Провадження № 1-кс/947/7797/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.06.2023 року м.Одеса

Слідчий суддя Київського районного суду міста Одеси ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у судовому засіданні в м.Одесі клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 , погоджене з прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_4 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000875 від 13.06.2023, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.364 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з клопотання сторони обвинувачення про арешт майна, невстановлені суб`єкти господарювання Одеської області, зловживаючи своїм службовим становищем, організували протиправну схему з вилову водних біоресурсів на території Одеської області, без відповідної реєстрації суб`єкту господарювання та отримання відповідних дозвільних документів, тим самим своїми протиправними діями спричиняють тяжкі наслідки та завдають економічні збитки державному бюджету України.

13.06.2023 року до слідчого управління поступила інформація з СБУ в Одеській області, згідно якої протиправний вилов риби розміщують у складських приміщеннях за адресою: АДРЕСА_1 (супутникові координати за допомогою додатка Google maps 45.8525629, 29.6134657). Зазначена протиправна продукція реалізовується на ринках та розважальних закладах Одеської області без відповідних дозвільних документів. В той же час, при вживанні зазначеної продукції є загроза життю та здоров`ю населення, у зв`язку із відсутністю документів походження та проведення лабораторних досліджень на безпечність. У зв`язку з чим за доцільне вжиття відповідних заходів реагування, а саме, проведення невідкладних слідчих дій з метою викриття та збереження доказів протиправної діяльності.

Згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 335584506 від 14.06.2023 року, інформації про власника на нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , відсутня.

З метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання документів і речей, які мають значення речових доказів та фіксування події злочину, 13.06.2023 проведено обшук у нежилих приміщеннях до постановлення ухвали слідчого судді, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , які перебувають у користуванні ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В ході проведення обшуку виявлено та вилучено: накладну №2 від 02.03.2023 року від імені ОСОБА_6 на ОСОБА_5 про передачу риби камбали-катран мороженої кількістю 1500 кг під реалізацію; 330 штук риби камбали-катран загальною вагою 882,6 кг.

Далі, накладна №2 від 02.03.2023 року та 330 штук риби камбали-катран загальною вагою 882,6 кг на підставі винесеної слідчим постанови від 14.06.2023, визнано речовими доказами у вказаному кримінальному провадженні, оскільки є достатньо підстав вважати, що вказані речі є засобом вчинення злочину, знаряддям та об`єктом протиправних дій та зберігли на собі сліди вчинення кримінального правопорушення, виявити які вдасться лише за допомогою проведення додаткових слідчих дій.

Слідчий звертається з клопотанням про арешт майна з метою збереження речових доказів.

Слідчий на адресу суду направив заяву в якій клопотання підтримав, просив задовольнити, розглянути у його відсутності. Водночас, долучив до матеріалів судового провадження ухвалу слідчого судді від 19.06.2023 року про надання дозволу на проведений обшук.

Судове засідання призначене на 20.06.2023 року відкладено за клопотанням ОСОБА_5 для надання можливості ознайомлення останнього з матеріалами клопотання про накладення арешту на майно та додатками до нього. Після чого останній ознайомився із матеріалами клопотання про арешт майна.

У судове засідання від 21.06.2023 року ОСОБА_5 та його представник адвокат ОСОБА_7 не з`явилися. Водночас, захисник ОСОБА_7 направив до суду заяву про відвід слідчого судді.

Ухвалою слідчого судді від 26.06.2023 року у задоволенні заяви про відвід слідчого судді ОСОБА_1 відмовлено.

У судове засідання призначене на 28.06.2023 року ОСОБА_5 та його представник адвокат ОСОБА_7 не з`явилися. Захисник подав клопотання про відкладення розгляду через зайнятість в іншому процесі.

В той же час, 16.06.2023 року захисник ОСОБА_7 направив через підсистему «Електронний суд» письмові заперечення у яких просив відмовити у задоволенні клопотання про накладення арешту. Зазначив, що у слідчого не було підстав для проведення невідкладних слідчих дій за цих обставин, що підтверджується в тому числі висновками колегії суддів Одеського апеляційного суду у різних справах. Звертав увагу, що кримінальне провадження зареєстроване за обставинами, передбаченими ст.364 КК України, але ОСОБА_5 не має жодного відношення до службового становища або владних повноважень.

Згідно ч.1 ст.172 КПК України клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

З урахуванням вищевикладеного та з метою дотримання процесуальних строків розгляду такого роду клопотань, беручи до уваги дату його надходження до слідчого судді для розгляду, а саме 19.06.2023 року, факту ознайомлення ОСОБА_5 з матеріалами клопотання та можливості останього та його представників надати впродовж тривалого часу письмових заперечень на нього, вважаю за можливе розглянути клопотання слідчого у відсутності представника власника майна.

Вивчивши клопотання та матеріали, які обґрунтовують доводи клопотання, слідчий суддя вважає, що клопотання слідчого підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.1, п.2 ст.131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Заходом забезпечення кримінального провадження є, зокрема, арешт майна.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи.

У відповідності до ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч.10 ст.170 КПК України, арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

В судовому засіданні встановлено, що вилучене під час обшуку майно, може відповідати критеріям ч.1 ст.98 КПК України, оскільки є достатньо підстав вважати, що вилучене майно є засобом вчинення злочину, знаряддям та об`єктом протиправних дій та зберігли на собі сліди вчинення кримінального правопорушення, виявити які вдасться лише за допомогою проведення додаткових слідчих дій, що в свою чергу свідчить про наявність необхідності в забезпеченні збереження вилученого майна.

