Кримінальне провадження № 194/1120/23
Номер провадження 1-кп/194/134/23
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2023 року Тернівський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в режимі відео-конференції в залі суду міста Тернівка Дніпропетровської області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 30.12.2022 року за №0000528 за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Шевченково Новобузького району Миколаївської області, громадянина України, який перебуває на посаді номера обслуги 2 розрахунку самохідної артилерійської бойової машини (2С1) 1 самохідного артилерійського взводу 3 самохідної артилерійської батареї самохідного артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», одруженого, маючого дитину 2013 року народження, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407, ч. 3 ст. 413 КК України,

за участю: прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_5 ,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом і проходячи її на посаді номера обслуги 2 розрахунку самохідної артилерійської бойової машини (2С1) 1 самохідного артилерійського взводу 3 самохідної артилерійської батареї самохідного артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи військової частини НОМЕР_1 , діючи умисно, в умовах воєнного стану, в порушення вимог ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 14 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, достовірно знаючи, що він є військовослужбовцем і повинен проходити військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , 24 лютого 2022 року перебуваючи у АДРЕСА_3 , діючи з прямим умислом, в умовах воєнного стану, з мотивів небажання виконувати свій конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України у безпосередньому зіткненні з противником, відмовився від несення обов`язків військової служби, в тому числі від виконання поставлених завдань, в рамках здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації на території Луганської області, де діючи з особистих мотивів, з прямим умислом, направленим на самовільне залишення місця служби, 24 лютого 2022 року незаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, незалежності, територіальної цілісності України та самовільно залишив місце служби в населеному пункті АДРЕСА_3 в умовах військового стану та проводив час на власний розсуд у спосіб, не пов`язаний із проходженням військової служби та виконанням обов`язків військової служби, тобто фактично ухилився від військової служби до моменту поки не прибув до військової частини НОМЕР_1 , а саме до 24 березня 2022 року та не повідомив про себе командуванню вказаної військової частини.

Крім того, солдат ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом і проходячи її на посаді номера обслуги 2 розрахунку самохідної артилерійської бойової машини (2С1) 1 самохідного артилерійського взводу 3 самохідної артилерійської батареї самохідного артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи військової частини НОМЕР_1 , діючи умисно, в умовах воєнного стану, в порушення вимог ст.ст. 1, 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», ст.ст. 11, 16, 127 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, п. 13 Положення про порядок обліку, зберігання, списання та використання військового майна у Збройних Силах України, розділу 10 пункту 3 абзацу 2 «Інструкції про організацію обліку, зберігання і видачі зброї та боєприпасів у Збройних Силах України», пункту 3 абзацу 2 розділу 10 «Особливості збереження стрілецької зброї, боєприпасів та ручних гранат під час ведення бойових дій, проведення антитерористичної операції» «Інструкції про організацію обліку, зберігання і видачі зброї та боєприпасів у Збройних Силах України», проявляючи злочинну недбалість, не передбачаючи можливості настання шкоди у вигляді втрати закріпленої за ним зброї - автомату «АКС-74У» № НОМЕР_2 , калібром 5,45 мм. хоча міг і повинен був передбачати настання такої шкоди, 24.02.2022 року, перебуваючи у населеному пункту Оріхово-Донецьке Щастинського району Луганської області, не передав під охорону ввірену йому для службового користування зброю - автомат «АКС-74У» № НОМЕР_2 , калібром 5,45 мм., внаслідок чого допустив його втрату.

Під час підготовчого судового засідання між прокурором Луганської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_4 і обвинуваченим ОСОБА_3 за участю захисника ОСОБА_5 06.09.2023 року була укладена угода про визнання винуватості. Згідно з угодою, ОСОБА_3 під час судового розгляду повністю визнав свою винуватість у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407, ч. 3 ст. 413 КК України, а саме ч. 5 ст. 407 КК України самовільне залишення місця служби військовослужбовцем (крім строкової служби), вчинене в умовах воєнного стану, та у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 413 КК України - втрата ввіреної для службового користування зброї внаслідок порушення правил її зберігання, вчинене в період воєнного стану.

Також сторонами угоди було узгоджено, що при затвердженні угоди, ОСОБА_3 буде призначено покарання з урахуванням ст. 69 КК України за ч. 5 ст. 407 КК України - у вигляді позбавлення волі строком на 2 (два) роки та за ч. 3 ст. 413 КК України - у вигляді позбавлення волі строком на 1 (один) рік, на підставі ст. 70 КК України, та шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки. На підставі ст. 58 КК України, враховуючи обставини справи та особу винного, замість призначеного покарання у вигляді 2 (двох) років позбавлення волі сторони дійшли згоди щодо заміни вищезазначеного покарання на службові обмеження для військовослужбовців строком на 2 (два) роки із відрахуванням в дохід держави із суми грошового забезпечення ОСОБА_3 20 (двадцяти) відсотків.

Обвинувачений ОСОБА_3 та захисник ОСОБА_5 з одного боку, прокурор з іншого боку, просять суд затвердити угоду про визнання винуватості.

Вирішуючи питання про затвердження угоди, суд виходить з наступного.

Згідно ч. 4 ст. 469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів. Угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена щодо кримінальних проступків, злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам.

Кримінальне правопорушення у вчиненні яких обвинувачений визнав себе винуватим, а саме: за ч. 5 ст. 407 КК України віднесено до тяжких злочинів, за ч. 3 ст. 413 КК України віднесено до нетяжких злочинів, тобто угода відповідає вимогам закону.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 розуміє положення ч. 4 ст. 474 КПК України.

Судом встановлено, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких обставин, ніж ті, що передбачені в угоді. Для з`ясування добровільності укладення угоди судом встановлено, що обвинувачений під час кримінального провадження зі скаргами на дії органів досудового розслідування не звертався.

Судом встановлено, що умови угоди не суперечать вимогам Кримінального процесуального кодексу України та Кримінального кодексу України, зокрема, вимогам ст.ст. 53, 65, 69 КК України, інтересам суспільства, а кримінальне провадження свідчить про наявність фактичних підстав для визнання винуватості.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 зазначив, що він цілком розуміє характер обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407, ч. 3 ст. 413 КК України, крім того зазначив, що він розуміє надані йому законом права, розуміє наслідки укладення та затвердження угоди про визнання винуватості, передбачені ч. 2 ст. 473 КПК України, наслідки її не виконання, передбачені ст. 476 КПК України, згоден з видом покарання, яке до нього буде застосовано в результаті затвердження угоди про визнання винуватості та наполягає на затвердженні даної угоди.

Суд шляхом опитування обвинуваченого, захисника, прокурора у судовому засіданні переконався, що укладення сторонами угоди є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

Суд вважає вірною юридичну оцінку діям ОСОБА_3 , та його дії вірно кваліфіковані за ч. 5 ст. 407 КК України та ч. 3 ст. 413 КК України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 4 КК України кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.

Закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Дослідженням особи обвинуваченого встановлено, що він раніше не судимий, за місцем проживання проходження служби охарактеризований позитивно, має задовільний стан здоров`я.

В якості обставин, які пом`якшують покарання: щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушенню, визнання вини та добровільне відшкодування завданого збитку.

Обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено.

Відповідно до положень ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, суд, умотивувавши своє рішення, може крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Згідно ч.1 ст.70 КК України при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Згідно зі ст. 58 КК України покарання у виді службового обмеження застосовується до засуджених військовослужбовців, крім військовослужбовців строкової служби, на строк від шести місяців до двох років у випадках, передбачених цим Кодексом, а також у випадках, коли суд, враховуючи обставини справи та особу засудженого, вважатиме за можливе замість обмеження волі чи позбавлення волі на строк не більше двох років призначити службове обмеження на той самий строк.

Із суми грошового забезпечення засудженого до службового обмеження провадиться відрахування в дохід держави у розмірі, встановленому вироком суду, в межах від десяти до двадцяти відсотків. Під час відбування цього покарання засуджений не може бути підвищений за посадою, у військовому званні, а строк покарання не зараховується йому в строк вислуги років для присвоєння чергового військового звання.

