Справа № 740/1586/23 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/564/23
Категорія - ч.4 ст. 185 КК України. Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

сторін кримінального провадження

обвинуваченої ОСОБА_6

її захисників адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8

прокурора ОСОБА_9

Розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000141 від 29 січня 2023 року, за апеляційними скаргами захисників адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_6 , потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_12 на вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 травня 2023 року та на ухвалу Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 12 квітня 2023 року,

щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Остер Козелецького району Чернігівської області, громадянки України, з неповною середньою освітою, не працюючої, не одруженої, зареєстрованої по АДРЕСА_1 , фактично проживаючої по АДРЕСА_2 , раніше не судимо в силу ст. 69 КК України,

обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185 КК України,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком ОСОБА_6 засуджена за ч. 4 ст. 185 КК України на 5 років позбавлення волі.

Початок строку відбуття покарання ОСОБА_6 суд ухвалив обчислювати з дня приведення вироку до виконання, з дня затримання засудженої.

До набрання вироком законної сили міра запобіжного заходу ОСОБА_6 залишена у виді застави.

Питання про долю речових доказів і документів вирішене у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

Як установив суд:

25 січня 2023 року, близько 12 год., ОСОБА_6 , діючи в умовах воєнного стану, за попередньою змовою з особою, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, маючи спільний умисел на таємне викрадення чужого майна, з метою протиправного збагачення, з корисливого мотиву, шляхом вільного доступу спільно з указаною особою проникли до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 , звідки таємно викрала грошові кошти: 2 000 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 25.01.2023 еквівалентно 73 137,20 грн. та 7 800 грн., які належали ОСОБА_13 , чим заподіяли потерпілій матеріальну шкоду на загальну суму 80 937,20 грн.

30 січня 2023 року, близько 11.30 год., ОСОБА_6 , діючи в умовах воєнного стану, за попередньою змовою з особою, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, маючи спільний умисел на таємне викрадення чужого майна, з метою протиправного збагачення, з корисливого мотиву, діючи повторно, шляхом вільного доступу, спільно з указаною особою проникли до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_4 , звідки таємно викрали грошові кошти в сумі 23 000 грн., що належать ОСОБА_10 , та 40 000 грн., що належать ОСОБА_11 , чим заподіяли потерпілим матеріальну шкоду на загальну суму 63 000 грн.

В апеляційних скаргах, які є аналогічними за своїми вимогами, захисники адвокати ОСОБА_7 та ОСОБА_8 просять вирок суду змінити через невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок суворості. Просять звільнити ОСОБА_14 від відбування призначеного судом покарання на підставі ст. 75 КК України з випробуванням, з встановленням іспитового строку на 1 рік.

Аргументують тим, що суд не в повній мірі врахував думку спеціаліста органу пробації, який вважав за доцільне покладення на засуджену обов`язку не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом пробації, оскільки ОСОБА_6 має середній ризик небезпеки для суспільства, що свідчить про можливість застосування до обвинуваченої положень ст. 75 КК України.

Вказують на те, що питання призначення покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети кримінального покарання як такої, що включає не тільки кару, а й виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень. При цьому, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання, як виправлення обвинуваченого, передбачивши, що при призначенні покарання, особу може бути звільнено від його відбування з іспитовим строком, якщо суд прийде до висновку про можливість її виправлення без відбування такого.

Звертають увагу на те, що суд належним чином не врахував,що ОСОБА_6 добровільно відшкодувала завдані потерпілим збитки, одній з потерпілих відшкодувала також і моральну шкоду, потерпілі подали суду заяви про те, що претензій до обвинуваченої не мають та просять її суворо не карати, отже шкідливих наслідки від дій винного не наступило. ОСОБА_6 вважається не судимою в силу ст. 89 КК України, має поважний вік - 56 років, при цьому страждає рядом хронічних тяжких захворювань, з приводу чого періодично перебуває на стаціонарному лікуванні, що підтверджується медичними документами.

