руки наніс ОСОБА_7 два удари по обличчю, після чого ОСОБА_3 штовхнув її на підлогу і наніс їй три-чотири удари кулаком руки в ділянку голови, спричинивши потерпілій ОСОБА_7 тілесні ушкодження у вигляді ран голови, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, та саден обличчя, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Суд, вважає, що стороною обвинувачення поза розумним сумнівом не доведено, що ОСОБА_3 мав умисел на вбивство ОСОБА_7 , як і не доведено, що він для досягнення своєї мети заподіяти смерть потерпілій обрав зручним знаряддям для вчинення цього злочину сокиру та нею спричинив потерпілій ОСОБА_7 тілесні ушкодження, наносячи удари сокирою, оскільки єдиними доказами, які це могли б підтвердити, є протоколи слідчих експериментів з потерпілою ОСОБА_7 та зі свідком ОСОБА_8 , однак обставини, які зафіксовані в цих протоколах, а саме в частині спричининення ОСОБА_3 потерпілій ОСОБА_7 тілесних ушкоджень із використанням сокири суперечать тим обставинам, які суд встановив, дослідивши безпосередні показання потерпілої ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_8 , оскільки останні в судовому засіданні показали, що не бачили, щоб ОСОБА_3 наносив удари ОСОБА_7 сокирою. Також суд зазначає, що ОСОБА_3 з 19.11.2022 року по 19.05.2023 року постійно перебував під вартою, а тому він жодним чином не міг схилити ні потерпілу, ні свідка, які були допитані в судовому засіданні 13 квітня 2023 року, щоб ті дали показання на його користь.

Крім того, як вбачається з протоколу прийняття заяви від потерпілої ОСОБА_7 про вчинене відносно неї правопорушення, остання зазначала і просила працівників поліції вжити заходів до ОСОБА_3 , який 19.11.2022 року погрожував їй фізичною розправою (вбивством) та спричинив тілесні ушкодження. Тобто, потерпіла ОСОБА_7 в своїй заяві про кримінальне правопорушення, вчинене ОСОБА_3 відносно неї, не повідомляла, що ОСОБА_3 намагався її вбити, а зазначала, що він лише погрожував їй фізичною розправою та спричинив тілесні ушкодження, що також узгоджується із тими показаннями, які потерпіла ОСОБА_7 надала суду.

Суд вважає, що показання потерпілої ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_8 під час слідчого експерименту і в суді відрізняються по своїй суті лише в частині щодо нанесення ОСОБА_3 потерпілій ОСОБА_7 ударів сокирою: під час судового розгляду потерпіла та свідок наполягали на тому, що ОСОБА_3 ударів сокирою потерпілій не наносив, а в ході слідчих експериментів вказували, що наносив. Співставивши ці твердження потерпілої та свідка з іншими доказами у справі, які свідчать про те, що тіло потерпілої зазнало травматичних впливів незначної сили, оскільки їй були спричинені легкі тілесні ушкодження, суд вважає, що показання потерпілої та свідка, надані під час досудового розслідування під час слідчих експериментів, не пояснюють фактів, установлених сукупністю інших доказів, на відміну від їх показань під час судового розгляду в суді. Тобто, суд не може врахувати показання потерпілої та свідка під час слідчих експериментів та покласти їх в основу вироку, оскільки їх показання під час слідчих експериментів в частині спричинення обвинуваченим тілесних ушкоджень за допомогою сокири не узгоджуються із фактично отриманими потерпілою тілесними ушкодженнями та відрізняються від їх показань в суді в цій частині, де ні свідок, ні потерпіла не вказували, що обвинувачений наносив потерпілій удари сокирою.

Крім того, під час допиту в суді свідок ОСОБА_8 повідомила, що під час слідчого експерименту з нею їй хтось із людей сказав, що ОСОБА_7 обвинувачений наносив удари сокирою по голові і сказав їй так говорити, що саме ОСОБА_3 наносив ОСОБА_7 удари сокирою, а тому вона так і показала, але сама вона не бачила, щоб ОСОБА_3 наносив ОСОБА_7 удари сокирою.

