Справа № 161/1829/23 Провадження №11-кп/802/407/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 серпня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника потерпілих адвоката ОСОБА_7 ,

потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

захисника адвоката ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_11 та його захисника адвоката ОСОБА_10 на вирок Луцького міськрйнного суду Волинської області від 14 березня 2023 року щодо ОСОБА_11 ,

В С Т А Н О В И В:

Вказаним вироком суду ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м.Володимир-Волинський Волинської області, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , громадянин України, з вищою освітою, неодружений, має на утриманні малолітню дитину 2019 року народження, фізична особа-підприємець, є особою з інвалідністю ІІІ групи, раніше не судимий,

засуджений за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

Строк відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_11 постановлено рахувати з дня приведення вироку до виконання.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_11 до набрання вироком законної сили залишено попередній особисте зобов`язання.

Вироком вирішено питання речових доказів, судових витрат, арештованого майна та цивільні позови.

ОСОБА_11 визнаний винним та засуджений за те, що він 19.11.2022 о 17 год. 06 хв., керуючи технічно справним автомобілем марки «Opel Astra», р.н.з. НОМЕР_1 , та рухаючись ним зі швидкістю 61,7+2,5 км/год. у темну пору доби по освітленій вуличними ліхтарями автодорозі вулиці Глушець у напрямку до вулиці Ковельської в місті Луцьк, яка має по одній смузі руху у кожному напрямку, передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, проявив безпечність, був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, перевищив дозволену у населеному пункті швидкість руху, почав здійснювати обгін кількох автомобілів, які рухалися попереду у попутному напрямку, при цьому на відстані ближче ніж 50 метрів до нерегульованого пішохідного переходу виїхав на смугу зустрічного руху на забороненій для цього ділянці дороги, яка визначена горизонтальною дорожньою розміткою 1.1 (вузька суцільна лінія) Правил дорожнього руху, що поділяє транспортні потоки протилежних напрямків, яку перетинати заборонено, при виявленні на нерегульованому пішохідному переході, який розташований перед заїздом до Луцького зоопарку, пішоходів ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які перетинали проїзну частину зліва направо відносно напрямку руху автомобіля, не зменшив швидкість та не зупинився, щоб дати їм дорогу, у результаті чого допустив наїзд на ОСОБА_13 .

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_13 отримала тілесні ушкодження, з якими була госпіталізована до відділення реанімації комунального підприємства «МО ЛМТГ». 19.11.2022 о 22 год. 02 хв., ОСОБА_13 , проходячи лікування у відділенні реанімації комунального підприємства «МО ЛМТГ», померла.

Відповідно до висновку експерта №448 від 13.12.2022 унаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_13 отримала тілесні ушкодження у вигляді зламу кісток основи черепа, кісток лицевого скелета (виличної кістки), забою головного мозку із крововиливами під оболонки (субдуральні‚ субарахноїдальні крововиливи), крововиливів на внутрішній поверхні м`яких тканин голови, забійної рани, садна та синців обличчя, волосистої ділянки голови, забою легень, крововиливів в середостіння, закритого зламу правої плечової кістки у верхній третині, відкритого фрагментарного зламу кісток правої гомілки, відкритого зламу кісток лівої гомілки, множинних саден, синців та рвано-забійних ран кінцівок, які відповідно до п. 2.1.3. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», наказу № 6 від 17.01.1995, тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми, що супроводжувалась зламом кісток основи черепа, забоєм головного мозку із крововиливами під оболонки, стосовно живих осіб, належать до тяжких, як небезпечних для життя в момент спричинення, і в даному конкретному випадку викликали смерть потерпілої. Причиною смерті ОСОБА_13 є відкрита черепно-мозкова травма, що супроводжувалась зламом кісток основи черепа, забоєм головного мозку із крововиливами під оболонки.

У прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та наслідками, що настали, перебуває грубе порушення водієм ОСОБА_11 Правил дорожнього руху, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, а саме: п.п. 2.3(б), 8.5.1, 10.1, 12.4, 14.6 (в), 18.1.

ОСОБА_11 інкримінується вчинення необережних протиправних дій, які виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого, тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

В поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_11 та його захисник ОСОБА_10 , не оспорюючи фактичних обставин справи та кваліфікацію своїх дій, вважають вирок в частині призначеного покарання, а також в частині вирішення цивільного позову необґрунтованим. Посилаються на те, що ОСОБА_11 вину визнав повністю, активно сприяв розкриттю злочину, позитивно характеризується, вперше притягується до кримінальної відповідальності, має на утриманні неповнолітню дитину та батьків пенсіонерів, що дає підстави для застосування до обвинуваченого положення ст.75 КК України. Також зазначають, що вирішуючи цивільні позови потерпілих, судом не враховано майновий та сімейний стан обвинуваченого. Просять вирок суду змінити, призначити ОСОБА_11 покарання за ч.2 ст.286 КК України 3 роки позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки, на підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_11 від відбування покарання встановивши іспитовий строк, стягнути з обвинуваченого на користь потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_8 по 250 000 гривень.