Поза увагою взагалі залишились ті обставини, що ОСОБА_6 є багатодітною матір`ю, сама виховала шістьох дітей, на її утриманні перебуває шестирічна онука, оскільки матір дитини перебуває за межами України, тому вихованням повністю займається ОСОБА_6 . Вона є прихожанкою Св. Введенського монастиря в м. Ніжин, позитивно характеризується.

Про щирість її каяття свідчить поведінка під час досудового розслідування та судового розгляду, коли вона вжила всіх заходів для відшкодування завданих збитків та моральної шкоди, примирилась з потерпілими, повністю визнала свою, що дало можливість розглянути справу в порядку ч. 3 ст. 349 КК України.

Вважають безпідставним твердження суду про те, що вона є непрацюючою, адже вона займається вихованням онуків, веде домашнє господарство, а її діти, які мешкають за кордоном матеріально її забезпечують.

Захисники переконані, що за наявності більше ніж двох пом`якшуючих обставин, даних про особу обвинуваченої, думки потерпілих, суд має всі підстави для призначення ОСОБА_6 покарання з випробуванням.

В апеляційній скарзі потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_11 вказують на суворість призначеного покарання обвинуваченій ОСОБА_6 , яка повністю відшкодувала завдані ним збитки, в тому числі і моральну шкоду, сама виховала шістьох дітей, виховує онуку, не зважаючи на наявність ряду хронічних захворювань, є прихожанкою Введенського монастиря та характеризується виключно позитивно, а тому може виправитися без відбування реальної міри покарання.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу Ніжинського міськрайонного суду від 12 квітня 2023 року в частині відмови в задоволенні клопотання прокурора про звернення застави в дохід держави та про зміну запобіжного заходу обвинуваченій ОСОБА_6 із застави на тримання під вартою.

Скасувати вирок суду в частині висновків про наявність щирого каяття як обставини, що пом`якшує покарання ОСОБА_6 , в частині призначеного ОСОБА_6 покарання, вирішення долі застави та продовження дії застосованого до ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді застави.

Ухвалити новий вирок, яким виключити наявність щирого каяття, як обставини, яка пом`якшує покарання, призначити ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 185 КК України покарання у виді 7 років позбавлення волі, звернути в дохід держави заставу в розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 214 720 грн., змінити застосований до обвинуваченої запобіжний захід на тримання під вартою.

Вказує на те, що суд безпідставно визнав обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_6 щирість її каяття. Так, Верховний Суд у своїй практиці неодноразово вказував на те, що розкаяння, окрім визнання вини, передбачає ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, готовність нести покарання.

У даному провадженні, ставлення ОСОБА_6 до скоєного на початковому етапі досудового розслідування полягало в тому, що вона взагалі не визнавала своєї провини, після отримання стороною захисту доказів на підтвердження її провини, ОСОБА_6 частково визнала свою винуватість, однак, лише за епізодом таємного викрадення майна потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

На стадії досудового розслідування за епізодом викрадення майна ОСОБА_13 обвинувачена категорично заперечувала свою провину, що свідчить про відсутність у неї критичного ставлення до діяння, в якому вона підозрювалась, і не бажання нести покарання, що виключає наявність щирого розкаяння.

Під час підготовчого судового засідання 12 квітня 2023 року, на якому була присутня і потерпіла ОСОБА_13 , обвинувачена не виказувала свого жалю з приводу скоєного, не засудила свою поведінку та не вибачилась перед потерпілою, яка є особою похилого віку 1948 року народження. Виключно під тягарем належних, допустимих та у своїй сукупності достатніх доказів, що були в розпорядженні сторони обвинувачення, ОСОБА_6 вимушена була визнати свою провину, але і це було зроблено виключно з метою уникнути реального відбування покарання.

На думку прокурора, суд безпідставно визнав обставиною,яка пом`якшує покарання обвинуваченій, щире каяття, адже така обставина не знайшла свого підтвердження.

