ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2474/23 Справа № 185/7779/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001300 за апеляційними скаргами прокурора Павлоградської окружної прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_9 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2023 року, ухвалений щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Павлограда, Дніпропетровської області, громадянина України, з неповною середньою освітою, не одруженого, не працюючого, проживаючого в АДРЕСА_1 , раніще неодноразово судимого, в т.ч. останній раз:

18 березня 2020 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч.3 ст.185, ч.4 ст.70, ст.75,76 КК України до трьох років позбавлення волі з іспитовим строком два роки,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2023 року ОСОБА_8 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком дев`ять років.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання призначених покарання, до покарання, призначеним за цим вироком приєднано невідбуту частину покарання за вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області суду від 18 березня 2020 року, остаточно призначено покарання ОСОБА_8 у виді позбавленні волі на строк десять років.

До набрання вироком чинності запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 залишено без змін.

Строк відбуття покарання для ОСОБА_8 ухвалено обчислювати з 15 серпня 2020 року.

Вирішено питання про розподіл процесуальних витрат, речові докази та заходи забезпечення кримінального провадження.

Цим вироком дії обвинуваченого ОСОБА_8 кваліфіковано за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, як закінчений замах на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

За обставин, встановлених судом та викладених в мотивувальній частині вироку, обвинувачений ОСОБА_8 15 серпня 2020 року, приблизно о 21.40 год. перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходився біля будинку № 12 по проспекту Шахтобудівників в м. Павлограді, де зустрів ОСОБА_11 з ОСОБА_12 та під час спілкування між ними, через словесний конфлікт, виникли неприязні відносини.

В зазначений час у ОСОБА_8 виник злочинний умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_11 , реалізуючи який ОСОБА_8 приблизно о 21.45 год. того ж дня та в тому ж місці, взяв у праву руку складний ніж, що був при ньому, та використовуючи його, як знаряддя злочину, утримуючи ніж в руці, стоячи навпроти ОСОБА_11 , наніс останньому два удари рукояткою ножа в область голови, чим спричинив ОСОБА_11 тілесні ушкодження у вигляді забоїв м`яких тканин голови.

У відповідь ОСОБА_11 намагався вгамувати ОСОБА_8 , за для чого зайшов за його спину та почав утримувати останнього, взявши ОСОБА_8 ззаду за руки та в цей час у ОСОБА_8 , який вважав себе ображеним та приниженим, раптово виник злочинний умисел, направлений на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_11 , реалізуючи який, вважаючи такі дії необхідними для доведення до кінця злочинного умислу на вбивство потерпілого, ОСОБА_8 наніс ОСОБА_11 один удар лезом ножа, який тримав у правій руці, в область задньої поверхні грудної клітини зліва, чим заподіяв ОСОБА_11 тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпечності для життя в момент спричинення у виді проникаючого колото-різаного поранення на задній поверхні грудної клітини зліва, ускладнене лівостороннім гемопневмотораксом.

Вказаний злочин не було закінчено з причин, які не залежали від волі ОСОБА_8 , оскільки ОСОБА_11 не помер на місці вчинення злочину у зв`язку із своєчасним наданням йому допомоги медичними працівниками.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду першої інстанції скасувати у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, через істотне порушення вимог КПК України та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Обґрунтовуючи свої апеляційні вимоги зазначає, що судом першої інстанції не було досліджено відеозаписи до протоколів проведення слідчих експериментів від 27.03.2020 та 27.09.2020, не було встановлено фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, оскільки покази свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 суперечать показам потерпілого та обвинуваченого щодо механізму нанесення тілесних ушкоджень на що суд першої інстанції не звернув уваги та не надав належної оцінки.

Вказує, що будь-яких належних доказів перебування ОСОБА_8 в стані алкогольного сп`яніння під час вчинення злочину матеріали справи не містять, в той час, як потерпілий сам вказував на те, що перебував у стані сп`яніння та спровокував бійку, що також залишилось поза увагою суду першої інстанції.

Посилається й на те, що в матеріалах справи міститься постанова про призначення нової групи прокурорів у зв`язку з реорганізацію прокуратур в окружні, в той час, як положення ст. 37 КПК України не передбачають такої підстави для визначення нової групи прокурорів.

Зазначає, що до протоколів слідчих дій було додано відеозаписи, які створені на камеру "Панасонік", однак без зазначення конкретної моделі, а диски, на які відтворено відеозаписи не порівнювались з оригіналом на який їх було записано.

Безпідставним, на думку захисника, є відмова суду на клопотання про перебування обвинуваченого під час розгляду справи поруч з захисником, поза межами скляної клітки, оскільки це унеможливило належним чином здійснити захист обвинуваченого, узгоджувати питання до свідків та позицію сторін, що суперечить практиці ЄСПЛ у низці рішень, в тому числі й проти України, а також це призвело до неповноти допиту свідка ОСОБА_16 , якій обвинувачений не зміг задати важливі запитання, які мають істотне значення для розгляду справи, а в задоволенні клопотання сторони захисту про її повторний допит судом було безпідставно відмовлено. Крім того, суд проігнорував позицію захисту щодо недопустимості показів зазначеного неповнолітнього свідка, оскільки її законним представником було залучено її брата, що не узгоджується з положенням ст. 44, 354 КПК України.

Судом також було проігноровано клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу від 11 серпня 2021 року та від 26 серпня 2021, які залишились невирішеними.

Вказує й на можливу упередженість судді Щербини, який декілька раз розглядав інші кримінальні провадження стосовно ОСОБА_8 та потерпілого і з цих підстав судді неодноразово заявлявся відвід, який не був задоволений.

Зазначає, що дії ОСОБА_8 були спрямовані на самозахист від протиправного посягання на його здоров`я з боку потерпілого, який ініціював сварку та бійку, застосував до обвинуваченого фізичну силу з метою помсти останньому за його викриття у вчиненні злочину, що виключає його умисел на вбивство потерпілого.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить вирок суду першої інстанції скасувати у зв`язку з неправильним застосування закону України про кримінальну відповідальність.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає, що не погоджується з кваліфікацією інкримінованого йому кримінального правопорушення, оскільки потерпілий живий та його життю нічого не загрожує, а він, маючи об`єктивну можливість не вчинив дій, спрямованих на заподіяння смерті потерпілому.

Висновки суду про його перебування в стані алкогольного сп`яніння є безпідставним та ґрунтується на показах свідків, які самі перебували в стані сп`яніння, а тому не можуть вважатись об`єктивними та достатніми для доведення цієї обставини, оскільки після подій, через 15 хвилин він був затриманий працівниками поліції, які не виявили та не зафіксували того, що він знаходиться у стані сп`яніння.

Зазначає про помилковість висновків суду першої інстанції, що він втік з місця вчинення злочину, оскільки він пішов в цей час кликати на допомогу та повернувся через 10 хвилин, де й був затриманий, а при затриманні будь-якого опору не чинив.

Вказує, що безпідставними є висновки суду про невизнання ним вини та затягуванні розгляду справи, оскільки він визнає, що спричинив потерпілому тілесні ушкодження, а не замах на вбивство, а розгляд справи він не затягував, а користувався своїм правом на всебічний та об`єктивний розгляд справи судом для встановлення істини у справі.

В апеляційній скарзі прокурор просив вирок суду першої інстанції змінити у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та зарахувати у строк відбуття покарання ОСОБА_8 строк його попереднього ув`язнення з моменту його фактичного затримання до набрання вироком законної сили.

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор надала суду заяву прокурора ОСОБА_17 про відмову від поданої ним апеляційної скарги в порядку ч. 1 ст. 403 КПК України у зв`язку з чим колегія суддів не розглядає доводів апеляційної скарги прокурора.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачений та його захисник підтримали подані ними апеляційні скарги і з викладених у них підстав, просили її задовольнити, вирок суду скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційних скарг сторони захисту, посилаючись на їх необґрунтованість і безпідставність, а вирок суду вважав законним та обґрунтованим у зв`язку з чим просив залишити його без змін.

Потерпілий до апеляційного суду не з`явився, про дату, час та місце апеляційного перегляду був повідомлений належним чином, заяв про відкладення або про поважність причин не прибуття до суду не надходило, у зв`язку з чим апеляційний суд вважає за можливе провести розгляд за його відсутності, відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Перевіривши доводи апеляційної скарги сторони захисту щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, неповноти судового розгляду, істотне порушення норм КПК України та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, перевіривши висновки суду першої інстанції, докази, які суд поклав в основу вироку на підтвердження встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження, апеляційний суд дійшов висновку, що вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та ухваленим у відповідності до зазначених вище вимог закону, які суд першої інстанції виконав належним чином, з огляду на наступне.

Як видно з оскаржуваного вироку суду, ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні закінченого замаху на вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншої людини.

В основу обвинувального вироку судом першої інстанції покладено показання самого обвинуваченого ОСОБА_8 , потерпілого ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_12 , а також письмові докази, які зібрані під час досудового розслідування та безпосередньо досліджені судом.

Безпосередньо допитаний у судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 суду повідомив, що між ним та потерпілим ОСОБА_11 мав місце конфлікт, в ході якого потерпілий поводив себе агресивно, погрожував йому застосування фізичного насильства, штовхав та погрожував вбити, у зв`язку з чим, з метою самозахисту він взяв до руки ніж та наніс потерпілому декілька ударів по голові, від чого останній впав, а він, в свою чергу, почав уходити, однак потерпілий його наздогнав, схопив за шию та почав душити лівою рукою, тримаючи у правій руці ніж. Намагаючись звільнитись від потерпілого, він порізався об ніж, який тримав потерпілий, та вивертаючи руку потерпілого, останній ймовірно й отримав тілесні ушкодження у вигляді ножового поранення.

Суд першої інстанції критично поставився до показів обвинуваченого ОСОБА_8 в тій частині, що він спричинив потерпілому тілесні ушкодження через необережність, та прийшов до обґрунтованого висновку, з яким погоджується й апеляційний суд, щодо наявності умислу саме на вбивство потерпілого, оскільки його покази в цій частині спростовуються сукупністю зібраних у справі та безпосередньо досліджених судом першої інстанції доказами.

Так, потерпілий ОСОБА_11 в судовому засіданні зазначив, що 15.08.2020 ОСОБА_8 перебуваючи у нетверезому стані проявляв агресію, підскочив і тримаючи відкритий ніж у руці двічі ударив його рукояткою ножа по голові. Після цього, у відповідь на те, що він намагався зупинити дії обвинуваченого та викрутити йому руку, аби нейтралізувати застосування ножа, ОСОБА_8 з розвороту, з силою, зі сторони спини, наніс йому ще один удар ножем в ділянку серця і в подальшому поводив себе агресивно, був задоволений собою, допомогу йому не надавав та втік з місця злочину.

Покази потерпілого повністю узгоджуються з показами безпосереднього очевидця події - свідка ОСОБА_12 , яка суду першої інстанції надала аналогічні показання.

Свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_19 вказали суду на те, що ОСОБА_8 повернувся додому, тримаючи в руках два ножі, один з яких був в крові та який повідомив, що спричинив ножове поранення потерпілому ОСОБА_11 .

Під час досудового розслідування цього кримінального провадження стороною обвинувачення було проведено, а судом першої інстанції було безпосередньо досліджено протокол проведення слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_12 , під час якого останні розказали та показали механізм спричинення потерпілому ножового поранення та який, відповідно до висновків судово-медичних експертиз № 254-д та № 255-д від 29.09.2020 не суперечить виявленим у потерпілого тілесним ушкодженням.

Натомість, всупереч позиції обвинуваченого ОСОБА_8 щодо самозахисту від незаконного посягання потерпілого, у нього не виявлено будь-яких тілесних ушкоджень, які б вказували на посягання на його життя чи здоров`я з боку потерпілого, що обумовлювало необхідність застосовувати ніж, а тому суд першої інстанції прийшов до правильних висновків про наявність прямого умислу саме на вбивство потерпілого, яке не було завершено з причин, незалежних від його волі.

В той же час, апеляційний суд звертає увагу, що згідно зі ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

При цьому слід зазначити, що право на необхідну оборону виникає за наявності певних підстав, передбачених ч. 1 ст. 36 КК України, а саме: наявність суспільно небезпечного посягання або необхідність негайного його запобігання або припинення.

За обставинами кримінального провадження потерпіла не вчинила будь-які дії, які за характером та об`єктивними проявами могли бути розцінені такими, що досягли ступеня суспільної небезпечності, властивого для злочину, і викликали би у ОСОБА_8 стан необхідної оборони, та як наслідок перевищення її меж.

Так, стаття 115 КК України із суб`єктивної сторони характеризується умисною формою вини (прямим або непрямим умислом) коли винний усвідомлює суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно-небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини й бажає або свідомо припускає її настання.

Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їхні стосунки.

Спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками. Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь, що проявляє свою конкретизацію в способі вчинених діянь.

На відміну від умисного вбивства, необережне тяжке тілесне ушкодження має місце лише при необережній формі вини, для якої характерне поєднання усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру свого діяння (дії чи бездіяльності) та недбалого або самовпевненого ставлення до настання суспільно небезпечних наслідків такого діяння.

Аналогічні правові позиції щодо застосування норм матеріального права зазначені у постановах Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 17.06.2021 року у справі №643/3561/17 та від 09.09.2021 року у справі №361/2548/18.

Таким чином, характер ножового поранення та локалізація заподіяного потерпілому тілесного ушкодження, вказують на те, що ножовий удар не був випадковим, а навпаки - цілеспрямованим, оскільки завдавався з застосуванням певної фізичної сили в область серця, тобто у місце де розташовані життєво важливі органи, спричинивши йому поранення, яке, у випадку ненадання своєчасної медичного допомоги, є несумісним з життям, що виключає можливість характеризувати дії засудженого як необережні та свідчать виключно про наявність прямого умислу.

Разом з цим, апеляційний суд, як і суд першої інстанції, враховує поведінку обвинуваченого ОСОБА_8 , після вчинення кримінального правопорушення, який за показаннями свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , залишив місце вчинення кримінального правопорушення, тобто байдуже поставився до наслідків скоєного, не вжив заходів для надання медичної допомоги, виклику швидкої та поліції.

Крім цього, апеляційний суд звертає увагу, що ОСОБА_8 після вчинення злочину змінив свій власний одяг, вжив заходів спрямованих на приховування знаряддя злочину, а саме сховав ножі під ванну у квартирі своєї дівчини, що вкотре доводить цілеспрямованість, логічність та послідовність дій останнього, який, у такий спосіб намагався уникнути кримінальної відповідальності за вчинене.

Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що доводи захисника, які є аналогічними позиції сторони захисту під час розгляду справи судом першої інстанції, щодо спричинення обвинуваченим ОСОБА_8 необережних тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, не знайшли свого підтвердження, як в ході розгляду справи судом першої інстанції так і під час апеляційного перегляду справи, не відповідають фактичним обставинам справи та спростовуються дослідженими судом першої інстанції доказами у їх сукупності.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника та обвинуваченого в тій частині, що матеріали справи не містять доказів того, що він перебував у стані сп`яніння, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові ККС ВС від 01 грудня 2021 року у справі №672/1402/17, норми кримінального процесуального законодавства не передбачають необхідності доведення факту перебування особи у стані алкогольного сп`яніння якимось певним видом доказів. Зазначені обставини підлягають доказуванню й оцінці, виходячи із положень статей 84, 92, 94 КПК, шляхом дослідження і оцінки всієї сукупності доказів, зокрема і показань свідків.

Так, в межах даного кримінального провадження судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_8 в момент вчинення кримінального правопорушення перебував у стані алкогольного сп`яніння.

Такі висновки суд першої інстанції здійснив на підставі оцінки сукупності досліджених доказів, зокрема показів потерпілого ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_12 , а також свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , які непрямо вказали на перебування обвинуваченого у стані алкогольного сп`яніння.

Більше того, сам обвинувачений, надаючи покази суду першої інстанції зазначив, що вживав в цей день алкогольні напої але на момент злочину вважав себе тверезим.

Таким чином, з огляду на сукупність доказів, які підтверджують факт вживання в цей день ОСОБА_8 алкогольних напоїв та перебування його у стані алкогольного сп`яніння, суд першої інстанції прийшов до правильного та обґрунтованого висновку про наявність такої обставини, що обтяжує покарання, як вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, а тому доводи сторони захисту в цій частині є неприйнятними.

Доводи апеляційної скарги захисника щодо невідповідності постанови про призначення групи прокурорів у цьому кримінальному провадженні вимогам ст. 37 КПК України, оскільки реорганізація прокуратур в окружні не є підставою для визначення нової групи прокурорів, є безпідставними та ґрунтуються на власному, хибному тлумаченні положень КПК України, а тому є неприйнятними. Більше того, захисник не обґрунтовує яким чином вказана обставина впливає на правильність висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину або свідчить про порушення його процесуальних прав.

Стосовно недослідження судом першої інстанції відеозаписів до протоколів проведення слідчих експериментів, колегія суддів наголошує на тому, що судом першої інстанції було безпосередньо досліджено самі протоколи вказаних слідчих дій у яких у повному обсязі відображено хід та зафіксовано результати цієї слідчої дії, а захисником в апеляційній скарзі не наведено підстав, які б свідчили про неповноту дослідження зазначених доказів чи важливих фактичних обставин, зафіксованих на відеозаписі цих слідчих дій, які б вказували на неповноту судового розгляду. Більше того, як слідує з технічної фіксації судового засідання суду першої інстанції, після дослідження вказаних протоколів сторона захисту не заявляла клопотання та не наголошувала на необхідності дослідження додатків до них, а тому доводи захисника в цій частині є безпідставними.

Незазначення слідчим в протоколі слідчих дій конкретної моделі технічного засобу на який проводилась фіксація її проведення не вказує на недопустимість таких протоколів, як доказів, оскільки зазначена інформація не впливає на обсяги та результати цих слідчих дій, а диск, долучений у якості додатку є електронним доказом, що узгоджується з положенням ст. 99 КПК України. Більше того, захисник в судовому засіданні суду першої інстанції не ставив під сумнів достовірність та автентичність вказаних відеозаписів, а тому його доводи в цій частині є суто формальними та не вказують на порушення вимог КПК України під час збирання доказів або про недопустимість самого доказу.

Факт перебування обвинуваченого у скляному боксі повністю узгоджуються з практикою ЄСПЛ у низці своїх рішень, в тому числі й проти України, які констатували відсутність порушень ст. 3 Конвенції, а тому доводи захисника в цій частині є безпідставними. Так, перебування обвинуваченого в таких умовах жодним чином не обмежує його у реалізації своїх процесуальних прав, тим більше, що ОСОБА_8 був забезпечений кваліфікованим адвокатом, якого суд першої інстанції також не обмежував у правах, в тому числі й ставити запитання свідкам.

Посилання захисника на порушення судом вимог ст. 44, 354 КПК України при допиті свідка ОСОБА_12 є безпідставними, оскільки чинний КПК України прямо не визначає коло осіб, які можуть бути законними представниками неповнолітнього свідка, а ст. 44 КПК України, на яку посилається захисник, вказує на осіб, які можуть бути законними представниками підозрюваного, обвинуваченого, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є суперечливими та не ґрунтуються на вимогах процесуального Закону.

Аналогічно зазначеному, безпідставними є й твердження захисника про упередженість головуючого судді з тих підстав, що останній раніше приймав участь у розгляді інших кримінальних проваджень стосовно ОСОБА_8 , оскільки КПК України не визначає вказану обставину, як підставу для відводу судді. Крім того, як зазначає й сам захисник, ним подавались заяви про відвід головуючому судді, в задоволенні яких було відмовлено мотивованими ухвалами суду, які набрали законної сили.

Апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги захисника про ігнорування клопотань про зміну обвинуваченому запобіжного заходу, оскільки такі клопотання були розглянуті у судовому засіданні 15 вересня 2021 року за наслідками якого було постановлено відповідну ухвалу, якою в задоволенні клопотань сторони захисту було відмовлено з наведенням відповідних мотивів.

Щодо доводів апеляційної скарги обвинуваченого, що він не втікав з місця вчинення злочину, апеляційний суд вважає їх надуманими та такими, що спростовуються показами потерпілого ОСОБА_11 та свідків ОСОБА_12 . ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , які вказали, що безпосередньо після вчинення злочину обвинувачений пішов додому до свідка, повідомив про те, що підрізав потерпілого і в той час, як свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_19 пішли на місце події, обвинувачений залишився вдома, змінив одяг, сховав засіб вчинення злочину і лише після цього повернувся, де й був затриманий працівниками поліції.

Апеляційний суд не входить в обговорення доводів апеляційної скарги обвинуваченого щодо його незгоди з висновками суду про те, що він затягував розгляд справи, оскільки вказані доводи не підтверджують та не спростовують встановлених судом фактичних обставин справи та правильності правової кваліфікації дій обвинуваченого.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_8 призначене у відповідності з положеннями ст. ст. 50, 65 КК України з належним врахуванням тяжкості кримінального правопорушення, відомостей про особу обвинуваченого, що відповідає принципам законності, співмірності та справедливості і не оскаржується в апеляційних скаргах.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для зміни або скасування оскарженого судового рішення, при розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд доходить висновку, що вирок ухвалений у відповідності до вимог кримінального процесуального закону та правильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, у зв`язку з чим відсутні підстави для його зміни, а доводи апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника є необґрунтованими, а відтак задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2023 року стосовно ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з моменту вручення йому копії вироку.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4