Справа № 158/219/18 Провадження №11-кп/802/230/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 на вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 09 грудня 2022 року щодо них,

В С Т А Н О В И В:

Вказаним вироком суду ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, мешканця АДРЕСА_1 , неодруженого, із середньою спеціальною освітою, не працює, в порядку ст.89 КК України не судимого,

засуджено за ч.3 ст.15 ч.2 ст.185 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки.

На підставі п.3 ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК України ОСОБА_7 звільнений від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, мешканця АДРЕСА_2 , неодруженого, із середньою спеціальною освітою, не працює, раніше не судимого,

засуджено за ч.3 ст.15 ч.2 ст.185 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

На підставі п.3 ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК України ОСОБА_8 звільнений від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Стягнуті зі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в дохід держави судові витрати, пов`язані з проведенням судово-товарознавчої експертизи, у розмірі 396 (триста дев`яносто шість) гривень 00 коп., в рівних долях з кожного по 198 (сто дев`яносто вісім) гривень 00 коп.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Ківерцівського районного суду Волинської області від 13 листопада 2017 року, скасований.

Вироком вирішена доля речових доказів.

Згідно з вироком суду ОСОБА_7 та ОСОБА_8 визнані винними і засуджені за те, що 08.11.2017 близько 18 год 00 хв, ОСОБА_7 за попередньою змовою із ОСОБА_8 , маючи умисел на незаконне заволодіння чужим майном, приїхали автомобілем, марки «Опель Омега» д.н.з. НОМЕР_1 , на територію незавершеного будівництва «Луцького м`ясокомбінату», що знаходиться за адресою: Волинська область, м. Луцьк, вул. Єршова, 3, територія якого відноситься до земель Прилуцької сільської ради, де реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, умисно, таємно намагалися викрасти чотири частини металевої труби позамайданчикового водопроводу об`єкта незавершеного будівництва «Луцький м`ясокомбінат» вагою 228,8 кілограм, вартістю 1404,81 грн., власником якого є ОСОБА_10 , яку останні розрізали за допомогою заздалегідь підготовленого газового різака, однак свій злочинний умисел до кінця не довели з причин, які не залежали від їхньої волі, оскільки були виявлені працівниками поліції на місці вчинення кримінального правопорушення.

У поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 оскаржує вирок суду з мотивів його незаконності. Вказує, що судом не надана належна правова оцінка усім доказам у кримінальному провадженні, зокрема, щодо належності об`єкта злочину потерпілому ОСОБА_10 .. Відтак вважає, що у його діях відсутній склад кримінального правопорушення, а тому просить судове рішення скасувати, а кримінальне провадження щодо нього закрити.

Не погоджуючись із вироком суду, обвинувачений ОСОБА_8 також подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати судове рішення з мотивів створення штучних доказів на підтвердження його винуватості. Стверджує, що документи, які підтверджують право власності ОСОБА_10 на металеву трубу позамайданчикового водопроводу об`єкта незавершеного будівництва «Луцький м`ясокомбінат», не можна вважати належними доказами. З огляду на наведене, вважає, що у його діях відсутній склад злочину, передбаченого ч.3 ст.15 ч.2 ст.185 КК України, а тому просить закрити щодо нього кримінальне провадження.

Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного вироку суду першої інстанції та доводи апеляційних скарг, обвинувачених та їх захисника, які підтримали апеляції і просили скасувати вирок суду та закрити кримінальне провадження, прокурора, який апеляційну скаргу заперечив і просив вирок суду залишити без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Стаття 94 КПК України визначає, що слідчий, прокурор, суд повинні оцінювати докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ при цьому не має наперед встановленої сили.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, дотримуючись вказаних вимог закону, суд першої інстанції повно всебічно дослідив усі представлені стороною обвинувачення докази на підтвердження винуватості ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченому ч.3 ст.15 ч.2 ст.185 КК України, а саме: незакінченому замаху на таємне викрадення чужого майна (крадіжка) за попередньою змовою групою осіб, коли особи з причин, що не залежали від їх волі, не вчинили усіх дій, які вважали необхідними для доведення злочину до кінця.

У суді першої та апеляційної інстанцій обвинувачений ОСОБА_7 вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав та показав, що перебуваючи на території незавершеного будівництва «Луцького м`ясокомбінату» у м. Луцьку, на вул. Єршова, 3, Волинської області, збирав обліпиху та помітив металеву трубу, намагався дізнатися кому належить ця земельна ділянка, однак власників не виявив, тому вирішив взяти трубу. Попросив ОСОБА_8 допомогти йому із завантаженням та порізкою даної труби, на що останній погодився. Вказує, що 08.11.2017 самостійно порізав трубу, однак прибули працівники поліції, які затримали його та ОСОБА_8 , а також вилучили усі речі. Зауважив, що протиправних дій не вчинив, а тому просив його виправдати.

