ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2023 року

м. Київ

справа № 686/18209/20

провадження № 51 - 4112 км 22

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

у режимі відеоконференції:

захисника ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційними скаргами захисника ОСОБА_6 та засудженого на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 травня 2022 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 10 листопада 2022 року стосовно

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Тула, Російська Федерація, який мешкає

за адресою: АДРЕСА_1 ,

за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 травня 2022 року ОСОБА_7 засуджено за:

- ч. 3 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки;

- ч. 1 ст. 135 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_7 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Стягнуто із ОСОБА_7 у рахунок відшкодування моральної шкоди на користь потерпілої ОСОБА_8 300 000 грн, на користь ОСОБА_8 в інтересах малолітніх потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 по 300 000 грн на кожного.

Хмельницький апеляційний суд ухвалою від 10 листопада 2022 року вирок суду першої інстанції в частині засудження ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 135 КК України скасував.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України звільнив ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 135 КК України у зв`язку із закінченням строку давності та на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження в цій частині закрив.

Виключив з вироку посилання про призначення ОСОБА_7 остаточного покарання за ст. 70 КК України.

Постановив уважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 3 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

В решті вирок залишив без змін.

За вироком суду з урахуванням змін, внесених ухвалою суду апеляційної інстанції, ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину за таких обставин.

Так, 29 грудня 2018 року приблизно о 23:26 ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «Volkswagen Bora», реєстраційний номер НОМЕР_1 , в темну пору доби, рухаючись зі сторони с. Давидківці Хмельницького району Хмельницької області в напрямку с. Копистин Хмельницького району Хмельницької області, порушив вимоги п.п. 1.3, 1.5, 2.3 (б), 16.3, 16.11 та дорожнього знаку 2.1 Правил дорожнього руху, а саме:

- не зупинив керований ним транспортний засіб перед перехрестям проїзної частини автомобільної дороги М-12, щоб надати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрестя проїзних частин головною дорогою;

- здійснив виїзд автомобілем «Volkswagen Bora», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на головну дорогу М-12, де здійснив різку зупинку автомобіля;

- створив небезпеку для руху та аварійну ситуацію водію автопоїзда у складі тягача «DAF AS 95 XF», реєстраційний номер НОМЕР_2 , та бортового причепа «Kroeger pw 400», реєстраційний номер НОМЕР_3 , ОСОБА_11 , який, виявивши небезпеку для свого руху - автомобіль «Volkswagen Bora», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з метою уникнення з ним зіткнення, застосував екстрене гальмування та інстинктивно змінив напрямок руху праворуч, після чого автопоїзд у складі тягача в стані екстреного гальмування змістився на другорядну дорогу, що проходить до с. Давидківці Хмельницького району Хмельницької області, виїхавши за її межі, де тягач передньою частиною здійснив наїзд на приміщення непрацюючого кафе «Два леви», яке розташоване на 275 км + 680 м автодороги М-12.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди водій автопоїзда ОСОБА_11 та його пасажири ОСОБА_12 , ОСОБА_13 отримали тяжкі тілесні ушкодження, від яких померли на місці події.

Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали

За змістом касаційної скарги з доповненнями до неї захисник ОСОБА_6 , не погоджуючись із судовими рішеннями стосовно ОСОБА_7 через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить їх скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Свої вимоги захисник мотивує тим, що висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 286 КК України, з якими погодився й апеляційний суд, не підтверджуються, на його думку, належними та допустимими доказами, а в судових рішеннях не зазначено, чому одні докази судами взято до уваги, а інші - відкинуто. При цьому захисник зазначає про порушення судами першої та апеляційної інстанцій принципу змагальності, презумпції невинуватості та надання переваги доказам сторони обвинувачення, яким не була надана належна правова оцінка.