Викладене в повній мірі підтверджується долученою до матеріалів клопотання постановою про залучення речових доказів від 14.06.2023 року, згідно якої вищезазначене майно визнано речовими доказом в кримінальному провадженні.

В свою чергу не накладення арешту на зазначене тимчасово вилучене майно може призвести до його знищення, приховання, що в свою чергу призведе до втрати доказів в рамках кримінального провадження та суттєво ускладнить процес встановлення істини по кримінальному провадженні.

Так, ухвалою слідчого судді Київського районного суду м.Одеси від 19.06.2023 року надано дозвіл старшому слідчому з ОВС відділу СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 на проведений 13 червня 2023 року обшук нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , метою якого було врятування майна яке є об`єктом кримінального правопорушення, яке могло бути знищено.

Слідчим суддею не встановлено факту того, що обшук нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , які перебувають у користуванні ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був проведений з порушенням норм КПК України.

Відповідно до положень ч.2 ст.94 КПК, жоден доказ не має наперед встановленої сили, та всі докази в даному кримінальному провадженні підлягають ретельній перевірці з наступною їх оцінкою згідно положень ч.1 ст.94 КПК.

Відповідно до ст.ст.89, 94 КПК, оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті.

Так, слідчий суддя на даній стадії досудового розслідування для вирішення питання, зокрема, про застосування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для вирішення питання про арешт майна, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження.

Таким чином, враховуючи наявність правових підстав для накладення арешту на вилучене майно, оскільки існує необхідність в забезпеченні його збереження, слідчий суддя приходить до переконання, що клопотання прокурора про накладення арешту на вилучене майно підлягає задоволенню, й, відповідно захід забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна підлягає застосуванню.

Положеннями статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення : 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У відповідності до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною другою статті 173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Відповідно до ч.3 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому п.1 ч.2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Слідчим суддею на даний час встановлено, що майно на яке накладається арешт відповідає критеріям ст.98 КПК України.

Зв`язок даного майна із вчиненням злочину, передбаченого ст.364 України, підлягає встановленню в процесі здійснення досудового розслідування, а отже арешт даного майна є виправданим.

В клопотанні про арешт майна прямо зазначено підставу та мету арешту майна, наведено відповідне обґрунтування, вказано обсяг та вид майна, яке визнано речовим доказом у кримінальному провадженні, а також зазначено про відповідність цього майна критеріям ст.98 КПК України.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

У кримінальному провадженні відповідно до ст.91 КПК України підлягає доказуванню, зокрема подія кримінального правопорушення час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення.

Стандарт доведення «достатні підстави», необхідність застосування якого передбачає ч.3 ст.170 КПК України, не вимагає від сторони обвинувачення надання безумовних та беззаперечних доказів, а передбачає необхідність наведення достатньо вагомих фактів та об`єктивних відомостей, аналіз яких у їх взаємозв`язку між собою дозволяє дійти висновку про відповідність вилученого майна критеріям речових доказів.

Щодо доводів захисту про відсутність підстав для проведення невідкладного, обшуку, то слідчий суддя зазначає, що ухвалою слідчого судді Київського районного суду м.Одеси від 19.06.2023 року було надано дозвіл старшому слідчому з ОВС відділу СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 на проведений 13 червня 2023 року обшук нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 . Слідчим суддею встановлено, що обшук в порядку ч.3 ст.233 КПК України, який було оформлено протоколом обшуку від 13.06.2023 року було проведено з метою врятування майна яке є об`єктом кримінального правопорушення, яке могло бути знищено, а саме речових доказів. Таким чином, у слідчого відповідно до ч.3 ст.233 КПК України з урахуванням воєнного стану, віддаленості місця проведення обшуку від Київського районного суду м. Одеси, об`єктивної можливості знищення (реалізації) або переміщення в інше місце важливих речових доказів у вигляді 330 штук риби камбали-катран загальною вагою 882,6 кг, а також накладної № 2 від 02.03.2023 року від імені ОСОБА_6 , були підстави для проникнення до володіння особи без ухвали слідчого судді.

Практика Одеського апеляційного суду щодо встановлення відсутності обставин для проведення невідкладного обшуку не є прецедентною. В той же час, зазначені обставини будуть перевірені апеляційним судом під час оскарження зазначеної ухвали.

Ненакладення арешту може призвести до втрати речових доказів шляхом їх відчуження, споживання або знищення.

Таким чином, слідчий суддя вважає, що на даній стадії кримінального провадження існують достатні підстави для накладення арешту на зазначене майно, які виправдовують таке втручання у право власності заявника та є співрозмірним із завданнями кримінального провадження.

Керуючись ст. ст.170, 171, 172, 173, 309, 395 КПК України, слідчий суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 , погоджене з прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_4 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000875 від 13.06.2023, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.364 КК України - задовольнити.

Накласти арешт на вилучене майно 13.06.2023 в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: накладну №2 від 02.03.2023 року; 330 штук риби камбали-катран загальною вагою 882,6 кг.

Виконання ухвали покласти на старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 .

Відповідно до ст.175 КПК України ухвала про арешт майна виконується негайно слідчим, прокурором. Ухвала може бути оскаржена протягом п`яти діб з дня її проголошення до Одеського апеляційного суду.

Слідчий суддя ОСОБА_1