Провадження 11-кп/824/1114/2023 Доповідач в 2 інстанції ? ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

27 березня 2023 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі суддів:

ОСОБА_2 (головуючий), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

представника потерпілого ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_9 на вирок Святошинського районного суду міста Києва від 03 серпня 2022 року,-

в с т а н о в и л а:

Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 03 серпня 2022 року,

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Кіровоградської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

засуджено за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки;

на підставі ст. 75 КК України ОСОБА_10 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю в 2 роки із покладенням обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК України;

цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 задоволено частково;

вирішене питання про речові докази та процесуальні витрати.

Відповідно до вироку, ОСОБА_10 , 26 січня 2021 року, близько 11 години 20 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем «Skoda», номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по крайній лівій смузі руху проїзної частини Ірпінського шосе зі сторони м. Ірпеня в напрямку м. Києва, в порушення вимог п.п. 1.3, 1.5, 2.3 «б», 12.1, 13.1 ПДР України, не обрав безпечної швидкості руху та дистанції, проявив неуважність, відволікся та не відреагував на зміну дорожньої обстановки, що призвело до зіткнення з автомобілем «Peugeot», номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_8 , який зупинився попереду та в подальшому здійснив зіткнення з автомобілем «Toyota», номерний знак НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_11 . При цьому, водій автомобіля «Peugeot», номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.

В апеляційній скарзі захисника обвинуваченого указано на незаконність вироку у зв`язку із неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. В обґрунтування доводів скарги указав на те, що судом першої інстанції не було враховано показань ОСОБА_10 , який зазначив, що попереду нього рухався мікроавтобус, який різко змінив напрямок руху вправо без подання сигналу повороту, а за 50 м попереду від нього стояли без руху автомобілі «Peugeot» та «Toyota», знак аварійної зупинки був розташований за 5 метрів до автомобіля потерпілого ОСОБА_8 , що підтверджується фотографіями, які судом відмовлено в долучені до матеріалів провадження. Апелянт зазначив, що слідчим також було відмовлено в задоволенні клопотання захисту щодо проведення слідчого експерименту обставин ДТП за результатами якого потрібно було призначити інженерно-транспортну експертизу для встановлення механізму та обставин дорожньо-транспортної пригоди, приймаючи до уваги правову позицію Верховного Суду, викладену в Постанові від 24.11.2020 у справі № 732/138/18, що для з`ясування обставин ДТП, у багатьох випадках, необхідні спеціальні знання і призначення автотехнічної експертизи є загальною практикою. Адвокат зауважив, що зіткнення автомобілів «Peugeot» та «Toyota» відбулось за 2 години до того, як ОСОБА_10 здійснив зіткнення з автомобілем «Peugeot». Таким чином, адвокат указує, що стороною обвинувачення та судом не встановлено факту порушення ОСОБА_10 Правил дорожнього руху України, як складової частини об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. На думку апелянта, в матеріалах провадження відсутні беззаперечні докази вини ОСОБА_10 , а судом першої інстанції, в порушення вимог ч. 3 ст. 62 Конституції України, ухвалено обвинувальний вирок, який ґрунтується виключно на припущеннях. Просив вирок скасувати і закрити кримінальне провадження.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення:

захисника та обвинуваченого, які апеляційну скаргу підтримали, підтвердили її доводи та просили її задовольнити;

прокурора, потерпілого та його представника, які апеляційну скаргу захисника вважали необґрунтованою, просили залишити її без задоволення, а вирок без змін;

вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до п.2 та п.3 ч.1 ст. 409 КПК України істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження є підставами для скасування судового рішення при розгляді справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції були допущені порушення тих положень КПК України, які визначають вимоги до мотивувальної частини вироку, а також допущена така невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, яка вплинула на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність.

За змістом п.2 ч.3 ст. 374 КПК України мотивувальна частина обвинувального вироку повинна містити, зокрема, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення, а також докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів. Аналіз цієї норми закону у поєднанні із положеннями п.13 ч.1 ст.3 та ст. 91 КПК України дає підстави стверджувати те, що формулюючи обвинувачення у вчиненні певного кримінального правопорушення, яке судом визнається доведеним, суд повинний зазначити як усі ознаки, що характеризують об`єктивну сторону кримінального правопорушення, так і суб`єктивні ознаки кримінального правопорушення. За змістом п.9 ч.1 ст.129 Конституції України та ст. 21 КПК України обов`язковість судового рішення є однією із основних засад судочинства в цілому, так і кримінального провадження.

