УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2023 року

м. Київ

справа № 727/11149/22

провадження № 51-2675ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 грудня 2022 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 23 лютого 2023 року у кримінальному провадженні № 0002772 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Суть питання

Вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 грудня 2022 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 4 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Крім того, вирішено питання щодо запобіжного заходу, початку строку відбування покарання, відшкодування процесуальних витрат, речових доказів у кримінальному провадженні.

Як встановив суд у вироку, ОСОБА_4 10 вересня 2022 року в період часу з 22:00 до 07:00, шляхом розбиття скла в автомобілі марки «Фольксваген Гольф», номерний знак НОМЕР_1 , який був припаркований на вул. Г. Майдану, 75, у м. Чернівці, в умовах воєнного стану, який діяв на час вчинення кримінального правопорушення, діючи умисно, протиправно, повторно, з корисливих мотивів, проник до вказаного автомобіля, звідки таємно викрав майно та кошти потерпілої ОСОБА_6 , чим спричинив їй майнову шкоду на загальну суму 21 279,45 грн.

Чернівецький апеляційний суд ухвалою від 23 лютого 2023 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 , не оспорюючи доведеності винуватості ОСОБА_4 та правильності кваліфікації його дій, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості, просить змінити вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 грудня 2022 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 23 лютого 2023 року, призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

Обґрунтовуючи свої вимоги, касатор стверджує, що суди попередніх інстанцій належним чином не врахували ступінь суспільної небезпеки, тяжкість вчиненого злочину та особу засудженого. Звертає увагу захисник і на ті обставини, що засуджений: визнав свою вину та щиро покаявся у вчиненому; під час досудового розслідування активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення; має постійне місце проживання, де характеризується позитивно; просив вибачення у потерпілої. Крім того, зазначає ОСОБА_5 про відсутність претензій від потерпілої, оскільки викрадене майно їй було повернуто.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Доведеності винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених та перевірених місцевим судом у порядку ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), а також правильності кваліфікації дій ОСОБА_4 за ч. 4 ст. 185 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки касатор не оскаржує законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині.

Водночас безпідставними, на переконання колегії суддів Верховного Суду, є твердження захисника про невідповідність призначеного його підзахисному покарання внаслідок суворості, з огляду на таке.

Як визначено частинами 1, 2 ст. 50 КК, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

За правилами ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, згідно з положеннями статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винуватій особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.

Частиною 1 ст. 69 КК передбачено, зокрема, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Статті 65-69 КК є кримінально-правовими нормами, що встановлюють загальні засади та правила призначення покарання.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Статтею 414 КПК встановлено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції згідно з указаними нормами закону врахував: ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, який на обліку у лікаря-психіатра не перебуває, перебуває на обліку у лікаря-нарколога, вчинив кримінальне правопорушення, маючи судимість за аналогічні злочини; наявність обставини, яка пом`якшує покарання - щире каяття та відсутність обставин, які обтяжують покарання. Врахувавши вказані вище обставини, суд дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_4 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, у зв`язку з чим призначив йому покарання у виді позбавлення волі.

Були предметом перевірки місцевим судом і доводи сторони захисту щодо необхідності призначення ОСОБА_4 покарання із застосуванням ст. 69 КК та визнані безпідставними.

Рішення суду в цій частині обґрунтоване тим, що визнання вини обвинуваченим ОСОБА_4 , щире каяття, вік, стан здоров`я, характеристики, соціальні зв`язки, не є обставинами, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Зважив суд також і на ту обставину, що викрадене майно, яким заволодів обвинувачений, було повернуто потерпілій ОСОБА_6 працівниками поліції, а не внаслідок добровільного волевиявлення засудженого.

Урахувавши сукупність зазначених вище обставин, суд дійшов аргументованого висновку, про схильність засудженого до вчинення нових кримінальних правопорушень.

Отже, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, установлених КК, і дійшов обґрунтованого рішення про необхідність призначення засудженому покарання у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 4 ст. 185 КК, яке необхідно відбувати реально.

Не погоджуючись із вироком місцевого суду, ОСОБА_4 та його захисник подали апеляційні скарги, в яких порушували питання про застосування положень ст. 69 КК, а саме призначення покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 4 ст. 185 КК.

Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження перевірив доводи, викладені у скаргах. Водночас, не встановивши підстав для зміни вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, аргументувавши таке рішення.

Так, Чернівецький апеляційний суд насамперед зауважив, що районний суд встановив лише одну обставину, яка пом`якшує покарання, що виключає можливість застосування положень ст. 69 КК під час призначення покарання обвинуваченому.

Крім того, колегія суддів зауважила, що під час здійснення провадження в суді апеляційної інстанції не було встановлено інших обставин, які б могли бути визнані такими, що пом`якшують покарання, з огляду на те, що під час досудового розслідування ОСОБА_7 відмовлявся від надання показань та не сприяв розслідуванню, а викрадене майно було повернуто потерпілій працівниками поліції, а не засудженим. Вказав апеляційний суд і про те, що суд першої інстанції врахував усі обставини, на які посилалася сторона захисту у своїх апеляційних скаргах.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Зазначені вище обставини, на думку колегії Верховного Суду, переконливо свідчать, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку щодо необхідності призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. Саме таке покарання є необхідним та достатнім для його виправлення. Отже, посилання в касаційній скарзі захисника на те, що судами першої та апеляційної інстанції не в повній мірі враховано обставини, які, за твердженням касатора, є достатніми для пом`якшення призначеного ОСОБА_4 покарання, безпідставні.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі захисника доводи не спростовують правильності висновків, викладених у судових рішеннях, і не містять вагомих аргументів, що свідчили б про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності й обґрунтованості оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційногопровадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 грудня 2022 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 23 лютого 2023 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3