Справа № 463/6106/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/547/22 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2023 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в режимі відеоконференції кримінальне провадження про обвинувачення

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,-

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.115 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченої ОСОБА_6 ,

за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_9 захисника обвинуваченої ОСОБА_6 на вирок Личаківського районного суду м. Львова від 10 травня 2022 року стосовно ОСОБА_6 за ч.1 ст. 115 КК України, -

встановила:

вироком Личаківського районного суду м. Львова від 10 травня 2022 року ОСОБА_6 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 115 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 рахувати з часу фактичного тримання під вартою з 13 квітня 2020 року.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою залишено попередньо обраний до вступу вироку в законну силу.

Вирішено питання з речовими доказами та судовими витратами.

Скасовано арешт, накладений ухвалами слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 15 квітня 2020 року, на майно, а саме: 2-і наволочки з-під подушок коричневого кольору, простирадло коричневого кольору, жіночу куртку білого кольору марки «Colloseum», чоловічу футболку сірого кольору, мобільний телефон торгової марки «Apple» моделі «iPhone 5», ланцюжок на шию із металу сірого кольору, ніж, який складається із леза сірого кольору та рукояткою коричневого кольору, в`язку ключів, яка складається із 4 ключів та брелка у вигляді морського коня, жіночу сорочку білого кольору з синіми полосами, світло голубі джинси, хатні тканинні тапки з орнаментом.

Згідно вироку, обвинувачена ОСОБА_6 13 квітня 2020 року близько 18.05 год., знаходячись в приміщенні квартири за адресою: АДРЕСА_1 , разом із співмешканцем ОСОБА_10 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, під час суперечки, що в подальшому переросла у сварку, в ході якої ОСОБА_6 почала відчувати неприязнь відносно ОСОБА_10 , в результаті чого в неї виник злочинний намір, спрямований на умисне, протиправне заподіяння смерті ОСОБА_10 . Під час конфлікту, що виник раптово, на ґрунті особистих неприязних відносин з потерпілим ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , реалізуючи свій злочинний намір, та, усвідомлюючи суспільну небезпеку своїх дій, діючи умисно та свідомо припускаючи наслідки у вигляді протиправного заподіяння смерті ОСОБА_10 , нанесла йому один удар ножем в область грудної клітки, заподіявши тілесні ушкодження у виді проникаючого колото-різаного поранення грудної клітки з пошкодженням навколосерцевої сорочки та верхівки серця, що має ознаки тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки в момент його спричинення, що призвело до гострої внутрішньої крововтрати та обезкровлення організму, внаслідок прямого причинного зв`язку якого настала смерть потерпілого, тобто, умисно вбила ОСОБА_10 .

Таким чином, ОСОБА_6 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 115 КК України - вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

На вирок суду адвокат ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, просить оскаржуваний вирок скасувати, та закрити провадження за недоведеністю у вчиненні даного кримінального правопорушення, звільнивши ОСОБА_6 з під варти в залі суду.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що стороною обвинувачення не надано суду будь-яких доказів наявності у ОСОБА_6 умислу на позбавлення життя ОСОБА_10 .

На думку апелянта, покази ОСОБА_6 нічим не спростовані, проте суд їх не взяв до уваги, вважаючи формою захисту обвинуваченої та дійшов хибного висновку про те, що обвинувачена, тримаючи ножа та наносячи ним удар в область лівої половини грудної клітки ОСОБА_10 , розраховувала на особливу уразливу дію застосованого знаряддя злочину, життєво важливу частину тіла для нанесення ушкоджень, і такі можливі наслідки, як смерть потерпілого та свідомо припускала можливість її настання.

Стверджує, що висновок суду не підтверджується жодним об`єктивним та допустимим доказом, який є у справі та досліджений в ході її судового розгляду.

Звертає увагу, що допитані незалежно один від одного свідок ОСОБА_11 , потерпілий ОСОБА_12 , зведений брат потерпілого, та інші стверджують, що ОСОБА_10 завжди носив при собі ніж, полюбляв ножі, діставав та бавився ними.

Підкреслює, що твердження обвинуваченої про те, що потерпілий перед смертю «штрикав» себе ножом в груди та наносив собі тілесні пошкодження у вигляді проколів шкіри підтверджується висновком судово-медичної експертизи трупа №353/2020 від 14 квітня 2020 року.

Наполягає, що в суді не досліджено - як і чому відсутні сліди пальців рук на руків`ї та робочих поверхнях ножа, не з`ясоване питання механізму утворення колото- різаної рани потерпілого, внаслідок якої настала смерть, чи могла рана виникнути за обставин, як описує обвинувачена, а також - в якому положенні перебувало тіло потерпілого в момент смерті.

Незважаючи на отримання в ході судових засідань відомостей, що обвинувачена повідомляла сусідкам та експертам про те, що потерпілий висловлював бажання покінчити життя самогубством, суд не мотивуючи своє рішення з цього приводу дійшов висновку, що потерпілий не бажав покінчити життя самогубством. При цьому посмертна судова психолого-психіатрична експертиза з цього приводу не призначалась і не проводилася, експерти психологи та психіатри це питання не досліджували. А отже - висновок суду в цій частині є безпідставним.

Окрім того, вказує, що судом не взято до уваги відомості, зазначені в описовій частині судово-психіатричної експертизи №193 від 29 квітня 2020 року, де зазначено, що обвинувачена, яка перебувала на експертизі заявляла: «Я його не різала, не вдарила, не підрізала... Постійно брався за ножі, щоб нашкодити своєму здоров`ю, а наостанок ще хотів мене забрати... Він себе вдарив сам ножом». При цьому обвинувачена розладів сприйняття не виявляла.

З показань обвинуваченої, які не спростовані іншими доказами, вбачається, що між нею та потерпілим не було стійких неприязних відносин, які могли викликати у обвинуваченої бажання позбавити потерпілого життя, вони декілька років жили разом як подружжя, вели спільне господарство, разом з ними мешкала малолітня донька обвинуваченої, серйозних конфліктів між обвинуваченою та потерпілим не було і в день смерті та напередодні вони спільно проводили час, не конфліктували, спілкувались.

Заслухавши доповідь судді, виступ захисника та обвинуваченої, які підтримали подану апеляційну скаргу частково, просили вирок змінити, призначити обвинуваченій покарання із застосуванням ст.ст. 66, 69 КК України, думку прокурора, який заперечив подану апеляційну скаргу, просив оскаржуваний вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Згідно зі ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу , та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції обвинувачена ОСОБА_6 апеляційну скаргу підтримала частково, пояснила, що винною в умисному вбивстві себе не визнає, вказала, що випадково вихопивши ніж нанесла удар потерпілому, якби не алкоголь, даної події не було б. Зазначила, що викликала швидку для надання допомоги потерпілому. Посварились з потерпілим ОСОБА_10 , оскільки він погрожував, принижував, були сексуальні домагання з його сторони. Звернула увагу, що на її утриманні є неповнолітня дитина та матір пенсіонерка.

Відтак, висновки суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за які її засуджено, кваліфікація її дій за ч.1 ст. 115 КК України фактично учасниками кримінального провадження не оспорюються і судом апеляційної інстанції не перевіряються.

Що стосується доводів апелянта про доцільність застосування до обвинуваченої при призначенні покарання положень ст. 69 КК України, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки згідно роз`яснень наведених у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003р. № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або непризначення обов`язкового додаткового покарання, може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного. У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині; вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а в резолютивній - послатися на ч. 1 ст. 69 КК України. При цьому необхідно враховувати не тільки мету й мотиви, якими керувалась особа при вчиненні злочину, а й її роль серед співучасників, поведінку під час та після вчинення злочинних дій тощо.

Як передбачено статтями 50, 65 КК, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно вимог ч. 1 ст. 69 КК України призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за цей злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання може мати місце лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

Отже, підставами призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, визнано дві групи чинників, які характеризують як вчинений злочин, так і особу винного, та мають враховуватися в їх сукупності, а саме: наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину; дані, які певним чином характеризують особу винного.

Призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що згідно із ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином; особу винної, яка раніше не судима, на обліку в психоневрологічному та наркологічному диспансерах не перебуває, має на утриманні мати пенсіонерку та малолітню дитину. При цьому, суд звернув увагу, що як зазначали свідки та сама обвинувачена, донька останнім часом проживала з батьком, мати проживала окремо. Окрім цього, ОСОБА_6 притягалася до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.184 КУпАП (невиконання обов`язків щодо виховання дитини, повторно). Також в провадженні суду перебуває цивільна справа про позбавлення її батьківських прав. Загалом наведені обставини негативно характеризують особу обвинуваченої. Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченої, згідно зі ст.66 КК України, не встановлено. Відповідно до ст.67 КК України, обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченої судом визнано вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.

З приводу доводів сторони захисту про наявність щирого каяття, на переконання колегії суддів, слід враховувати, що саме по собі визнання своєї вини не означає, що особа стала на шлях виправлення і що її зізнання стало результатом тривалого роздуму і впертої внутрішньої боротьби, свідчить про рішучість стати на шлях виправлення, самоосуд свого вчинку. Щире каяття є відвертою негативною оцінкою винним своєї злочинної поведінки, визнанням тих обставин, які йому ставляться в провину. Щире каяття характеризує поведінку винної особи після вчинення злочину, але з позицій психологічної переорієнтації суб`єкта. Стан щирого каяття характеризується тим, що суб`єкт справді засуджує свій вчинок. При цьому особа визнає антигромадський характер вчинку й готова нести відповідальність.

Крім цього, норми КК наділяють суд правом вибору у встановлених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає взяття до уваги й оцінку відповідно до визначених законом критеріїв усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою.

Доводи наведені стороною захисту у тій частині, що суд першої інстанції призначив обвинуваченій покарання явно несправедливе через суворість, свого підтвердження під час апеляційного розгляду не знайшли та колегія суддів вважає такі безпідставними і необґрунтованими.

На підставі наведеного колегія суддів вважає, що покарання, призначене ОСОБА_6 за ч.1 ст. 115 КК України, відповідає вимогам статей 50, 65 КК, за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів та підстав його вважати таким, що не відповідає тяжкості злочину та особі обвинуваченої немає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для зміни чи скасування вироку суду першої інстанції, у справі не встановлено, а відтак підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

вирок Личаківського районного суду м. Львова від 10 травня 2022 року стосовно ОСОБА_6 за ч.1 ст. 115 КК України залишити без змін,апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_9 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з дня її оголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4