У суді першої та апеляційної інстанцій обвинувачений ОСОБА_8 вину у вчиненні кримінального правопорушення також не визнав. Показав, що 08.11.2017 перебував на території незавершеного будівництва «Луцького м`ясокомбінату», що у місті Луцьку, на вулиці Єршова, 3, Волинської області, на прохання ОСОБА_7 , щоб допомогти останньому порізати металеву трубу. Зазначив, що коли ОСОБА_7 вже порізав металеву трубу, до них прибули працівники поліції, які їх затримали та вилучили усі речі. Вважає, що ніякої змови на таємне викрадення в нього не було, лише хотів допомогти ОСОБА_7 завантажити вказану трубу в автомобіль.

Незважаючи на заперечення обвинуваченими своєї вини, винуватість ОСОБА_7 і ОСОБА_8 підтверджується сукупністю наявних у матеріалах кримінального провадження доказів, які у повній мірі досліджені місцевим судом.

Судом першої інстанції встановлено, що в розумінні статті 50 КПК України ОСОБА_11 не є потерпілим, тобто особою, якій завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, оскільки після смерті своєї матері ОСОБА_12 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , він відмовився від прийняття спадщини в користь свого сина ОСОБА_10 , який у визначені законом строки прийняв спадщину після смерті ОСОБА_12 , тому є законним спадкоємцем майна, щодо якого вчинено злочин.

Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 06.05.2019 потерпілого замінено на належного ОСОБА_10 ..

У суді першої інстанції свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , кожен зокрема, вказали, що 08.11.2017, точний час пригадати не можуть, здійснювали патрулювання у м. Луцьку, на вул. Єршова, Волинської області (біля авторинку), де до них підійшов невідомий чоловік та повідомив, що неподалік двоє людей незаконно ріжуть метал та зазначив місце. Під`їхавши на вказане місце службовим автомобілем, вони помітили білий автомобіль, біля якого була викопана яма (котлован) та двоє людей, які в цей час розрізали трубу, яка закопана в землю, за допомогою різака. Останні пояснили, що у зв`язку із скрутним матеріальним становищем, ріжуть метал, щоб в подальшому його реалізувати. Після чого ОСОБА_13 та ОСОБА_14 викликали слідчо-оперативну групу, оскільки на їх погляд здійснюється кримінальне правопорушення. За період очікування слідчо-оперативної групи перевірили документи, що посвідчують осіб та право власності на автомобіль. Зауважили, що на момент приїзду декілька шматків металу (труби) знаходились неподалік автомобіля.

Крім того, як вбачається з матеріалів провадження, факт незакінченого замаху на крадіжку, вчиненого ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , стверджується протоколом огляду місця події від 08.11.2017 з ілюстративними фототаблицями, актом зважування від 09.11.2017 року з ілюстративними фототаблицями, протоколами проведення слідчого експерименту від 30.11.2017, 01.12.2017, протоколом огляду від 12.12.2017.

Відповідно до висновку судової товарознавчої експертизи № 63/2017 від 16.11.2017 ринкова вартість брухту чорних металів в кількості 228,8 кг., згідно проведеного розрахунку, виходячи з середнього рівня цін закупівлі вторсировини, станом на 08.11.2017 могла становити 1404,83 грн.

У поданих апеляційних скаргах обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ставлять під сумнів належність об`єкта злочину потерпілому ОСОБА_10 , тому вважають, що у їхніх діях відсутній склад кримінального правопорушення.

Однак такі твердження апелянтів є голослівними.

Згідно з п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах злочини проти власності» № 10 від 06.11.2009 крадіжка (таємне викрадення чужого майна) це викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб.

Пунктом 4 вказаної постанови регламентовано, що крадіжку і грабіж потрібно вважати закінченими з моменту, коли винна особа вилучила майно і мала реальну можливість розпоряджатися чи користуватися ним.

Якщо особа, котра протиправно заволоділа майном, такої реальної можливості не мала, її дії слід розглядати залежно від обставин справи як закінчений чи незакінчений замах на вчинення відповідного злочину. Закінченим замахом на крадіжку є дії особи, яка викрала майно, але одразу була викрита.

Знаряддями злочину у справах про злочини проти власності, відповідно до п.28 зазначеної постанови, слід вважати предмети чи технічні засоби, які умисно використовувалися особою чи особами, у співучасті з якими було вчинено такий злочин. Зокрема, транспортні засоби можуть бути визнані знаряддям злочину не лише тоді, коли вони використовувалися для безпосереднього заволодіння чужим майном, а й тоді, коли без їх використання вчинення злочину було неможливим чи надто складним (транспортування членів злочинної групи до місця вчинення злочину, перевезення викраденого майна з місця вчинення злочину тощо).

Отже, предмет крадіжки це чуже для винного майно, яке має певну вартість, може бути викрадене, привласнене, спожите, знищене тощо.

Об`єктом крадіжки є право власності на майно фізичних і юридичних осіб.

Майно як предмет крадіжки це речі та матеріальні цінності, що перебувають у власності фізичної або юридичної особи, державного, комунального чи приватного утворення, а також об`єкти на праві господарського відання, оперативного управління, оренди, застави, зберігання тощо.

Отже, підсумовуючи наведене, посилання сторони захисту на те, що обвинувачені пересвідчилися, що дана земельна ділянка на праві власності нікому не належить, а тому не вчиняли незакінченого замаху на крадіжку, не заслуговують на увагу.

Суд апеляційної інстанції вважає, що згідно зі ст.86 КПК України, усі докази у кримінальному провадженні отримані у порядку, встановленому КПК України, а отже, є допустимими.

Піддавати їх сумніву у апеляційного суду немає підстав.

Також доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_10 не є потерпілим у даному кримінальному провадженні повністю спростовуються доказами, дослідженими місцевим судом.

Так, з матеріалів спадкової справи №13/2017 убачається, що спадкоємець ОСОБА_10 звернувся до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини, в тому числі і незавершеного будівництва «Луцького м`ясокомбінату», який розташований за адресою: АДРЕСА_3 . Власником вказаного майна була ОСОБА_12 ..

Отже, вказане майно належить ОСОБА_10 з часу відкриття спадщини, незалежно від того чи отримав він свідоцтво про право на спадщину та оформив майно на себе.

А належність ОСОБА_12 на праві власності незавершеного будівництва «Луцького м`ясокомбінату» повністю підтверджується такими доказами: договором купівлі-продажу від 12.12.2001, зареєстрованому за №4970; актом передачі об`єктів незавершеного будівництва «Луцький м`ясокомбінат, що будувався» за адресою: АДРЕСА_3 від 12.12.2001; переліком об`єктів, що входять до складу незавершеного будівництва «Луцький м`ясокомбінат», які підлягають приватизації; листом приватного нотаріуса ОСОБА_15 від 25.07.2002 №2-25/50 (т.1 а.к.п.162-168).

Таким чином, апеляційний суд вважає, що твердження сторони захисту про те, що стороною обвинувачення не надано беззаперечних доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , що є підставою для закриття провадження у справі, є необґрунтованими і безпідставними, так як суперечать дослідженим доказам у їх сукупності.

Необхідно звернути увагу і на те, що метою судочинства є не лише формальне вирішення питань, що вирішуються судом при ухваленні вироку, відповідно до вимог ст.368 КПК України, а досягнення правосуддя, у зв`язку з чим суд зобов`язаний дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі прийнятого ним рішення й забезпечують його правосудність.

Пункт 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень суди відійшли від упередженої думки, що підсудний вчинив злочинне діяння, так як обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь підсудного (Рішення ЄСПЛ у справі «Барбера, Мессегуе і Джабардо проти Іспанії»).

Отже, оцінюючи в сукупності досліджені під час судового розгляду докази, з точки зору їх достатності та взаємозв`язку, і приймаючи до уваги наявність належних і допустимих доказів, які доводять вину ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , суд першої інстанції обґрунтовано визнав їх винуватими у незакінченому замаху на таємне викрадення чужого майна (крадіжка) за попередньою змовою групою осіб, коли особи з причин, що не залежали від їх волі, не вчинили усіх дій, які вважали необхідними для доведення злочину до кінця, та правильно кваліфікував їхні дії за ч.3 ст.15 ч.2 ст.185 КК України.

Відповідно до приписів ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, встановлених у санкції статті, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно з пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватись вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи ОСОБА_7 та ОСОБА_8 покарання, місцевий суд відповідно до вимог ст.ст.50, 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого ними кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК України відноситься до категорії нетяжких злочинів, усі обставини кримінального провадження та дані про особу винних.

Обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання обвинувачених, судом першої інстанції не встановлено.

Місцевим судом також враховано, що ОСОБА_7 в порядку ст.89 КК України не судимий, неодружений, офіційно не працевлаштований, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має зареєстроване постійне місце проживання, за яким характеризується задовільно.

Місцевим судом взято до уваги, що ОСОБА_8 в порядку ст.89 КК України не судимий, неодружений, офіційно не працевлаштований, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має зареєстроване постійне місце проживання, за яким характеризується посередньо.

Враховуючи наявність вищевказаних обставин, особи винних, їх поведінку за місцем проживання, суд першої інстанції обґрунтовано призначив обвинувачем покарання у виді обмеження волі, в межах санкції ч.2 ст.185 КК України.

Отже, призначене ОСОБА_7 і ОСОБА_8 покарання апеляційний суд вважає таким, що повністю відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, і таким, що буде необхідним і достатнім для виправлення обвинувачених та попередження вчиненню ними нових кримінальних правопорушень.

А оскільки на момент ухвалення вироку закінчилися строки давності, місцевий суд на підставі положень ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК України звільнив обвинувачених від призначеного покарання у зв`язку із закінчення строків давності.

Істотних порушень норм кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.

Законних підстав для скасування вироку та задоволення апеляційних скарг з наведених у них мотивів, суд апеляційної інстанції не вбачає.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 09 грудня 2022 року щодо них без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді