ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/858/23 Справа № 213/3558/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

судді-доповідача: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю

секретаря судового засідання: ОСОБА_5

особи, відносно якої розглядається клопотання: ОСОБА_6

законного представника: ОСОБА_7

захисника адвоката: ОСОБА_8

потерпілої: ОСОБА_9

представника потерпілої адвоката: ОСОБА_10

прокурора: ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_6 та потерпілої ОСОБА_9 на ухвалу Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 листопада 2022 року у кримінальному провадженні за №0000063 від 21.05.2021 року за обвинуваченням ОСОБА_6 , за ч.1 ст.162, ч.1 ст. 125, ч.1 ст. 129 , ч.1 ст. 126 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 листопада 2022 року задоволено клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру, у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000063, відносно ОСОБА_6 у вчиненні суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.162, ч.1 ст. 125, ч.1 ст. 129 , ч.1 ст. 126 КК України.

Застосовано до ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, громадянин України, освіта вища, офіційно не працює, не одружений, має на утриманні неповнолітніх дітей, не судимий, має інвалідність, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу з звичайним наглядом. Вирішено питання про арешт майна та речові докази.

Залишено без задоволення цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_6 про стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу.

Згідно ухвали суду, ОСОБА_6 , 07.05.2021р. приблизно о 18:30 годині, знаходився поблизу квартири розташованої по АДРЕСА_2 , яка на праві приватної власності належить ОСОБА_9 . ОСОБА_6 в цей же час в порушення ст.. 30 Конституції України (згідно якої кожному гарантується право на недоторканість житла), через відчинені двері ввірвався незаконно, за відсутності законних підстав, тобто незаконно проник до приміщення вищезазначеної квартири.

Продовжуючи своє суспільне небезпечне діяння ОСОБА_6 , 07.05.2021р. приблизно о 18:30 годин, знаходячись в приміщенні квартири розташованої по АДРЕСА_2 , застосовуючи фізичну силу рук, наніс ОСОБА_9 правим кулаком удари в область обличчя, плеча та верхніх кінцівок, спричинивши останній тілесні ушкодження у вигляді: синці обличчя і правого плеча, садна правої і лівої верхньої кінцівок, які згідно висновку судово-медичної експертизи №711 від 31.05.2021р. за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, як такі, що мають незначні скороминучі наслідки.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, 07.05.2021р. приблизно о 18:35 годин, знаходячись в приміщенні квартири розташованої по АДРЕСА_2 , ОСОБА_6 тримаючи в своїй руці ніж, замахнувся над обличчям потерпілої ОСОБА_9 , при цьому погрожуючи словесно їй вбивством, тим самим підтверджуючи готовність до вчинення насильницьких дій, а коли свідок ОСОБА_12 почала стукати в вікно - опустив ніж та покинув місце вчинення кримінального правопорушення.

Крім цього, 09.05.2021р. приблизно о 16:15 годині, знаходячись в приміщенні квартири розташованої по АДРЕСА_2 , ОСОБА_6 застосовуючи фізичну силу рук наніс ОСОБА_9 своїм правим кулаком удар в область лівого плеча чим завдав фізичного болю і не спричинив тілесних ушкоджень.

На вказану ухвалу суду захисником ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_6 подано апеляційну скаргу у якій не заперечуючи винність ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.162, ч.1 ст. 129, ч.1 ст. 126 КК України вважає, що суд міг не застосовувати примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу з звичайним наглядом, а обмежитися амбулаторним наглядом. Обґрунтовуючи вказує, що ОСОБА_6 вже після скоєних кримінальних правопорушень та проведеної судово-психіатричної експертизи, знаходився на стаціонарному лікуванні в КП КБППД ДОР з 31.05.2021 року по 17.07.2021 року, та з 13.08.2021 року по 09.09.2021 року (довідка знаходиться в матеріалах справи). Вказує, що лікар КП КБППД ДОР, надав довідку від 30.11.2022 року, про те що, гр. ОСОБА_6 , не потребує госпіталізації до психіатричного закладу. Просить змінити ухвалу Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25.11.2022 року відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з застосовані примусові заходи медичного характеру у вигляді - госпіталізації до психіатричного закладу з звичайним наглядом, на амбулаторний нагляд.

Також на вказану ухвалу суду потерпіла ОСОБА_9 подала апеляційну скаргу, в якій не заперечуючи доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, не погодилась з оскаржуваною ухвалою суду в частині вирішення цивільного позову. Вважає, що судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги посилання цивільного позивача та положення ч. 1 ст. 1186 ЦК України. Вказує, що цивільним позивачем в цивільному позові було належним чином обґрунтовано, що підозрюваний ОСОБА_6 працює в ПАТ "АМКР" на посаді слюсара-ремонтника, має самостійний дохід, тож з урахуванням матеріального становища може самостійно відшкодувати завдану шкоду. Також вказує, що згідно медичних довідок, що містяться в матеріалах кримінального провадження, має психічні поведінкові розлади внаслідок вживання канабіоїдів, синдром залежності, вживає алкогольні напої. Вважає, що цивільний відповідач офіційно працює, отримує пенсію, має дохід, вживає наркотичні та алкогольні речовини, що документально підтверджено та в силу ч. 1 ст. 1186 ЦК України, суд може постановити рішення про відшкодування завданої шкоди. Зазначає, що під час судового розгляду ОСОБА_6 цивільний позов просив задовольнити частково. Вказує, що ОСОБА_6 за час перебування у шлюбі погрожував їй, міг штовхати, раніше завдавав тілесні ушкодження, та вона була визнана потерпілою у кримінальному провадженні за підозрою ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, також ОСОБА_6 погрожував їй вбивством. Вважає, що ОСОБА_6 після вчинених дій, не несе жодної відповідальності, в тому числі майнової. Просить оскаржувану ухвалу змінити та цивільний позов задовольнити повністю. Стягнути з ОСОБА_6 на її користь моральну шкоду, завдану вчиненням кримінального правопорушення у розмірі 30000 гривень та витрати на правову допомогу у розмірі 27000 гривень.

Прокурором у кримінальному провадженні ОСОБА_13 подано заперечення на апеляційні скарги, у яких вважає їх необґрунтованими та просить апеляційні скарги адвоката ОСОБА_8 та потерпілої ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Сторони кримінального провадження про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, це підтверджується наявними матеріалами справи, клопотань про відкладення слухання справи не надходило.

Заслухавши суддю - доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали провадження, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення за ч.1 ст.162, ч.1 ст. 125, ч.1 ст. 129 , ч.1 ст. 126 КК України за обставин, викладених у вироку суду та кваліфікація його дій в апеляційних скаргах не оскаржуються, а тому, відповідно до ст. 404 КПК України, не є предметом апеляційного розгляду.

Доводи апеляційної скарги захисника, що суд міг не застосовувати примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу з звичайним наглядом, а обмежитися амбулаторним наглядом є необґрунтованим.

Відповідно до ч.2 ст. 19 КК України, не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим Кодексом, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. До такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.

Відповідно до ст. 92 КК України примусовими заходами медичного характеру є надання амбулаторної психіатричної допомоги, поміщення особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, в спеціальний лікувальний заклад з метою її обов`язкового лікування, а також запобігання вчиненню нею суспільно небезпечних діянь.

Відповідно до ст. 93 КК України примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб: 1) які вчинили у стані неосудності суспільно небезпечні діяння; 2) які вчинили у стані обмеженої осудності кримінальні правопорушення; 3) які вчинили кримінальне правопорушення у стані осудності, але захворіли на психічну хворобу до постановлення вироку або під час відбування покарання.

Відповідно до ст. 503 КПК України кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється за наявності достатніх підстав вважати, що особа вчинила суспільно небезпечне діяння, передбачене законом України про кримінальну відповідальність, у стані неосудності.

З урахуванням наведеного та положень ч. 1 ст. 505 КПК України у кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів медичного характеру доказуванню підлягають, зокрема: час, місце, спосіб та інші обставини вчинення суспільно небезпечного діяння; вчинення діяння цією особою; наявність у цієї особи розладу психічної діяльності в минулому, ступінь і характер розладу психічної діяльності чи психічної хвороби на час вчинення суспільно небезпечного діяння чи на час досудового розслідування; небезпечність особи внаслідок її психічного стану для себе самої та інших, а також можливість завдання іншої істотної шкоди такою особою.

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи (висновок експерта №105 від 12.08.2021р) ОСОБА_6 у період інкримінованого йому діяння страждав і в теперішній час страждає хронічним психічним захворюванням у формі органічного шизофреноподібного розладу. Зазначене хронічне психічне захворювання позбавляло останнього можливості в періоди часу, що відноситься до інкримінованих йому діянь, віддавати собі звіт в своїх діях (бездіяльності) та керувати ними. За своїм психічним станом ОСОБА_6 , у даний час також не може віддавати собі звіт в своїх діях (бездіяльності) та керувати ними. За своїм психічним станом потребує застосування до нього примусового заходу медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом.

Тобто, у ОСОБА_6 встановлено наявність як медичного критерію - психічне захворювання, так і інтелектуальної та вольової ознак юридичного критерію нездатність розуміти свої дії та керувати ними.

Відповідно до вимог ст. 94 КК України надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку застосовується судом стосовно особи, яка страждає на психічні розлади і вчинила суспільно небезпечне діяння, якщо особа за станом свого психічного здоров`я не потребує госпіталізації до закладу психіатричної допомоги.

В п.3 Постанови Пленуму № 7 від 03.06.2005 р. «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» при вирішенні питання застосування до особи примусових заходів медичного характеру слід враховувати, що примусові заходи медичного характеру мають застосовуватися лише за наявності у справі обґрунтованого висновку експертів-психіатрів про те, що особа страждає на психічну хворобу чи має інший психічний розлад, які зумовлюють її неосудність або обмежену осудність і викликають потребу в застосуванні щодо неї таких заходів, а примусове лікування щодо осіб, які вчинили кримінальні правопорушення та страждають на хворобу, що становить небезпеку для здоров`я інших осіб за висновком судово-психіатричної експертизи.

Також у матеріалах справи наявна довідка, що ОСОБА_6 знаходився на стаціонарному лікуванні в КП КБППД ДОР з 31.05.2021р. по 15.07.2021р., та з 13.08.2021р. по 09.09.2021р.

Також до апеляційного суду надана довідка від лікаря психіатра ОСОБА_14 , що ОСОБА_6 лікується у лікаря психіатра з 2011 року на привід «органічний розлад особистості шизофрено подібного розладу», зазначено про його лікування та психічний стан. Зазначено, що на момент огляду в стаціонарного лікування не потребує за станом здоров`я, а також зазначені рекомендації щодо прийому ліків.

Апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції, після повного дослідження доказів у справі, обґрунтовано зроблено висновок про безпідставність у застосуванні примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_6 у вигляді амбулаторного нагляду, оскільки судова психіатрична експертиза встановила необхідність госпіталізації ОСОБА_6 до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом, надані довідки стороною захисту, враховуючи вимоги закону про обов`язкове проведення експертизи психічного стану особи, не дають підстав для зміни законного та аргументованого рішення суду першої інстанції про застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді - госпіталізації до психіатричного закладу з звичайним наглядом.

Що стосується доводів апеляційної скарги потерпілої ОСОБА_9 , що судом безпідставно залишено без задоволення цивільний позов про стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу, ці доводи є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Відповідно до ст. 1186 ЦК України передбачено, що якщо шкоди було завдано особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними у зв`язку з психічним розладом або недоумством, суд може постановити рішення про відшкодування цієї шкоди її чоловіком (дружиною), батьками, повнолітніми дітьми, якщо вони проживали разом з цією особою, знали про її психічний розлад або недоумство, але не вжили заходів щодо запобігання шкоді.

Згідно наявних матеріалів справи відповідачем за позовом потерпілої є ОСОБА_6 відносно якого підлягають застосуванню примусові заходи медичного характеру через наявність у нього психічного захворювання, яке позбавляло його можливості усвідомлювати свої дії та керувати ними в момент вчинення кримінальних правопорушень.

Тобто відповідно до вимог ст. 1186 ЦК України шкода, завдана особою, яка в момент її завдання не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, не відшкодовується.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_6 не повинен відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві і це є законний представник ОСОБА_6 , про що було відомо потерпілій та її представнику протягом всього судового розгляду та у апеляційній скарзі апелянт цього факту не оскаржує.

Але такого клопотання про заміну належним відповідачем не належного до суду позивачем не було подано.

Потерпіла ОСОБА_9 та її представник відповідно до вимог ст. 51 ЦПК України до суду першої інстанції клопотання про заміну первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі не подавали.

Апеляційний суд зазначає, що суд встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_9 суд першої інстанції, дійшов правильного висновку, оскільки позивачем неправильно визначено суб`єктного складу учасників, що унеможливило розгляд справи по суті через відсутність клопотанням про залучення відповідачем законного представника особи, відносно якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру, відповідного клопотання не подано.

Відсутність у суду процесуальної можливості за власної ініціативи вирішувати питання в порядку статті 51 ЦПК України та замінювати первісного відповідача на належного, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позові з цих підстав.

Отже, суд приходить до висновку, що доводи апеляційних скарг захисника та потерпілої є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у провадженні, які були б підставами для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення, апеляційним судом не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 та потерпілої ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвалу Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 листопада 2022 року у кримінальному провадженні за №0000063 від 21.05.2021 року за обвинуваченням ОСОБА_6 , за ч.1 ст.162, ч.1 ст. 125, ч.1 ст. 129, ч.1 ст. 126 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді