УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 205/1499/22

провадження № 51-5462ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2022 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 08 червня 2023 року в кримінальному провадженні № 0000066 від 03 лютого 2022 року щодо

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

громадянина України, уродженця та жителя

АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1

ст. 125 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2022 року, залишеним без змін ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 08 червня 2023 року, ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 125 КК до покарання у виді громадських робіт на строк 150 годин.

Згідно з вироком суду ОСОБА_4 засуджено за те, що він 31 січня 2022 року приблизно о 15:55, перебуваючи разом з потерпілим ОСОБА_5 в одній із кімнат будинку за місцем проживання останнього на АДРЕСА_1 ,

на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин завдав йому один удар правим кулаком в ліве око, від якого потерпілий дезорієнтувався та сів на підлогу. Після цього ОСОБА_4 взяв у руки дерев`яний стілець, що стояв у кімнаті, та

з розмаху завдав ним ще один удар по голові та тулубу ОСОБА_5 , чим спричинив йому легкі тілесні ушкодження, що мають незначні скороминущі наслідки.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Засуджений у касаційній скарзі просить змінити оскаржені судові рішення, призначивши йому покарання у виді штрафу.

Свої вимоги засуджений мотивує тим, що суди, на його думку, залишили без уваги те, що він раніше не судимий, має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, а також думку потерпілого, який претензій матеріального та морального характеру до нього не має. Крім того,

не погоджується з твердженням апеляційного суду про відсутність у нього коштів

з огляду на те, що він офіційно не працевлаштований.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення

у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, та правильність кваліфікації його дій

у касаційній скарзі засудженого не оспорюються.

Доводи засудженого щодо можливості пом`якшення призначеного йому покарання колегія суддів вважає необґрунтованими.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару,

а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і

не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають

на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.

Як убачається із долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції під час призначення покарання ОСОБА_4 , дотримуючись наведених вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, який раніше

не судимий, на обліках у нарколога та психіатра не перебуває, а також взяв до уваги відсутність обставин, що обтяжують покарання, та пом`якшуючу покарання обставину, якою визнав щире каяття.

З урахуванням усіх обставин справи у їх сукупності суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення засудженому покарання у виді громадських робіт, вказавши на те, що саме таке покарання буде необхідним та достатнім для його виправлення і досягнення інших цілей покарання.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 , доводи якої є аналогічними доводам касаційної скарги засудженого, ствердив про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.

При цьому суд, залишаючи апеляційну скаргу захисника без задоволення, з приводу посилань апелянта на те, що обвинувачений раніше не судимий, має постійне місце проживання, позитивно характеризується за місцем навчання, на обліку у нарколога або психіатра не перебуває, потерпілий претензій матеріального та морального характеру не має, слушно зазначив, що вони не містять нових відомостей та полягають у переоцінці обставин, які були відомі суду першої інстанції, проаналізовані у вироку, дістали належну оцінку та, на думку колегії суддів, були враховані достатньою мірою при призначенні ОСОБА_4 покарання, передбаченого санкцією інкримінованої йому ч. 1 ст. 125 КК.

Крім того, апеляційний суд звернув увагу апелянта і на фактичні обставини справи, встановлені судом, з огляду на які призначення обвинуваченому найбільш м`якого

за видом покарання з числа, передбачених санкцією ч. 1 ст. 125 КК, не буде свідчити про його достатність.

Обґрунтовано вказав апеляційний суд і на неможливість призначення ОСОБА_4 покарання у виді штрафу з огляду на те, що він не працює та згідно із його поясненнями в суді апеляційної інстанції постійного джерела доходу не має, забезпечує своє існування підробітками.

Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

Таким чином, Суд не вбачає підстав для зміни оскаржених судових рішень шляхом пом`якшення засудженому покарання до штрафу та з огляду на фактичні обставини кримінального провадження не вважає призначене ОСОБА_4 покарання у виді громадських робіт таким, що не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість.

В касаційній скарзі засудженого не наведено переконливих доводів на обґрунтування необхідності призначення йому покарання у виді штрафу замість громадських робіт.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування оскаржених судових рішень, Судом

не встановлено.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,

постановив:

Відмовити засудженому ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Ленінського районного суду

м. Дніпропетровська від 02 березня 2022 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 08 червня 2023 року щодо нього.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3