Зокрема, захисник указує на проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні від його початку і до 19 березня 2019 року неповноважними особами, що тягне за собою недопустимість зібраних у справі доказів. Зазначає про неврахування судовими інстанціями порушень водієм ОСОБА_11 вимог пунктів 1.3, 1.5, дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості 50 км/год» Правил дорожнього руху. Також звертає увагу на те, що суд першої інстанції при формулюванні обвинувачення не зазначив, яким чином порушення ОСОБА_7 пунктів 1.3, 1.5, 2.3 (б) Правил дорожнього руху призвели до дорожньо-транспортної пригоди та її наслідків у вигляді смерті потерпілих. Крім того, захисник уважає, що дослідженими в судовому засіданні відеозаписами з камер спостереження щодо обставин події повністю спростовується висунуте ОСОБА_7 обвинувачення, однак суд першої інстанції взагалі не згадав про них у вироку, натомість обґрунтував свої висновки лише складеними з грубими порушеннями КПК України під час досудового розслідування документами - протоколами слідчих дій та висновками експертів. Вказує на те, що протоколи огляду відеозаписів від 09 та 18 січня 2019 року свідчать про те, що причиною застосування водієм автопотяга ОСОБА_11 гальмування не могла бути різка зупинка автомобіля під керуванням ОСОБА_7 , показання якого підтверджуються протоколом слідчого експерименту від 11 березня 2020 року за участю свідка ОСОБА_14 .

Суд апеляційної інстанції в порушення принципу змагальності сторін відхилив надані стороною захисту висновки експертів, відмовив у повторному дослідженні доказів та в порушення принципу безпосередності дослідження доказів надав їм свою оцінку, не усунувши при цьому наявних у матеріалах провадження суперечностей.

Захисник стверджує про те, що суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив і не надав відповідей на викладені в апеляційній скарзі доводи та постановив ухвалу, яка не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_7 , не погоджуючись із судовими рішеннями через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить їх скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Свої вимоги засуджений фактично обґрунтовує доводами, аналогічними до доводів захисника. Крім того, ОСОБА_7 зазначає про порушення його права на захист через неконкретність та суперечливість пред`явленого обвинувачення, оскільки, на його погляд, різка зупинка керованого ним автомобіля за жодних обставин не могла створити небезпеку руху чи аварійну ситуацію водію ОСОБА_11 , про що стверджувала сторона обвинувачення. Також указує на те, що суд апеляційної інстанції вийшов за межі висунутого обвинувачення, посилаючись у своєму рішенні на ч. 4 ст. 122 Кодексу про адміністративні правопорушення та застосовуючи термін «аварійна ситуація», оскільки про порушення цих вимог не зазначалось в обвинувальному акті. Стверджує про те, що суди обох інстанцій не врахували того, що дорожньо-транспортна пригода сталася з вини обох водіїв, в основу висновків про його винуватість покладені недопустимі докази, речові докази у справі безпосередньо не досліджено, судові рішення не відповідають ст. 370, 419 КПК України.

Позиції учасників судового провадження

Захисник і засуджений підтримали касаційні скарги, просили їх задовольнити. ОСОБА_7 також просив у разі скасування судового рішення звільнити його з-під варти.

Прокурор заперечив проти задоволення касаційних скарг сторони захисту, просив залишити оскаржувані судові рішення стосовно ОСОБА_7 без зміни.

Мотиви Суду

Положеннями ст. 433 КПК України визначено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу; переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є, зокрема, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Статтею 412 КПК України передбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

У касаційних скаргах захисник та засуджений покликаються, в тому числі, на істотне порушення кримінального процесуального закону.

Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з приписами статей 370, 419 КПКУкраїни в ухвалі апеляційного суду мають бути наведені належні й достатні мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, та положення закону, яким він керувався. Судове рішення повинно бути ухвалене судом згідно з нормами матеріального прав з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України.

При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Таким чином, закон вимагає від суду проаналізувати всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, та надати на них мотивовані відповіді. Недотримання цих положень у випадку, якщо вони перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке згідно зі ст. 438 КПК України тягне за собою скасування судового рішення.

Суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції, і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК України.

У певних випадках дослідження доказів апеляційним судом може бути визнано додатковою гарантією забезпечення права на справедливий суд (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Колегія суддів касаційного суду уважає, що суд апеляційної інстанції вказаних вимог закону при перегляді вироку суду першої інстанції стосовно ОСОБА_7 за апеляційними скаргами обвинуваченого та захисника в повній мірі не дотримався з огляду на таке.

Так, суд першої інстанції за результатом розгляду кримінального провадження дійшов висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 286, ч. 1 ст.135 КК України, та призначив за вказаними нормами кримінального закону відповідне покарання.

Не погоджуючись із вироком суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_6 звернулись до суду апеляційної інстанції з апеляційними скаргами, в яких із наведенням відповідних обґрунтувань просили скасувати оскаржуване судове рішення, а кримінальне провадження - закрити. При цьому просили суд апеляційної інстанції дослідити докази повторно.

Так, в обґрунтування своїх вимог сторона захисту посилалась на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду, допущені судом першої інстанції істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, в тому числі, нанедоведення поза розумним сумнівом наявності в діях ОСОБА_7 ознак інкримінованих кримінальних правопорушень. Зазначали також про те, що суд першої інстанції, визнавши ОСОБА_7 винним за ч. 3 ст. 286 КК України, не врахував того, що водій ОСОБА_11 також порушив вимоги пунктів 1.3, 1.5, дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості 50 км/год» Правил дорожнього руху. Крім того, суд першої інстанції при формулюванні обвинувачення не зазначив, яким чином порушення ОСОБА_7 вимог пунктів 1.3, 1.5, 2.3 (б) Правил дорожнього руху призвели до дорожньо-транспортної пригоди та її наслідків у вигляді смерті потерпілих.

Суд апеляційної інстанції за результатом розгляду апеляційних скарг сторони захисту скасував вирок суду стосовно ОСОБА_7 у частині його засудження за ч. 1 ст. 135 КК України. При цьому суд апеляційної інстанції погодився з рішенням суду першої інстанції в частині засудження ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 286 КК України.

Однак суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок суду першої інстанції, належним чином усіх доводів апеляційних скарг захисника та обвинуваченого не перевірив, не навів переконливих мотивів для їхнього спростування та не зазначив підстави, через які залишив їх без задоволення.

Як убачається з мотивувальної частини ухвали, суд апеляційної інстанції підтримав висновок суду першої інстанції про наявність в діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України.

Однак колегія суддів уважає, що суд апеляційної інстанції, погоджуючись з таким висновком місцевого суду, належним чином не перевірив доводів апеляційних скарг сторони захисту про те, яким чином порушення ОСОБА_7 вимог пунктів 1.3, 1.5, 2.3 (б) Правил дорожнього руху призвели до дорожньо-транспортної пригоди та її наслідків у вигляді смерті потерпілих.

Так, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 серпня 2019 року у справі 682/956/17 (провадження 13-31 кс19) вказала про те, що диспозиція ст. 286 КК України сформульована законодавцем як бланкетна, тому для встановлення ознак об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого цією статтею, потрібно проаналізувати ті нормативно-правові акти, які унормовують правила безпеки руху й експлуатації транспорту, насамперед Правил дорожнього руху, для з`ясування, які саме порушення цих правил були допущені особою, котра керувала транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди.

Тому, склад злочину, передбачений ст. 286 КК України, утворює не будь-яке недотримання особою, котра керує транспортним засобом, вимог Правил дорожнього руху, а лише таке, що безпосередньо призвело до зазначених у цій статті наслідків.

Також Суд уважає, що без належної уваги залишилися твердження сторони захисту про неврахування судом першої інстанції порушень Правил дорожнього руху, допущених водієм ОСОБА_11 під час даної дорожньою-транспортної пригоди.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, 30 грудня 2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, водіями ОСОБА_11 та ОСОБА_7 15 липня 2020 року постановою прокурора Хмельницької області кримінальне провадження стосовно підозрюваного ОСОБА_11 за ч. 3 ст. 286 КК України закрито на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України. У постанові прокурор зазначав про те, що ОСОБА_11 своїми діями порушив вимоги пунктів 1.3, 1.5 та знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості 50 км/год» Правил дорожнього руху, які знаходяться в причинно-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками -смертю ОСОБА_13 , ОСОБА_12 та отриманням ОСОБА_15 легких тілесних ушкоджень.

Відповідно до п. 4 постанови Верховного Суду України від 20 листопада 2014 року у справі № 5-18кс14 у випадку виникнення дорожньо-транспортної пригоди за участю декількох водіїв наявність чи відсутність в їхніх діях складу злочину, передбаченого відповідними частинами ст. 286 КК України, потребує встановлення причинного зв`язку між діянням (порушенням правил безпеки дорожнього руху) кожного з них та наслідками, що настали, тобто з`ясування ступені участі (внеску) кожного з них у спричиненні злочинного наслідку. Для правильного застосування норми закону про кримінальну відповідальність у таких випадках особливого значення набуває дослідження характеру та черговості порушень, які вчинив кожен із водіїв.