Потерпіла ОСОБА_7 07 липня 2023 року в судовому засіданні суду показала, що вона не брала участі в слідчому експерименті і на фототаблицях до протоколу зображена не вона, зазначила, що слідчий експеримент був проведений без її участі, а їй просто працівники поліції привезли протокол слідчого експерименту і вона в ньому просто розписалася.

Зважаючи на вищевикладене, у суду виникають обґрунтовані сумніви в достовірності показань потерпілої ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_8 , які зафіксовані в протоколах проведення слідчих експериментів з ними, в частині, де вони вказують, що ОСОБА_3 наносив ОСОБА_7 удари сокирою.

Показання потерпілої ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_8 в частині спричинення обвинуваченим тілесних ушкоджень потерпілій лише руками по голові та обличчю та без використання як знаряддя злочину сокири узгоджуються з показаннями обвинуваченого ОСОБА_3 , даними ним в судовому засіданні.

Стороною обвинувачення не спростована версія обвинуваченого ОСОБА_3 про те, що виявлена кров на сокирі, вилученій під час огляду місця події 19.11.2022 року, могла потрапити на сокиру випадково через її наявність на підлозі, де лежала потерпіла, та неподалік від неї під столом знаходилася сокира.

А тому, суд не бере до уваги інформацію, яка зафіксована в протоколах слідчих експериментів з потерпілою ОСОБА_7 та зі свідком ОСОБА_8 в частині спричининення ОСОБА_3 потерпілій ОСОБА_7 тілесних ушкоджень із використанням сокири як таку, яка суперечить іншим доказам по справі, в тому числі, безпосереднім показанням в суді свідка ОСОБА_8 та потерпілої ОСОБА_7 .

Також суд зазначає, що потерпіла ОСОБА_7 зазначала, що в момент побиття вона декілька разів втрачала свідомість. При цьому, судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 , потерпіла ОСОБА_7 та свідок ОСОБА_8 в той день вживали горілку, із показань обвинуваченого та свідка потерпіла ОСОБА_7 горілки випила забагато. А тому стороною обвинувачення поза розумним сумнівом не доведено, що після отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_7 "лежала і не виявляла будь-яких ознак життя", так як це є лише припущенням, оскільки вона була в стані алкогольного сп`яніння і могла втратити свідомість саме через це, а не внаслідок отриманих тілесних ушкоджень, а доказування не може грунтуватись на припущеннях і всі сумніви тлумачаться на користь обвинуваченого. Факт перебування потерпілої в стані алкогольного сп`яніння підвержується даними висновку експерта № 13 від 10.01.2023 року, в якому вказано, що в медичній карті стаціонарного хворого №1975 КНП "Новоодеської багатопрофільної лікарні" на ім`я ОСОБА_7 містяться дані про те, що потерпіла ОСОБА_7 потрапила до лікарні 19.11.2022 року об 11.00 год. зі скаргами на "головні болі, запаморочення". З її слів вона була побита невідомими, нічого не пам`ятає, пролежала всю ніч під дощем. На тулубі потерпілої виявлено гематоми, на обличчі садна, різкий запах алкоголю з порожнини рота, встановлено діагноз: алкогольне сп`яніння, переохолодження. Закрита ЧМТ, рвана рана правої вушної раковини.

Окрім того, з аналізу досліджених судом доказів встановлено, що через деякий час після того, як ОСОБА_3 припинив наносити ОСОБА_7 удари, остання самостійно підвелася і покинула територію домоволодіння ОСОБА_3 .

Зі змісту рапорту помічника чергового відділеня поліції №6 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_24 вбачається, що 19.11.2022 року о 08 год. 58 хв. надійшло повідомлення від ОСОБА_25 про те, що 19.11.2022 року о 08 год. 55 хв. в АДРЕСА_1 заявниця знайшла на вулиці односільчанку ОСОБА_26 з тілесними ушкодженнями. - (т.1 а.с.134). Тобто, ОСОБА_3 об`єктивно, якщо б дійсно бажав спричинити смерть потерпілій ОСОБА_7 , то він мав можливість це зробити в період часу - з 5.00 год. ранку до 08 год. 55 хв., але він цього не робив і не переслідував потерпілу ОСОБА_7 , щоб заподіяти їй смерть, хоча йому ніщо не перешкоджало це зробити.