Призначаючи ОСОБА_6 покарання на рівні найнижчої межі санкції ч. 4 ст. 185 КК України, суд не прийняв до уваги ступінь тяжкості вчинених злочинів, зокрема їх особливості та обставини вчинення, а також не надав належної оцінки особі обвинуваченої, чим порушив принцип справедливості та індивідуалізації. Так, суд не надав оцінки тому, хто став жертвами злочинних посягань, які наслідки були заподіяні потерпілим, в яких умовах були вчинені ці посягання.

Дослідивши надані стороною захисту численні позитивні характеристики обвинуваченої, суд не прийняв до уваги їх цинізм, відсутність моральних принципів у частині поваги до осіб похилого віку, піднесення своїх майнових інтересів вище життя та здоров`я потерпілих. Вчиняючи злочини, обвинувачена чітко усвідомлювала, що вчиняє злочини проти малозабезпеченої категорії осіб, викрадаючи все, що знаходилось в квартирі, вона усвідомлювала, що позбавляє пенсіонерів останніх засобів до існування, та з байдужістю ставилась до їх подальшої долі. На думку прокурора, саме обставини вчинення кримінальних правопорушень та особи, які стали жертвами, є більш значним маркером, ніж численні письмові характеристики.

З урахуванням тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особи винної, яка раніше притягувалась до кримінальної відповідальності за вчинення крадіжок чужого майна, але на шлях виправлення не стала, кількість епізодів злочинної діяльності, наявність обставини, що пом`якшує покарання - добровільне відшкодування збитків, та наявність обставини, що обтяжує покарання - вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку, прокурор вважає за необхідне призначити ОСОБА_6 покарання наближене до максимальної межі санкції ч. 4 ст. 185 КК України.

На стадії досудового розслідування ухвалою слідчого судді Ніжинського міськрайонного суду від 02 лютого 2023 року до підозрюваної ОСОБА_6 був застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою з визначенням розміру застави, в разі внесення якої на підозрювану покладалися ряд обов`язків, в тому числі і обов`язок здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України.

Відповідно до ч. 8 ст. 182 КПК України у разі, якщо підозрюваний, обвинувачений порушив покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава повертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України. До того ж, невиконання покладеного на обвинувачену обов`язку є підставою для зміни запобіжного заходу (ч. 10 ст. 182 КПК України).

02 лютого 2023 року ОСОБА_6 було звільнено з-під варти у зв`язку з внесенням визначеного розміру застави. Однак, обвинуваченою не був виконаний покладений на неї обов`язок здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України.

09 березня 2023 року у ході розгляду клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу ОСОБА_6 повідомила, що має паспорт для виїзду за кордон, однак, не здала його до відповідного органу державної влади.

Невиконання обвинуваченою свого обов`язку підтверджено також в ухвалі слідчого судді від 23 березня 2023 року, яка не була оскаржена стороною захисту, як і ухвала від 09березня 2023 року, вони набрали законної сили, отже, цими судовими рішеннями констатований факт невиконання ОСОБА_6 обов`язків, покладених на неї ухвалою слідчого судді про обрання запобіжного заходу.

Не зважаючи на те, що ч. 8 ст.182 КПК України передбачає безальтернативне стягнення застави в дохід держави та зарахування її до спеціального фонду Державного бюджету України в разі порушення відповідною особою покладених на неї обов`язків, ніжинський міськрайонний суд ухвалою від 12 квітня 2023 року відмовив у задоволенні клопотання прокурора, мотивуючи своє рішення тим, що обвинуваченою допущені такі порушення покладених на неї обов`язків, які не забезпечують мети їх застосування, тим самим визнав можливим і допустимим невиконання обвинуваченою рішення суду, що набрало законної сили.

Такий висновок суду прокурор вважає грубим порушенням ст. 129-1 Конституції України, ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ст. 182 КПК України, що свідчить про істотне порушення судом вимог кримінального процесуального закону.

Версія обвинуваченої про те, що паспорт для виїзду за кордон у неї зник після проведеного працівниками поліції обшуку, є необґрунтованою та не заслуговує на увагу, оскільки 09 березня 2023 року обвинувачена сама вказала на той факт, що паспорт в неї є і вона його не задала до правоохоронного органу. Доказів того, що паспорт зник, стороною захисту надано не було.