За змістом ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Сторона захисту, реалізуючи своє право на подання до суду своїх доказів, надала під час судового розгляду висновки експертів: 1) №4639/4640/4641/20-21 від 03 червня 2021 року про проведення судової автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи, за змістом якого у водія ОСОБА_11 була технічна можливість уникнути ДТП; 2) № СЕ -19/102-22/1640 від 01 березня 2022 року про проведення інженерно-трасологічної експертизи, за змістом якого дії водія ОСОБА_7 під час ДТП відповідали Правилам дорожнього руху, а дії водія ОСОБА_11 - не відповідали, які, на їхню думку, спростували висновок експерта 10.1-0456:19К від 21 листопада 2019 року, отриманий під час досудового розслідування.

Суд першої інстанції надані стороною захисту висновки експертів не взяв до уваги, вказавши про їхню необ`єктивність та неповноту оцінки експертом дійсних фактичних даних матеріалів кримінального провадження.

Згідно з технічним записом судового засідання від 20 жовтня 2022 року сторона захисту просила колегію суддів апеляційної інстанції дослідити надані ними висновки експертів та призначити комплексну судову автотехнічну, трасологічну та криміналістичну експертизу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 332 КПК України суд має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам незалежно від наявності клопотання, якщо суду надані кілька висновків експертів, які суперечать один одному, а допит експертів не дав змоги усунути виявлені суперечності.

На переконання колегії суддів, суд апеляційної інстанції, не врахувавши вимог ст. 22 КПК України, а також того, що висновки експертів, надані стороною захисту, суперечать висновку, який був отриманий під час досудового розслідування, відмовив захиснику у задоволенні його клопотання про призначення експертизи, не навівши переконливого обґрунтування.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд апеляційної інстанції під час апеляційного розгляду не здійснював безпосереднє дослідження доказів.

Виходячи з такої засади кримінального провадження, як безпосередність дослідження доказів, апеляційний суд не вправі давати доказам іншу оцінку, ніж та, яку дав суд першої інстанції, якщо доказів, наданих сторонами обвинувачення й захисту, не було безпосередньо досліджено під час апеляційного перегляду кримінального провадження.

Проте суд апеляційної інстанції, не досліджуючи безпосередньо доказів, наявних в матеріалах кримінального провадження, спростовуючи твердження сторони захисту щодо відсутності дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу» Правил дорожнього руху на смузі руху автомобіля під керуванням ОСОБА_7 , послався на викопіювання з Проекту автомобільної дороги державного значення М-12 Стрий - Тернопіль - Кропивницький - Знам`янка км 275+800 - км 276+059, надане Службою автомобільних доріг у Хмельницькій області, яке не було досліджено судом першої інстанції під час судового розгляду.

Колегія суддів касаційного суду уважає, що суд апеляційної інстанції не перевірив усіх доводів апеляційних скарг сторони захисту, не надав на них вичерпних відповідей, не здійснив всебічного та повного аналізу обставин кримінального провадження, не дав належної оцінки за критеріями ст. 94 КПК України як кожному доказу, так і сукупності доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення.

Наведене свідчить про те, що суд апеляційної інстанції не дотримався вимог ст. 419 КПК України при розгляді апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в розумінні ч. 1 ст. 412 цього Кодексу, оскільки зазначене могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, в тому числі й щодо правильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

За таких обставин касаційні скарги засудженого та захисника підлягають частковому задоволенню, а ухвала апеляційного суду стосовно ОСОБА_7 - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.

Оскільки оскаржена ухвала суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню через допущення істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, то Суд позбавлений можливостей перевірити інші доводи касаційних скарг сторони захисту.

Під час нового розгляду суду апеляційної інстанції необхідно врахувати викладене, ретельно перевірити доводи, наведені в апеляційних скаргах сторони захисту, дати на них вичерпні відповіді й постановити законне та обґрунтоване рішення, належним чином умотивувавши свої висновки.

З огляду на те, що ОСОБА_7 поміщенийдо пенітенціарної установи на виконання вироку Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 травня 2022року, залишеного без зміни ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 10 листопада 2022 року в частині його засудження за ч. 3 ст. 286 КК України, і ця ухвала Судом скасовується, засуджений ОСОБА_7 підлягаєзвільненню з установи виконання покарань.

Керуючись статтями 441, 442 КПК України, Суд

постановив:

Касаційні скарги захисника ОСОБА_6 та засудженого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 10 листопада 2022 року стосовно ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Звільнити ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з установи виконання покарань.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3