Тобто, із фактичних обставин справи суд виснуває, що між обвинуваченим ОСОБА_3 та потерпілою ОСОБА_7 не було неприязні, конфлікт між ними виник раптово, на побутовому ґрунті, тілесні ушкодження, які отримала потерпіла від рук обвинуваченого, є легкими, і обвинувачений не переслідував потерпілу після того, як вона самотужки покинула приміщення його домоволодіння, хоча мав таку можливість, то такі зовнішні прояви діяння явно свідчать про відсутність в діях обвинуваченого умислу на спричинення смерті потерпілій.

Таким чином, встановлені судом обставини, характер, інтенсивність та локалізація нанесених потерпілій тілесних ушкоджень, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, поведінка обвинуваченого після вчинення діяння, не дають суду достатніх підстав для висновку про те, що ОСОБА_3 діяв з прямим умислом на умисне вбивство потерпілої ОСОБА_7 .

Крім того, суд приймає до уваги, що в пред`явленому ОСОБА_3 обвинуваченні за ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України зазначено, що з метою реалізації свого злочинного умислу, направленого на умисне вбивство ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи реальну можливість настання тяжких наслідків у вигляді смерті ОСОБА_7 , свідомо допускаючи та бажаючи настання таких наслідків, умисно підійшов впритул та наніс два удари кулаком правої руки в область щелепи зліва, після чого, схопивши правою рукою за волосся ОСОБА_7 , повалив останню на підлогу. В подальшому ОСОБА_3 , продовжуючи свій умисел, пройшов до іншої кімнати будинку та з метою доведення свого злочинного умислу до кінця взяв у праву руку сокиру з дерев`яним руків`ям, яку вважав зручним знаряддям для протиправного заподіяння смерті ОСОБА_7 , та утримуючи вказану сокиру у руці, повернувся до кімнати, де на підлозі знаходилась ОСОБА_7 . Далі, ОСОБА_3 , підійшовши до ОСОБА_7 впритул, наніс останній три удари сокирою, а саме: тупою стороною (обухом) в життєво важливий орган - голову, а саме: два удари в район щелепи справа та зліва, та один удар в скроневу частину голови справа, чим спричинив потерпілій ОСОБА_7 тілесні ушкодження у вигляді ран голови, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, та саден обличчя, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Проте, відповідно до ст.24 КК України та судової практики Верховного Суду умисел поділяється на прямий і непрямий. Межа між цими видами умислу визначається спрямованістю волі винного: діючи із прямим умислом, винний бажає настання певних наслідків, діючи з непрямим умислом - не бажає настання цих наслідків, але свідомо припускає їх настання.

Отже, замах на умисне вбивство можливий лише з прямим умислом, тобто коли вчинене свідчило про те, що винний усвідомлював суспільну небезпечність своїх дій, передбачав можливість або неминучість настання смерті іншої людини і бажав її настання, однак смертельний результат не настав з незалежних від нього обставин.

Визначальним для відмежування замаху на умисне вбивство від умисного завдання тілесного ушкодження є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тілесного ушкодження умислом винного охоплюється лише заподіяння таких ушкоджень за відсутності прямого наміру на вбивство.

Таким чином, виходячи із встановлених судом фактичних обставин справи, що всі сумніви тлумачаться на користь обвинуваченого, суд вважає, що стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом наявність у обвинуваченого ОСОБА_3 прямого, чи будь-якого іншого умислу на спричинення смерті потерпілій ОСОБА_7 .

Дослідивши в сукупності зібрані у справі докази, оцінивши всі обставини вчиненого діяння, враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку обвинуваченого, та його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій, суд дійшов висновку, що поведінка обвинуваченого до, під час та безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення свідчить про відсутність в нього прямого, чи будь-якого іншого умислу на вбивство потерпілої, оскільки він не бажав настання таких налідків, як смерть потерпілої, та доводить лише те, що він діяв з умислом на спричинення тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_7 , а тому повинен нести відповідальність лише за фактично заподіяні наслідки - у виді спричинених тілесних ушкоджень.

Аналізуючи надані стороною обвинувачення докази у справі, які досліджені під час судового розгляду, суд виснуває, що пред`явлене органом досудового розслідування обвинувачення ОСОБА_3 у замаху на вбивство потерпілої ОСОБА_7 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, не знайшло свого підтвердження при судовому розгляді кримінального провадження.

Відповідно до ч. 3 ст. 337 КПК України з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Тобто, межі повноважень суду щодо перекваліфікації злочину окреслені названою нормою, згідно з якою зміна кваліфікації допускається лише в бік покращення становища обвинуваченого, зокрема шляхом застосування кримінального закону про менш тяжкий злочин.

Закриття судом кримінального провадження у тих випадках, коли існують підстави для перекваліфікації дій обвинуваченого судом, не виправдовує легітимних очікувань особи, яка зазнала шкоди і не узгоджується із завданнями кримінального судочинства.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року (справа № 552/2540/20).

Юридична оцінка діяння у межах висунутого обвинувачення належить до кола питань, що вирішуються судом під час ухвалення вироку (пункт другий частини першої статті 368 КПК). Відповідне судове рішення, як передбачено частиною другою статті 371 зазначеного Кодексу, ухвалюється в нарадчій кімнаті. До цього часу висловлювати власну позицію по суті справи, а також вчиняти будь-які дії, що є прямим або опосередкованим проявом такої позиції, суд не вправі, оскільки це може викликати обґрунтований сумнів у його неупередженості.

Таким чином, під час судового розгляду кримінального провадження, розпочатого і спрямованого до суду за процедурою публічного обвинувачення, якщо прокурор у порядку статті 338 КПК України не вносив до обвинувачення змін, які б трансформували його у приватне, до видалення суду до нарадчої кімнати не виникає жодних процесуальних перешкод для продовження кримінального провадження незалежно від наявності чи відсутності матеріально-правових підстав для перекваліфікації діяння на злочин приватного обвинувачення. Адже до прийняття судом відповідного рішення по суті справи процес не втрачає ознак публічності і його перебіг не ставиться у залежність від позиції потерпілого.

Водночас відповідно до вимог частини шостої статті 22 КПК України у перебігу судового провадження суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зобов`язаний створити потерпілому, як і іншим учасникам процесу, необхідні умови для реалізації його процесуальних прав, зокрема вжити заходів для забезпечення прибуття потерпілого в судове засідання, роз`яснити права, передбачені статтею 56 цього Кодексу, допитати його, надати можливість подавати докази, заявляти клопотання, висловлювати свою думку щодо клопотань сторін, виступати у судових дебатах, виражати власну позицію щодо питань, пов`язаних з притягненням обвинуваченого до кримінальної відповідальності, а за необхідності - запропонувати уточнити таку позицію.

За результатами судового розгляду в нарадчій кімнаті суд відповідно до вимог статей 284, 369, 371-374 КПК України ухвалює вирок або постановляє ухвалу, якими кримінальне провадження закінчується. З огляду на зазначене у контексті наявної у справі виключної правової проблеми з моменту видалення суду до нарадчої кімнати постає питання не щодо наявності чи відсутності підстав для продовження провадження, а щодо змісту і форми рішення, яке суд має право прийняти.

Кримінальний процесуальний закон передбачає можливість повернення до вже завершених стадій судового процесу лише для відновлення з`ясування обставин, установлених під час кримінального провадження, та перевірки їх доказами. Відповідно до частини п`ятої статті 364 та частини четвертої статті 365 КПК суду надано такі повноваження лише як виняток із загального правила у двох випадках: якщо під час судових дебатів виникне потреба подати нові докази або обвинувачений в останньому слові повідомить про нові обставини, які мають істотне значення для кримінального провадження. Нормами цього Кодексу не передбачено права суду після видалення до нарадчої кімнати відновити будь-яку з попередніх стадій провадження з метою уточнення процесуальних позицій сторін.

Вихід з нарадчої кімнати лише з метою надання потерпілому пропозиції висловитися про можливість застосування конкретної норми закону про кримінальну відповідальність поставить під сумнів неупередженість суду. Адже такі дії матимуть явно виражені ознаки висловлення судом ще до прийняття рішення по суті обвинувачення попередньої власної позиції щодо кваліфікації діяння.

Вказана правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року, в справі №288/1158/16-к .

За таких обставин, суд враховує те, що в матеріалах (т.1 а.с. 133) справи наявний протокол прийняття заяви від потерпілої ОСОБА_7 від 19.11.2022 року, відповідно до якого заступник начальника СВ відділення поліції №6 Миколаївського РУП ГУ НП в Миколаївській області ОСОБА_16 відібрав усну заяву від ОСОБА_7 , яка просить вжити заходів до ОСОБА_3 , який 19.11.2022 року у ранковий час в приміщенні будинку за адресою: АДРЕСА_1 , погрожував їй фізичною розправою, а саме вбивством та наніс тілесні ушкодження, що свідчить про наявність заяви потерпілої про притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності. Також в ході судового розгляду потерпіла ОСОБА_7 прямо і беззастережно не відмовилася від обвинувачення. В ході судового розгляду потерпіла ОСОБА_7 зазначала лише, що вважає, що у ОСОБА_3 не було умислу на спричинення їй смерті, але той спричинив їй тілесні ушкодження, за що повинен нести відповідальність, передбачену законом. Така позиція потерпілої не тягне припинення кримінального провадження шляхом його закриття на підставі пункту сьомого частини першої та частини сьомої статті 284 КПК після перекваліфікації діяння на злочин приватного обвинувачення.

Тому, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов висновку про те, що дії обвинуваченого ОСОБА_3 слід перекваліфікувати з ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України, і суд вважає правильною кваліфікацією дій ОСОБА_3 за ч. 2 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, оскільки 19.11.2022 року близько 05.00 год. ОСОБА_3 знаходився за місцем свого проживання, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , де разом з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 розпивав спиртні напої. В цей час між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 на ґрунті раптово виниклих неприязних особистих стосунків стався словесний конфлікт, в продовження якого у ОСОБА_3 виник прямий умисел, спрямований на заподіяння ОСОБА_7 тілесних ушкоджень. З метою реалізації свого умислу, направленого на заподіяння ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, ОСОБА_3 долонею руки наніс ОСОБА_7 два удари по обличчю, після чого ОСОБА_3 штовхнув її на підлогу і наніс їй три-чотири удари кулаком руки в ділянку голови, спричинивши потерпілій ОСОБА_7 тілесні ушкодження у вигляді ран голови, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, та саден обличчя, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_3 виду і міри покарання суд враховує характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, дані про особу обвинуваченого.

Згідно зі ст. 12 КК України вчинене обвинуваченим ОСОБА_3 кримінальне правопорушення відноситься до категорії кримінальних проступків.

Обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_3 відповідно до ст. 66 КК України, судом не встановлено.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_3 відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Обвинувачений ОСОБА_3 раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває.

Відповідно до характеристики старости Кандибинського старостинського округу Костянтинівської сільської ради Миколаївської області від 21.11.2022 року №37 ОСОБА_27 за період проживання на території округу зловживає алкоголем, ніде не працює, проживає за тимчасові заробітки, схильний до агресивної поведінки, іноді буває неадекватний, вживає нецензурну лексику.

На підставі наведеного, суд з урахуванням ступеня та характеру суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, даних про особу обвинуваченого вважає, що ОСОБА_3 необхідно призначити покарання у виді арешту на строк 6 (шість) місяців.

Крім того, судом встановлено, що 19.11.2022 року ОСОБА_3 було затримано та слідчим суддею йому було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який в подальшмоу продовжувався, і ОСОБА_3 до 19.05.2023 року постійно перебував під вартою. Тобто, строк попереднього ув`язнення ОСОБА_3 становить рівно 6 (шість) місяців.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті. При призначенні покарань, не зазначених у частині першій цієї статті, суд, враховуючи попереднє ув`язнення, може пом`якшити покарання або повністю звільнити засудженого від його відбування.