Заслухавши доповідача, який виклав суть обвинувачення, доводи апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_11 та його захисника, які подану апеляційну скаргу підтримувала та просили змінити вирок суду в частині призначеного покарання та вирішення цивільних позовів, думку прокурора, потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та їх представника адвоката ОСОБА_7 , які заперечували доводи апеляційної скарги та просили вирок місцевого суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, за встановлених і викладених у вироку обставин, обґрунтовані доказами, які досліджено судом у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, за згодою учасників судового провадження, керуючись вимогами ст.349 КПК України після допиту обвинуваченого, який повністю визнав себе винним у вчиненні кримінальних правопорушень, дійшов висновку про недоцільність дослідження інших доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Згідно вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України, апеляційний суд не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин провадження, які ніким не оспорювалися, і докази стосовно яких судом, згідно із ч.3 ст.349 КПК України, не досліджувалися.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги сторони захисту про можливість пом`якшення покарання обвинуваченому, шляхом застосування до обвинуваченого ОСОБА_11 інституту звільнення від відбування покарання із застосуванням ст.75 КК України, апеляційний суд вважає такі доводи необґрунтованими з огляду на таке.

Частиною 2 статті 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Положення ч.1 ст.65 КК України регламентують, що суд призначає покарання відповідно до положень Загальної частини КК України; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

А згідно норм ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Визначені цією нормою Кодексу загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства. Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті (частині статті) Особливої частини КК України, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Вказані вимоги закону при призначенні покарання ОСОБА_11 місцевим судом дотримані.

Як убачається з вироку суду першої інстанції, призначаючи ОСОБА_11 вид та розмір покарання, суд першої інстанції, дотримуючись наведених вимог кримінального закону, належним чином урахував усі обставини кримінального провадження, у тому числі ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставини його вчинення, дані про особу винного, який вперше притягається до кримінальної відповідальності, має постійне місце проживання, де виключно позитивно характеризується, на його утриманні перебуває малолітня дитина 2019 року народження, є особою з інвалідністю ІІІ групи, на його утриманні перебуває батько, який є особою з інвалідністю І групи та потребує постійного догляду, на обліку в лікарів нарколога чи психіатра не перебуває, до адміністративної відповідальності впродовж 2022 року не притягався.

При цьому також враховуються і та обставина, що внаслідок грубого порушення ОСОБА_11 вимог шести пунктів ПДР настали невідворотні наслідки загинула молода людина.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність в даному випадку підстав для застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК України, враховуючи обставини вчиненого кримінального правопорушення, зокрема перевищення швидкості руху в межах населеного пункту, здійснення маневру обгону на забороненій ділянці дороги та наїзд на пішохода, який перетинав проїжджу частину по нерегульовану пішохідному переході, поведінку обвинуваченого після його вчинення, тому вид та розмір покарання, призначений ОСОБА_11 відповідає принципам законності, невідворотності та співмірності, і є достатніми для досягнення цілей покарання, у зв`язку з чим відповідні доводи апеляційної скарги є неспроможними та не можуть бути задоволеними.

Крім того, було враховано і позицію потерпілих, які в судах першої та апеляційної інстанцій наполягали на призначенні обвинуваченому ОСОБА_11 суворого покарання.

Також під час розгляду справи в апеляційному суді потерпілі вказували, що обвинувачений будь-якої шкоди їм не відшкодував, вони не вибачили ОСОБА_11 і його вибачення носило формальний характер, з метою призначення більш м`якого покарання.

При цьому суд апеляційної інстанції враховує, що позиція потерпілих у судовому засіданні не є обов`язковою для суду, натомість враховується у сукупності з обставинами, передбаченими ст.65 КК України, і не має над ними юридичної переваги.

Суд апеляційної інстанції вважає, що врахувавши сукупність зазначених обставин, суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, які наведені вище, поведінку ОСОБА_11 після вчинення ДТП, наслідки вчиненого кримінального правопорушення, хоча і вчиненого з необережності, характеристику особи обвинуваченого, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_11 покарання у виді позбавлення волі, яке необхідно відбувати реально, у зв`язку із чим апеляційний суд не знаходить підстав для застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК України.

Призначене місцевим судом ОСОБА_11 покарання повністю відповідає ступеню тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення і на думку суду апеляційної інстанції повністю відповідає меті й принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, яке в даному випадку є адекватним характеру вчинених обвинуваченим дій, їх небезпечності та даним про особу винного, і не є надто м`яким, а також надто суворим, як про це зазначено в апеляційній скарзі.

На думку суду апеляційної інстанції, у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Що стосується доводів обвинуваченого та його захисника щодо необґрунтованості вироку суду в частині вирішення цивільного позову, а саме стягнення розміру відшкодування моральної шкоди на користь потерпілих, то колегія суддів вважає їх безпідставними.

Відповідно до ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

При вирішенні цивільного позову суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, а також визначити порядок її відшкодування.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

При цьому, як убачається з оскаржуваного вироку суду, визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції послався на тривалість моральних страждань і переживань потерпілих, які втратили дочку, що призвело до непоправних та істотних змін в їх житті, і назавжди змінило його.

Враховуючи наведене, керуючись засадами виваженості та розумності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та справедливого висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_11 у рахунок відшкодування моральної шкоди на користь потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 в сумі 500 000 грн. кожному, з чим погоджується і апеляційний суд.

Таким чином, суд першої інстанції належним чином врахував характер і обсяг страждань потерпілих, їх тривалість і, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, та з дотриманням вище зазначених вимог закону прийняв обґрунтоване рішення щодо цивільного позову потерпілих, в тому числі щодо розміру стягнення моральної шкоди.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, чи могли бути безумовними підставами для зміни чи скасування судового рішення місцевого суду, апеляційним судом не встановлено.

Підстав для зміни оскаржуваного вироку з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, апеляційний суд не знаходить.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_11 та його захисника ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрйнного суду Волинської області від 14 березня 2023 року щодо ОСОБА_11 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: