Справа № 504/2225/23
Провадження № 1-кс/504/188/23
УХВАЛА
Слідчий за погодженням з прокурором звернувся до суду із клопотанням про арешт майна, яким просив слідчого суддю винести ухвалу, якою накласти арешт на майно, а саме: зразки піску з воронки, які було запаковано до сейф пакету НПУ № ВУМ100369; вантажний автомобіль марки САЗ-3507, державний реєстраційний знак НОМЕР_1 , кабіна якого синього кольору та самоскидний кузов якого сірого кольору; свідоцтво серії НОМЕР_2 про реєстрацію автомобіля марки САЗ-3507, державний реєстраційний знак НОМЕР_1 , яке запаковано до сейф- пакету НПУ № ВУМ1003689; 2,9 кубічних метра піщаного піску, що знаходиться у кузові автомобіля марки САЗ-3507, державний реєстраційний знак НОМЕР_1 , та заборони будь-яким особам відчужувати, розпоряджатися та користуватися вказаним майном.
У мотивування клопотання слідчий зазначив, що 30.05.2023 року до ЧЧ ВП № 3 ОРУП № 2 ГУ НП в Одеській області надйішло повідомлення від громадянина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про те, що невідомі особи на вантажному автомобілі марки «САЗ-3507» державний номерний знак НОМЕР_1 на кузові перевозять піщаний пісок, який незаконно добуто з кар`єру поза межами смт. Доброслав. В ході виїзду СОГ було встановлено, що даний пісок був незаконно видобутий не встановленою особою на околиці смт. Доброслав (ЄО 1853).
В ході огляду місця події 30.05.2023 року в період часу з 16:50 до 17:03 год. було проведено огляд місця події на відкритій ділянці місцевості за координатами 46.833320,30.932212 на околиці смт. Доброслав Одеського району Одеської області, в ході якого було виявлено свіже викопану вирву (воронку) з піщаним піском бежевого кольору. Вирва глибиною 2,4 м, діаметр на охрест 7,6 на 3,5 м. Також, в ході огляду місця події біля даної вирви виявлено сліди коліс ймовірно тракторні та внтажного автомобіля. Вилучені зразки піску з вирви, які поміщені до сейф пакету НПУ.
Окрім цього, неподалік піщаного кар`єру, на відкритій ділянці місцевості з координатами 46.830342,30.937657 на околиці смтю Доброслав Одеського району Одеської області, в ході огляду місця події у період часу з 18:00-18:20 30.05.2023 року було виявлено вантажний автомобіль марки «САЗ-3507» державний номерний знак НОМЕР_1 , у кузові якого знаходиться сипуча речовина схожа на піщаний пісок, об`ємом 2,9 метра кубічних. В ході огляду було вилучено даний автомобіль, свідоцтво про реєстрацію автомобіля, власником якого є ОСОБА_7 , який було запаковано до сейф пакету НПУ, та 2,9 метрів кубічних піщаного піску.
Постановою слідчого від 30.05.2023 року дані предмети визнані речовими доказами у кримінальному провадженні.
В судовому засіданні прокурор підтримала клопотання, просила його задовольнити.
В судовому засіданні представник власника майна адвокат ОСОБА_4 просив відмовити у задоволенні клопотання слідчого, повернути автомобіль, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, послався на те, що слідчим не доведений факт незаконного видобутку піщаного піску, предмети не визнані речовими доказами.
Вислухавши прокурора, представника власника майна, дослідивши матеріали додані до клопотання слідчого, слідчий суддя дійшов до наступного висновку:
Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.
Відповідно до положень п.п. 2,3 ч.3 ст.132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора, а також може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.
Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Частиною другою ст.173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.
Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.
Досудовим розслідуванням встановлено, що ЧЧ ВП № 3 ОРУП № 2 ГУ НП в Одеській області надйішло повідомлення від громадянина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про те, що невідомі особи на вантажному автомобілі марки «САЗ-3507» державний номерний знак НОМЕР_1 на кузові перевозять піщаний пісок, який незаконно добуто з кар`єру поза межами смт. Доброслав. В ході виїзду СОГ було встановлено, що даний пісок був незаконно видобутий не встановленою особою на околиці смт. Доброслав (ЄО 1853).
Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.
До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.
Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.
Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).
ЄСПЛ також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98) (справа «East/West Alliance Limited» проти України).
Слідчий суддя вважає, незаконний видобуток піщаного піску, за допомогою вантажної та/або іншої автомобільної техніки, на даній стадії досудового розслідування потребує ретельної перевірки.
При цьому, існуючи первинні дані щодо події та її наслідків, можуть вказувати на наявність складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.240 КК України.
Слідчий суддя вважає, що слідчий своєю постановою від 30.05.2023 року обгрунтовано визнав вищевказані предмети речовими доказами у вказаному кримінальному провадженні.
Слідчий суддя погоджується, що в теперішній час існує необхідність проведення відповідних експертиз, слідчого експерименту, тощо в межах даного кримінального провадження.
За обставин викладених в матеріалах провадження, наявні обґрунтовані підстави вважати, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, як застосування арешту майна.
Разом з тим, слідчий суддя враховує розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Підстави для заборони у користуванні та розпорядженні автомобілем власником слідчий суддя вважає що вони існують, оскільки слідчим призначені відповідні експертизи у кримінальному провадженні.
З метою забезпечення збереження вказаного транспортного засобу як речового доказу є виправданим застосування арешту вказаного майна у виді заборони права користування та його відчуження.
У справі доведено необхідність заборони права на користування та розпорядження вказаним транспортним засобом, оскільки стороною обвинувачення доведена необхідність проведення невідкладних слідчих дій з вищевказаним автомобілем з метою збирання інших доказів.
Такий висновок слідчого судді не буде процесуальною перешкодою для забезпечення належного правового статусу автомобіля у цьому провадженні як речового доказу.
Засіб забезпечення кримінального провадження у виді арешту у формі заборони права на користування та відчуження вказаного автомобіля є розумним та співмірним обставинам можливого кримінального правопорушення на даній стадії досудового розслідування.
Слідчий суддя враховує вимоги ст.173 КПК України, зокрема оцінює наслідки накладення арешту для власника (іншого власника), який цілком очевидно несе суттєві збитки.
Разом із тим, слідчий суддя враховує, що саме на автомобілі власника і перевозився видобутий у кар`єрі пісок, отже в даному випадку слідчий суддя співставляє інтереси власника цілям і завданням кримінального провадження, які в даному конкретному випадку, на думку слідчого судді, маю суттєву перевагу над правом власника на користування своєю власністю.
При накладенні арешту на майно, можливість передання майна на зберігання, за виключенням положень ч.7 ст.100 КПК України, не передбачена положеннями КПК України.
З урахуванням нездійснення органом досудового розслідування до теперішнього часу всіх необхідних слідчих дій у даному кримінальному провадженні та існування беззаперечної необхідності їх проведення для досягнення мети та завдань кримінального провадження, що регламентовано ст.2 КПК України, слідчий суддя вважає, що тимчасове позбавлення власника майна права розпорядження майном, щодо якого існує сукупність підстав та розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину та зберегло на собі його сліди, в даному випадку, на період часу достатнього для проведення слідчих (розшукових) дій, проведення експертиз, тощо, є обґрунтованим і виправдовує таке втручання у право власності.
Таке обмеження, на думку слідчого судді, буде співрозмірним, слугуватиме досягненню завдань кримінального провадження та відповідатиме забезпеченню інтересів держави Україна.
За наведених обставин, слідчий суддя вважає за необхідне задовольнити клопотання слідчого.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 40, 131-132, 170-173, 233, 234, 237 КПК України, слідчий суддя,-
Накласти арешт на зразки піску з воронки, які було запаковано до сейф пакету НПУ № ВУМ100369; вантажний автомобіль марки САЗ-3507, державний реєстраційний знак НОМЕР_1 , кабіна якого синього кольору та самоскидний кузов якого сірого кольору; свідоцтво серії НОМЕР_2 про реєстрацію автомобіля марки САЗ-3507, державний реєстраційний знак НОМЕР_1 , яке запаковано до сейф- пакету НПУ № ВУМ1003689; 2,9 кубічних метра піщаного піску, що знаходиться у кузові автомобіля марки САЗ-3507, державний реєстраційний знак НОМЕР_1 , та встановити заборону будь-яким особам відчужувати, розпоряджатися та користуватися вказаним майном.
Питання зберігання речових доказів є дискреційними повноваженнями слідчого.
На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Одеського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.
Слідчий суддя ОСОБА_1