Відповідно до п. 1-а ч. 1 ст. 72 КК України при складанні покарань за сукупністю кримінальних правопорушень та сукупністю вироків менш суворий вид покарання переводиться в більш суворий вид виходячи з такого їх співвідношення - одному дню позбавлення волі відповідають: а) один день тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або арешту.

Таким чином, суд вважає, що на підставі ст. 72 КК України необхідно зарахувати в строк відбування покарання ОСОБА_3 період його тримання під вартою з 19.11.2022 року по 19.05.2023 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день арешту, та вважати його таким, що відбув покарання повністю.

За приписами ст. 118 КПК одним із видів процесуальних витрат є витрати, пов`язані із залученням експертів.

Відповідно до положень частин 1, 2 ст. 122 КПК витрати, пов`язані із залученням, зокрема експерта, несе сторона кримінального провадження, яка його залучила, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Залучення стороною обвинувачення спеціалістів, експертів спеціалізованих державних установ, проведення експертизи (обстежень і досліджень) за дорученням слідчого судді або суду здійснюються за рахунок коштів, що за цільовим призначенням виділяються таким експертним установам з Державного бюджету України.

Згідно з ч. 2 ст. 124 КПК у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

У цьому провадженні було проведено ряд судових експертиз, однак в обвинувальному акті зазначено, що процесуальні витрати в кримінальному провадженні відсутні. Крім того, прокурор не просив суд стягнути з обвинуваченого процесуальні витрати і не надав суду будь-яких доказів, що такі витрати існують взагалі та не надав документи, які підтверджують їх вартість, а тому за таких обставин суд не вбачає підстав для стягнення з обвинуваченого процесуальних витрат.

Таким чином, судом встановлено, що у даному кримінальному провадженні процесуальні витрати відсутні, а цивільний позов потерпілою ОСОБА_7 в кримінальному провадженні не заявлявся.

Строк запобіжного заходу в кримінальному провадженні, який обирався у вигляді тримання під вартою, сплив 19.05.2023 року.

Суд вважає, що до набрання вироком законної сили підстав для обрання обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжного заходу не має, так як відсутні ризики, передбачені ст. 177 КПК України, та останній визнанний судом таким, що повністю відбув покарання.

В кримінальному провадженні наявні наступні речові докази:

- відповідно до постанов про визнання речовими доказами від 19.11.2022 року (т.1 а.с. 159-164) заступник начальника СВ відділення поліції №6 Миколаївського РУП ГУ НП в Миколаївській області ОСОБА_16 визнав речовими доказами: змив речовини бурого кольору, який поміщено до паперового конверту з написом "Пакет №2" та опечатано, пасмо волосся, яке поміщено до паперового конверту з написом "Пакет №3" та опечатано, дві кофти з плямами бурого кольору, які поміщено до спеціального пакету ЕХР 0414362, сокиру з дерев`яним руків`ям, яку поміщено до паперової коробки з паперовою биркою "Пакет №1" та опечатано, які передано на зберігання до кімнати речових доказів відділення поліції №6 Миколаївського РУП ГУ НП в Миколаївській області;

- відповідно до постанов про визнання речовими доказами від 08.02.2023 року (т.2 а.с. 72-74) та від 21.01.2023 року (т.2 а.с. 75-77), відповідно до яких заступник начальника СВ відділення поліції №6 Миколаївського РУП ГУ НП в Миколаївській області ОСОБА_16 визнав речовим доказом сокиру з дерев`яним руків`ям, яку поміщено до паперової коробки, прикріплено паперову бирку з написами "Висновок експерта №18/ц від 31.01.2023 року", опечатано печаткою МОБ СМЕ, зразок крові ОСОБА_7 , висушений на марлі, яку запаковано в первинну упаковку, а саме: паперовий конверт №1, який підписано та опечатано, та передано на зберігання до кімнати речових доказів відділення поліції №6 Миколаївського РУП ГУ НП в Миколаївській області.

