УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 750/2010/23

провадження № 51-5501 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 квітня 2023 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 13 червня 2023 року щодо останнього,

встановив:

За вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 квітня 2023 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, востаннє вироком Новозаводського районного суду м. Чернігова від 01 серпня 2019 року за ч. 2 ст. 309 КК України, який змінений ухвалою Чернігівського апеляційного суду в частині призначеного засудженому покарання із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки 1 місяць. Звільнений 01 грудня 2021 року по відбуттю строку покарання,

засуджено за ч. 4 ст. 185 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Вирішено питання процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 13 червня 2023 року, за результатами розгляду апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого, вирок залишено без зміни.

Відповідно до змісту оскаржуваних судових рішень і встановлених судом першої інстанції обставин, ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за те, що він, 06 січня 2023 року приблизно о 17 год, у період дії на території України режиму воєнного стану, знаходячись у приміщенні відділення № 16 ТОВ «Нова Пошта», розташованого за адресою м. Чернігів, проспект Миру, буд 194, діючи умисно, таємно, вчинив крадіжку майна ОСОБА_6 , заподіявши потерпілій матеріальну шкоду на суму 5500 грн, розпорядившись викраденим на власний розсуд.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особи засудженого ОСОБА_5 , внаслідок суворості, просить переглянути оскаржувані судові рішення в частині покарання та змінити їх звільнивши останнього від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України. На обґрунтування своїх вимог вказує, що при призначенні покарання, суд першої інстанції не врахував належним чином всіх даних про особу засудженого, зокрема те, що у засудженого на утриманні є мати, яка потребує догляду, та вчинення саме крадіжки вперше, які, на думку, захисника могли бути підставами для застосування до засудженого ст. 75 КК України.

Крім того,вважає, що суд апеляційної інстанції, у порушення вимог кримінального процесуального закону, залишив поза увагою викладені в його апеляційній скарзі доводи про можливість виправлення засудженого ОСОБА_5 без відбування покарання у виді позбавлення волі.

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження, з наведених у ній мотивів, з огляду на таке.

Згідно з положеннями ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та кваліфікація його дій за ч. 4 ст. 185 КК України захисником не оспорюються.

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування місцевим судом до засудженого ОСОБА_5 положень ст. 75 КК України, які з урахуванням характеризуючих даних про особу винного, наявності обставин, передбачених ст. 66 КК України, на думку захисника, безпідставно не враховані судом для можливості вирішення питання про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням.

Однак, такі доводи захисника колегія суддів вважає необґрунтованими.

Згідно з положеннями ст. 75 КК України, якщо суд, при призначенні покарання, зокрема, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як убачається із змісту оскаржуваного вироку, при застосуванні ОСОБА_5 заходу примусу, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке, відповідно до ст. 12 КК України, класифікуються як тяжке, характеризуючі дані про особу засудженого, а саме те, що останній раніше неодноразово судимий, притягувався до адміністративної відповідальності, має синдром залежності від вживання опіоїдів, за висновком органу пробації ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінений як високий та середній ризик небезпеки для суспільства в тому числі для окремих осіб. Разом з тим, судом враховано, що винуватий офіційно працював, позитивно характеризується за місцем роботи, одружений, добровільно повернув викрадене майно, стан здоров`я засудженого, який є особою з інвалідністю, на утриманні має матір пенсійного віку, якій рекомендоване отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи.

Тому, врахувавши у сукупності зазначене, обираючи вид та розмір покарання, встановивши обставини, які пом`якшують покарання: щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та наявність обставини яка обтяжує покарання - рецидив кримінальних правопорушень, суд призначив ОСОБА_5 остаточне покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки, не знайшовши підстав для звільнення останнього від відбування покарання з випробуванням.

Не погоджуючись із вироком суду в частині призначеного покарання, вказуючи на безпідставне, на думку захисника, не застосування до засудженого положень ст. 75 КК України, захисник ОСОБА_4 в інтересах засудженого подав апеляційну скаргу.

Апеляційний суд, переглядаючи вирок за апеляційною скаргою захисника, який вважав, що при призначенні покарання у виді реального відбування, суд не повній мірі взяв до уваги певні обставини справи, дані, що характеризують особу засудженого, а також не врахував незадовільний стан здоров`я засудженого, наявність на його утриманні матері, яка є особою похилого віку та потребує стороннього догляду, дійшов висновку про безпідставність вимог захисника та залишив вирок без зміни.

Мотивуючи своє рішення апеляційний суд зазначив, що при призначенні покарання у вироку враховані всі обставини на які посилається сторона захисту, які стали підставами для призначення ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі із застосуванням ст. 69 КК України, що є необхідним для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, оскільки його перевиховання неможливе без ізоляції від суспільства.

Тому, врахувавши, що засуджений раніше неодноразово судимий (сім разів) та після звільнення з місць позбавлення волі через незначний проміжок часу знову вчинив злочин, та, крім цього в умовах воєнного стану, тобто на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив, колегія суддів апеляційного суду, не знайшла обґрунтованих підстав для застосування до засудженого положень ст. 75 КК України, погодившись із висновком суду першої інстанції про те, що виправлення засудженого можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

Відповідно до вимог ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_4 , відповідно до вимог ст. 419 КПК України, детально перевірив викладені в апеляційній скарзі доводи, які за своїм змістом є аналогічні доводам касаційної скарги та визнавши їх необґрунтованими, навів в рішенні належні й достатні мотиви їх спростування.

Ухвала апеляційного суду є належним чином вмотивованою та обґрунтованою і відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Покарання призначене вироком суду, яке залишене апеляційним судом без зміни, відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, підстав для застосування до засудженого положень ст. 75 КК України колегія суддів не вбачає.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Отже, враховуючи, що з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення скарги, колегія судів касаційного суду дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження захиснику слід відмовити.

Керуючись вимогами п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 квітня 2023 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 13 червня 2023 року щодо останнього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_7 ОСОБА_3