Провадження №11-кп/801/903/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2023 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого-судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 17.07.2023, якою відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_7 про його звільнення від відбування покарання,

за участю прокурора ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_6 , засудженого ОСОБА_7 в режимі відеоконференції,

В С Т А Н О В И В:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_7 про його звільнення від відбування покарання, яке мотивоване тим, що вироком суду ОСОБА_7 засуджено до покарання у вигляді смертної кари, яке в подальшому було замінене на покарання у вигляді довічного позбавлення волі. На даний час ОСОБА_7 відбув більше 25 років ув`язнення, що є порушенням ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У зв`язку з цим, ОСОБА_7 просить суд звільнити його від відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі на підставі ч. 1 ст. 25 КК України (в редакції 1960 року).

Суд першої інстанції, заслухавши думки учасників судового процесу, вивчивши матеріали особової справи та клопотання засудженого, відмовив в задоволенні клопотання засудженого, так як посилання заявника ОСОБА_7 як на підставу для звільнення його від довічного ув`язнення - відбуття 25 років ув`язнення та ч. 1 ст. 25 України (в редакції 1960 року), є надуманими та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу, клопотання засудженого ОСОБА_7 в порядку ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 539 КПК України про звільнення його достроково задовільнити та замінити ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді строкового позбавлення волі.

Свої вимоги захисник мотивує тим, що враховуючи практику Європейського суду з прав людини, яка вказує в своїх рішеннях прогалину в законодавстві України, так як порушуються права засуджених осіб до довічного позбавлення волі у їх звільненні, а також те, що ОСОБА_7 відбув понад 31 рік позбавлення волі йому слід замінити покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на строк 20 років.

Заслухавши суддю доповідача, захисника ОСОБА_6 та засудженого ОСОБА_7 , які підтримали подану апеляційну скаргу з мотивів, зазначених в ній та просять задовільнити клопотання засудженого ОСОБА_7 про його звільнення від відбування покарання, враховуючи практику та рішення Європейського суду, які мають пряму дію щодо виконання та звільнення засуджених до покарання у виді довічного позбавлення волі, думку прокурора, який просить залишити оскаржену ухвалу без змін, дослідивши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційних скарг.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

На думку апеляційного суду висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі є обґрунтованими.

Так, рішенням у справі «Пєтухов проти України (№2)», а також і в інших рішеннях, ЄСПЛ констатував порушення Україною статті 3 Конвенції з основоположних прав та свобод відносно осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, що полягає у відсутності у довічно ув`язнених осіб реальної перспективи звільнення та можливості перегляду довічного ув`язнення.

Цим рішенням зобов`язано вжити заходів загального характеру щодо усунення порушень прав довічно засуджених осіб, що означає законодавче урегулювання встановлених ЄСПЛ порушень прав окремих осіб.

Також, рішенням Конституційного Суду України № 6-р(ІІ)/2021 від 16 вересня 2021 року визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частину першу статті 81, частину першу статті 82 Кримінального кодексу України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

При цьому, зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 Кримінального кодексу України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.

На виконання зазначених рішень, з метою усунення цієї системної проблеми Міністерством юстиції розроблено та 18 жовтня 2022 року Верховною Радою України прийнято Закони України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» та «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини», які набрали чинності 06 листопада 2022 року.

Даними змінами у статтях 81, 82 КК України врегульовано право засуджених, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, на заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням та в подальшому на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Відповідно до Наказу Міністерства юстиції України від 19.01.2023 року №294/5 затверджено Порядок та Методику визначення ступеня виправлення засудженого, форму індивідуального плану виправлення та ресоціалізації, відповідно до яких встановлено процедуру визначення ступеня виправлення засудженого, перелік та форму документів, які додаються до клопотання адміністрації установи виконання покарань щодо можливості представлення засудженого до заміни покарання у встановленому кримінальним процесуальним законодавством порядку.

Вказаний ступінь виправлення засудженого відображається у відповідному висновку. Крім того, засуджений до довічного позбавлення волі додатково до подання щодо можливості представлення його до заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк повинен подати індивідуальний план виправлення та ресоціалізації.

Даних, які отримані згідно вказаного вище Порядку та свідчать про те, що засуджений став на шлях виправлення (довів своє виправлення) і має бути представлений до заміни покарання на підставі ст.ст.81, 82 КК, надані матеріали провадження не містять та під час апеляційного перегляду стороною захисту надано не було.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про передчасність застосування до засудженого ОСОБА_7 звільнення від відбування покарання, так як спочатку має вирішуватись питання про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким за певною процедурою і саме з цих підстав має бути клопотання.

Суд апеляційної інстанції також позбавлений можливості застосувати ст. 81, 82 КК України, які є діючими на даний час і без наявності відповідного висновку та індивідуального плану не може зарахувати вже фактично відбуте покарання у виді позбавлення волі.

Іншим чином вирішення питання про зміну покарання та звільнення від відбування покарання засуджених осіб до довічного позбавлення волі діючим законодавством України не передбачено.

Що стосується незаконності призначеного засудженому ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі, так як станом на травень 1994 року санкція ст. 93 КК України 1960 року передбачала покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років або виняткову міру покарання, то такі вимоги не є обґрунтованими.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 засуджений вироком Київського обласного суду від 23.01.1997 року за п. п. «а», «е» ст. 93, ст. 17 п. п. «а», «в», «г», «е» ст. 93, ч. 1 ст. 190, ч. 1 ст. 222, ч. 2 ст. 145, ч. 2 ст. 80, ст. 42 КК України (в редакції 1960 року) до смертної кари - розстрілу з конфіскацією майна.

Вищевказаний вирок суду набув законної сили на підставі ухвали Верховного суду України від 04.12.1997 року.

Постановою Київського обласного суду від 15.06.2000 року ОСОБА_7 замінено основне покарання у вигляді смертної кари на довічне позбавлення волі з утриманням в тюрмі суворого режиму.

Відповідно із Рішенням Конституційного Суду України від 29.12.1999 року № 11-рп/99, положення статті 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кримінального кодексу України, які передбачають смертну кару як вид покарання, визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) і втратили чинність із дня його ухвалення.

На виконання цього Рішення Законом України від 22.02.2000 року «Про внесення змін до Кримінального та Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» з Кримінального кодексу України виключено ст. 24 та доповнено ст. 25-2, якою на заміну смертної кари передбачено більш м`який вид покарання - довічне позбавлення волі.

Таким самим покаранням замінено смертну кару й санкції ст. 93 КК України (в редакції 1960 року), що відповідає ст. 115 нині діючого Кримінального кодексу України.

Таким чином з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 29 грудня 1999 року і до набрання чинності Законом №1483 від 22.02.2000 року існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до Кодексу 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі.

Як вбачається із рішення Конституційного Суду України від 26.01.2011 року альтернативний характер санкцій статей Кодексу 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.

В частині 4 ст. 5 КК (2001р.) зазначено, що якщо після вчинення особою діяння, передбаченого цим кодексом, закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Тобто йдеться про можливість його зміни тільки іншим законом про кримінальну відповідальність.

Як зазначив Конституційний Суд України про зворотну дію кримінального закону в часі, «зіставлення положень статей 8, 58, 92, 152, пункту 1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України та статті 6 Кодексу дає підстави дійти висновку, що виключно кримінальними законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи».

Таким чином Рішення Конституційного Суду України після рішення від 29.12.1999 року Кодекс (1960р.) не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів.

Тому, ніяких підстав для зменшення чи пом`якшення даного виду покарання діючим законом не передбачено.

За таких обставин ніяких порушень норм матеріального та процесуального законодавства судом першої інстанції при прийнятті рішення по розгляду клопотання засудженого апеляційний суд не вбачає, а тому підстав для скасування ухвали суду та задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 не має.

На підставі викладеного та керуючись ст. 407, 419, 537, 539 КПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 17.07.2023 про відмову в задоволенні клопотання про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4