Суд вважає, що долю речових доказів необхідно вирішити відповідно до ст. 100 КПК України, а саме:

- змив речовини бурого кольору, який поміщено до паперового конверту з написом "Пакет №2" та опечатано, пасмо волосся, яке поміщено до паперового конверту з написом "Пакет №3" та опечатано, зразок крові ОСОБА_7 , висушений на марлі, яку запаковано в первинну упаковку, а саме: паперовий конверт №1, який підписано та опечатано, які було передано на зберігання до камери зберігання речових доказів відділення поліції №6 Миколаївського РУП ГУ НП в Миколаївській області, - слід знищити;

- дві кофти з плямами бурого кольору, які поміщено до спеціального пакету ЕХР 0414362, які було передано на зберігання до камери зберігання речових доказів відділення поліції №6 Миколаївського РУП ГУ НП в Миколаївській області, - слід повернути за належністю ОСОБА_7 ;

- сокиру з дерев`яним руків`ям, яку поміщено до паперової коробки, прикріплено паперову бирку з написами "Висновок експерта №18/ц від 31.01.2023 року", опечатано печаткою МОБ СМЕ, яку було передано на зберігання до камери зберігання речових доказів відділення поліції №6 Миколаївського РУП ГУ НП в Миколаївській області, - слід повернути за належністю ОСОБА_3 .

Суд вважає, що підстав для конфіскації сокири з дерев`яним руків`ям немає, оскільки стороною обвинувачення не доведено, що дана сокира була використана як знаряддя вчинення кримінального правопорушення.

За таких обставин, відповідно до ч.4 ст.174 КПК України суд вважажє за необхідне скасувати арешт, накладений на підставі ухвали слідчого судді Новоодеського районного суду Миколаївської області від 25.11.2022 року.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368-371, 373-374, 375, 376, 615 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, і призначити йому покарання:

- за ч. 2 ст. 125 КК України - у виді арешту строком на 6 (шість) місяців.

Строк відбування покарання ОСОБА_3 обчислювати з моменту затримання - 19.11.2022 року.

На підставі ст. 72 КК України зарахувати в строк відбування покарання ОСОБА_3 період його тримання під вартою з 19.11.2022 року по 19.05.2023 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день арешту, та вважати його таким, що відбув покарання повністю.

Речові докази у даному кримінальному провадженні, а саме:

- змив речовини бурого кольору, який поміщено до паперового конверту з написом "Пакет №2" та опечатано, пасмо волосся, яке поміщено до паперового конверту з написом "Пакет №3" та опечатано, зразок крові ОСОБА_7 , висушений на марлі, яку запаковано в первинну упаковку, а саме: паперовий конверт №1, який підписано та опечатано, які було передано на зберігання до камери зберігання речових доказів відділення поліції №6 Миколаївського РУП ГУ НП в Миколаївській області, - знищити;

- дві кофти з плямами бурого кольору, які поміщено до спеціального пакету ЕХР 0414362, які було передано на зберігання до камери зберігання речових доказів відділення поліції №6 Миколаївського РУП ГУ НП в Миколаївській області, - повернути за належністю ОСОБА_7 ;

- сокиру з дерев`яним руків`ям, яку поміщено до паперової коробки, прикріплено паперову бирку з написами "Висновок експерта №18/ц від 31.01.2023 року", опечатано печаткою МОБ СМЕ, яку було передано на зберігання до камери зберігання речових доказів відділення поліції №6 Миколаївського РУП ГУ НП в Миколаївській області, - повернути за належністю ОСОБА_3 .

Арешт на сокиру з дерев`яним руків`ям, накладений на підставі ухвали слідчого судді Новоодеського районного суду Миколаївської області від 25 листопада 2022 року, - скасувати.

Цивільний позов потерпілою ОСОБА_7 в кримінальному провадженні не заявлявся. Процесуальні витрати в кримінальному провадженні відсутні.

Строк запобіжного заходу в кримінальному провадженні, який обирався у вигляді тримання під вартою, сплив 19.05.2023 року.

Запобіжний захід ОСОБА_3 не обирати, оскільки останній визнанний судом таким, що повністю відбув покарання.

На вирок суду може бути подана апеляційна скарга до Миколаївського апеляційного суду через Веселинівський районний суд Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому, представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, та прокурору, а учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, - не пізніше наступного дня після ухвалення судового рішення.

Суддя Веселинівського районного суду

Миколаївської області ОСОБА_1