27.06.2023 Справа № 699/268/15-к
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2023 року колегія суддів Камянського районного суду Черкаської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кам`янка клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 про визнання недопустимим обвинувального акта у кримінальному провадженні № 0000027 від 04 серпня 2014 року, складеного неуповноваженою особою, та ухвалення виправдувального вироку, -

встановила:

У провадженні суду знаходиться кримінальне провадження № 0000027 від 04 серпня 2014 року відносно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 258-3, частиною 1 статті 263, частиною 1 статті 263-1 КК України.

Від обвинуваченого ОСОБА_6 надійшло клопотання, у якому він просить:

- визнати очевидно недопустимим обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000027 від 04 серпня 2014 року, складений неуповноваженою особою начальником відділення слідчого відділу УСБУ в Черкаській області ОСОБА_8 та затверджений начальником відділу управління прокуратури Черкаської області ОСОБА_9 13 березня 2015 року, щодо обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 258-3, частиною 1 статті 263, частиною 1 статті 263-1 КК України;

- ухвалити виправдувальний вирок стосовно ОСОБА_6 за обвинуваченням його у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 258-3, частиною 1 статті 263, частиною 1 статті 263-1 КК України, при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження № 0000027, передбачених пунктами 1, 2 частини 1 статті 284 КПК України.

Обвинувачений та його захисник в судовому засіданні клопотання підтримали.

Прокурор клопотання не підтримав та просив відмовити у його задоволенні.

Заслухавши думку учасників судового провадження, дослідивши заявлене клопотання, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до частини 1 статті 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Згідно із статтею 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Статтею 85 КПК України передбачено, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Відповідно до вимог статті 89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Згідно із частинами 2, 3 цієї статті у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.

Сторони кримінального провадження мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.

У статті 86 КПК України закріплено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Використана в частині 2 статті 89 КПК України категорія «очевидна недопустимість доказу» є оціночною і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

При цьому системний аналіз статті 89 КПК України дозволяє дійти висновку, що законодавець ознаки недопустимості доказу поділяє на очевидні та неочевидні. Залежно від цього визначається момент прийняття рішення щодо недопустимості доказу, який окреслений межами судового розгляду. Очевидно недопустимими є ті докази, про недопустимість яких прямо вказується в КПК України. Це означає, що очевидно недопустимим є доказ, будь-яке порушення процедури отримання якого, згідно з положеннями КПК України, є безумовною підставою для визнання його недопустимим.

Також, відповідно до положень статті 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Стаття 87 КПК України передбачає, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Разом з цим, Кримінальний процесуальний кодекс України не визначає підстав для визнання обвинувального акту недопустимим доказом.

Як неодноразово наголошувала колегія суддів, на даний час суд знаходиться на стадії дослідження доказів кримінального провадження, а рішення про винність або невинність особи суд вирішує в нарадчій кімнаті після закінчення судового розгляду при оцінці усіх наявних доказів у їх сукупності та взаємозв`язку.

За таких обставин підстави для задоволення клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 відсутні.

Керуючись ст.ст. 84, 86, 87, 89, 337, 369, 371, 372 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

У задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 про визнання недопустимим обвинувального акта у кримінальному провадженні № 0000027 від 04 серпня 2014 року, складеного неуповноваженою особою, та ухвалення виправдувального вироку, відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3