Суд враховує зміст ст. 50 КК України, в якій зазначено, що питання призначення покарання повинні вирішуватись з урахуванням мети покарання, як такої, що включає не лише кару, а й виправлення засуджених, та запобігання вчиненню злочинів як засудженими, так і іншими особами. При цьому суд зазначає, що виключно каральний підхід при призначенні покарання є неефективним для розв`язання проблем запобігання злочинності.

З урахуванням наведеного, узгоджені сторонами (прокурором та обвинуваченим) вид та міра покарання за вчинені ОСОБА_3 кримінальним правопорушенням є такими, що, згідно із положеннями ст. 65 КК України, відповідають ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особі обвинуваченого, та таке покарання є достатнім для виправлення ОСОБА_3 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

При цьому суд застосовує статтю 69 КК України в редакції, що діяла на час вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407, ч. 3 ст. 413 КК України.

Суд бере до уваги щире прагнення обвинуваченого продовжити боронити Україну шляхом відсічі збройної агресії з боку російської федерації, та вважає, що виключно призначення покарання визначеного угодою про визнання винуватості забезпечить таку можливість, що беззаперечно відповідає інтересам суспільства та цілком обґрунтовує необхідність застосування до обвинуваченого положень ст. 69 та ст. 58 КК України.

Після перевірки угоди на відповідність діючому законодавству та за відсутності зазначених у ст.474 КПК України підстав для відмови в її затвердженні не має.

Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для затвердження угоди про визнання винуватості між прокурором Луганської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_4 і обвинуваченим ОСОБА_3 за участю захисника адвоката ОСОБА_5 .

У кримінальному провадженні пред`явлений цивільний позов прокурора Луганської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_4 , в інтересах держави в особі: військової частини НОМЕР_1 , до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням у сумі 28 767,80 грн.

Обвинувачений ОСОБА_3 повністю добровільно відшкодував шкоду, завдану кримінальним правопорушенням у сумі 28 767,80 грн.

Згідно частини п`ятої статті 128 Кримінального процесуального кодексу України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження в справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.

Згідно ч.3 ст. 142 ЦПК України у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Враховуючи те, що прокурор подав до суду клопотання в якому просив закрити цивільне провадження у зв`язку з добровільним відшкодуванням завданої шкоди ОСОБА_3 , яке він підтримав у судовому засіданні, то суд вважає за можливе прийняти відмову прокурора від цивільного позову та провадження у справі закрити.

При цьому цивільному позивачу слід роз`яснити, що згідно ч.2 ст.256 ЦПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_3 не обирався.

Судові витрати та речові докази відсутні.

На підставі викладеного, керуючись 369-371, 373, 374,475 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Угоду від 06.09.2023 року по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 30.12.2022 року за №0000528 (провадження № 1-кп/194/134/23) про визнання винуватості, укладену між прокурором Луганської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_4 і обвинуваченим ОСОБА_3 за участю захисника ОСОБА_5 - затвердити.

Визнати ОСОБА_3 винним в скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407, ч. 3 ст. 413 КК України та призначити йому покарання:

за ч. 5 ст. 407 КК України з застосуванням ст. 69 КК України 2 (два) роки позбавлення волі;

за ч. 3 ст. 413 КК України з застосуванням ст. 69 КК України 1 (один) рік позбавлення волі;

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити покарання ОСОБА_3 у вигляді позбавлення волі строком на 2 (два) роки.

На підставі ст. 58 КК України, замість призначеного покарання у вигляді 2 (двох) років позбавлення волі призначити ОСОБА_3 покарання у вигляді службового обмеження для військовослужбовців строком на 2 (два) роки з відрахуванням в дохід держави із суми грошового забезпечення 20 (двадцяти) відсотків.

Провадження у справі за цивільним позовом прокурора Луганської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_4 , в інтересах держави в особі: військової частини НОМЕР_1 , до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням закрити у зв`язку з відмовою прокурора від позову.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Вирок може бути оскаржений до Дніпровського апеляційного суду через Тернівський міський суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, з підстав передбачених статтею 394 КПК України, а саме обвинуваченим, його захисником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами четвертою, шостою, сьомою статті 474 цього Кодексу, в тому числі не роз`яснення йому наслідків укладення угоди; прокурором виключно з підстав: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з частиною четвертою статті 469 цього Кодексу угода не може бути укладена.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий суддя ОСОБА_1