Обґрунтовуючи доведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України суд першої інстанції послався на наявність достатньої кількості належних та допустимих доказів, якими доводиться це обвинувачення. Однак, такі висновки судом першої інстанції зроблені внаслідок неналежної оцінки зібраних у справі доказів та за наявності істотної неповноти проведеного судового розгляду, за своїм змістом є таким, які не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Відповідно до пред`явленого ОСОБА_10 обвинувачення, яке визнане судом доведеним, останньому поставлено у вину порушення вимог п. 1.3, п. 1.5, п.п. «б» п. 2.3, п. 12.1, п. 13.1 Правил дорожнього руху України, що проявилося у тому, що він, у зазначеній дорожній обстановці, не вибрав безпечної швидкості та дистанції, проявив неуважність, відволікся та відповідно не відреагував на зміну дорожньої обстановки, внаслідок чого керований ним автомобіль скоїв зіткнення з автомобілем «Peugeot», номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_8 , який зупинився попереду та в подальшому здійснив зіткнення з автомобілем «Toyota», номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_11 . При цьому, водій автомобіля «Peugeot», номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.

Місцевим судом констатовано те, що вказані порушення водієм ОСОБА_10 Правил дорожнього руху України та заподіяння водію ОСОБА_8 тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості перебувають між собою у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

Так, п. 12.1. ПДР України визначає обов`язок водія вибору в установлених межах безпечної швидкості руху та обов`язок врахування при цьому дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу, метою чого є можливість постійного контролю руху транспортного засобу та безпечного керування ним. Пунктом 1.10. ПДР України дане поняття «безпечної швидкості» якою є швидкість, за якої водій має змогу безпечно керувати транспортним засобом та контролювати його рух у конкретних дорожніх умовах.

Пунктом 13.1. ПДР України визначений обов`язок водіїв дотримуватись безпечної дистанції. Поняття «безпечна дистанція» дане у п. 1.10. ПДР України який визначає, що під безпечною дистанцією розуміється відстань до транспортного засобу, що рухається попереду по тій самій смузі, яка у разі його раптового гальмування або зупинки дасть можливість водієві транспортного засобу, що рухається позаду, запобігти зіткненню без здійснення будь-якого маневру. Наведене дає підстави стверджувати, що порушення пункту 13.1. ПДР України буде мати місце виключно у разі коли автомобілі перебувають у русі і рухаються по одній смузі руху.

Визнавши доведеним факт порушення водієм ОСОБА_10 вимог п. 13.1. ПДР України суддя послався на те, що останній не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з автомобілем «Peugeot», номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_8 , який зупинився попереду та в подальшому здійснив зіткнення з автомобілем «Toyota», номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_11 . Однак, ці висновки судді не узгоджуються із матеріалами кримінального провадження. Так, відповідно до пред`явленого ОСОБА_10 обвинувачення, визнаного судом доведеним, у час та місці зазначеному у мотивувальній частині вироку, в крайній лівій смузі руху проїзної частини Ірпінського шосе в м. Києві зупинився автомобіль «Peugeot», номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_8 , та автомобіль «Toyota», номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_11 , які відповідно до правил дорожнього руху установили знак аварійної зупинки перед задньою частиною автомобіля «Peugeot». Вказані обставини не заперечувалися учасниками судового провадження та були визнані доведеними судом.

Колегія суддів звертає увагу на те, що зіткнення керованого ОСОБА_10 автомобіля, з автомобілем«Peugeot», який стояв на проїзній частині руху після установленого знаку аварійної зупинки, не може бути обумовлене порушенням водієм ОСОБА_10 вимог п. 13.1. ПДР України щодо необхідності дотримання безпечної дистанції, яка можлива у разі, коли автомобілі перебувають у русі і рухаються по одній смузі руху.

Та обставина, що автомобіль «Peugeot» стояв на проїзній частині руху, а знак аварійної зупинки знаходився перед задньою частиною цього автомобіля, на переконання колегії суддів свідчить про те, що автомобіль «Peugeot» для інших учасників дорожнього руху становив перешкоду для руху. Поняття «перешкода для руху» дане у п. 1.10. ПДР України який визначає, що перешкода для руху - нерухомий об`єкт у межах смуги руху транспортного засобу або об`єкт, що рухається попутно в межах цієї смуги (за винятком транспортного засобу, що рухається назустріч загальному потоку транспортних засобів) і змушує водія маневрувати або зменшувати швидкість аж до зупинки транспортного засобу. Дії водія ОСОБА_10 , який виявив у межах смуги для руху, по якій він рухався, транспортного засобу «Peugeot», регламентуються п. 12.3 ПДР України, відповідно до яких, у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

Щодо порушень водієм ОСОБА_10 вимог п. 2.3. б ПДР України, то суд звертає увагу на те, що цим пунктом регламентуються загальні обов`язки водія по забезпеченню безпеки дорожнього руху. Саме по собі не дотримання вимог п. 2.3. б. ПДР України не може за будь-яких обставин перебувати у прямому причинному зв`язку із наслідками у виді зіткнення транспортних засобів, оскільки цим наслідкам повинно передувати порушення будь-яких інших вимог ПДР України, що регламентують порядок дій водія у конкретній дорожній обстановці.

Фактичні обставини події дорожньо-транспортної пригоди дають підстави для висновку про те, що у діях ОСОБА_10 містилися ознаки порушення вимог п. 12.3 ПДР України, які могли бути пов`язані із наслідками, які настали, однак порушення вказаних вимог ПДР України ОСОБА_10 не було поставлено у вину.

Вказаним обставинам місцевий суд належної оцінки не надав та допустився у вироку висновків, які не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Крім цього, колегія суддів погоджується із аргументами сторони захисту про відсутність у матеріалах кримінального провадження проведеної автотехнічної експертизи предметом вирішення якої було би питання з`ясування обставин ДТП, що свідчить про обґрунтованість апеляційної скарги у цій частині. За відсутності проведеної автотехнічної експертизи у даному кримінальному провадженні судовий розгляд не можливо визнати повним, оскільки залишились недослідженими обставини, з`ясування яких мало важливе значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Визнавши доведеним пред`явлене ОСОБА_10 обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, що обумовлене порушенням ним вимог п. 1.3, п. 1.5, п.п. «б» п. 2.3, п. 12.1, п. 13.1 Правил дорожнього руху України, які перебували у причинному зв`язку із наслідками, що настали, місцевий суд допустився невідповідності висновків викладених у вироку фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки фактичні обставини поставленого у вину ОСОБА_10 кримінального правопорушення не відповідають змісту поставлених йому у вину порушень Правил дорожнього руху України.

Наведене у своїй сукупності указує на порушення положень КПК України, які стосуються конкретності пред`явленого обвинувачення та вимог до мотивувальної частини обвинувального вироку в частині формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним (п.13 ч.1 ст.3, ст.21, ст. 91, п.5 ч.2 ст. 291, ст.370, п.2 ч.3 ст. 374 КПК України), призвели до порушення права обвинуваченого на захист, яке гарантоване ст. 20 КПК України та п. «а» ч.3 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.На думку колегії суддів, ці порушення вимог КПК України перешкодили суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок, а тому ці порушення є істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону. Зазначена вище невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, на думку колегії суддів могла вплинути на вирішення питання про винуватість обвинуваченого.

У зв`язку із цим,вирок Святошинського районного суду міста Києва від 03 серпня 2022 року щодо ОСОБА_10 не може вважатись законним та обґрунтованим та підлягає скасуванню. Оскільки існує необхідність уточнення обвинувачення в частині порушень вимог Правил дорожнього руху України, які перебували у причинному зв`язку із наслідками, що настали, то ця обставина позбавляє суд апеляційної інстанції ухвалити своє рішення, у зв`язку із чим є необхідним призначення нового розгляду цього кримінального провадження у суді першої інстанції, в процесі якого необхідно врахувати наведене, дослідити зібрані у кримінальному провадженні докази, перевірити доводи, викладені у апеляційній скарзі захисника, встановленим обставинам дати належну юридичну оцінку, прийняти у справі законне та обґрунтоване рішення. Окрім наведеного, в ході нового розгляду у суді, необхідно належним чином перевірити конкретність пред`явленого ОСОБА_10 обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, яке містить у собі істотні суперечності, зокрема щодо відповідності фактичних обставин кримінального правопорушення конкретним порушенням Правил дорожнього руху України. Колегія суддів звертає увагу на те, що з`ясування цих питань має істотне значення для висновку про те, що діяння, яке поставлено особі за провину, дійсно мало місце, що воно містить склад кримінального правопорушення і особа винна в його вчиненні.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Святошинського районного суду міста Києва від 03 серпня 2022 року щодо ОСОБА_10 скасувати.

Призначити новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції.

СУДДІ

_____________________ _________________________ _________________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4