Отже, ухвала Ніжинського міськрайонного суду від 12 квітня 2023 року в частині відмови в задоволенні клопотання прокурора про звернення застави в дохід держави та про зміну запобіжного заходу обвинуваченій ОСОБА_6 із застави на тримання під вартою підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Заслухавши доповідача, обвинувачену та її захисників, які не погодились з доводами прокурора, призначену міру покарання вважали суворою та просили призначити ОСОБА_6 покарання з випробуванням, звільнивши її від відбуття призначеного покарання, прокурора, яка підтримала доводи апеляційної скарги про посилення покарання, просила врахувати обставини вчинення кримінальних правопорушень, особи потерпілих, суму викрадених грошових коштів, особу обвинуваченої та призначити більш суворе покарання у виді 7 років позбавлення волі, з доводами сторони захисту не погодилася та вважала про відсутність законних підстав для призначення покарання з випробуванням, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги захисників та потерпілих підлягають частковому задоволенню, апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_6 у таємному викраденні (крадіжці) майна потерпілої ОСОБА_13 , вчиненому за попередньою змовою групою осіб, та у таємному викраденні (крадіжці) майна потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , вчиненому повторно, за попередньою змовою групою осіб, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, які в апеляційній скарзі не оспорюються. Розгляд в суді першої інстанції відбувався за правилами ч. 3 ст. 349 КПК України.

У той же час, згідно з усталено практикою Європейського Суду з прав людини, заборона оскаржувати в апеляційному порядку такі фактичні обставини кримінального провадження не позбавляє його учасників права оскаржувати судове рішення з інших підстав, визначених процесуальним законодавством, зокрема п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Кваліфікація дій винного є одним з елементів правової кваліфікації кримінального правопорушення, неправильне встановлення чи застосування якої вказує на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що підлягає апеляційному оскарженню, навіть за умови розгляду кримінального провадження в порядку, визначеному ч. 3 ст. 349 КПК України.

За правилами ч. 2 ст. 404 КПК України, якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

Дії ОСОБА_6 кваліфіковані за ч. 4 ст. 185 КК України, як крадіжка чужого майна, вчинена за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану, та як крадіжка чужого майна, вчинена повторно, за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану.

Проте, на час вчинення кримінальних правопорушень 25 та 30 січня 2023 року, у місті, де була вчинена крадіжка, бойові дії не проводилися і не проводяться, усі його мешканці живуть звичайним життям. Обвинувачена не використовувала умови воєнного стану для вчинення крадіжок, ці дії були вчинені ОСОБА_6 за попередньою змовою з особою, матеріли щодо якої виділені в окреме провадження, під приводом оформлення допомоги, коли потерпіла особа відволікалась на написання заяви або заповнення якихось бланків, одна з жінок займалась відшуканням та викраденням грошових коштів.

Таким чином, в діях ОСОБА_6 відсутня така кваліфікуюча ознака, як вчинення крадіжки в умовах воєнного стану, проте її дії з урахуванням фактичних обставин справи, встановлених судом, підпадають під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, - крадіжка, вчинена за попередньою змовою групою осіб з проникненням у житло, та крадіжка, вчинена повторно, за попередньою змовою групою осіб із проникненням у житло.

Відповідно до ст. ст. 50,65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

При цьому покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю кримінального правопорушення, обставинами скоєного, особою винного, наслідками, які наступили в результаті скоєного кримінального правопорушення від дій винного.

Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому кримінальному правопорушенню та передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.

Тобто, кримінально-правовий зміст принципу справедливості полягає в тому, що покарання, яке застосоване до особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути справедливим, тобто таким, що відповідає як тяжкості вчиненого кримінального правопорушення так і конкретним обставинам його вчинення, а також особливостям особистості злочинця.

Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд повинен виходити з їх класифікації, що передбачена норами ст. 12 КК України, а також із особливостей конкретного кримінального правопорушення й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо кримінальне правопорушення вчинене групою осіб характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру.

Отже, справедливість розглядається як рівновага між вчиненим кримінальним правопорушенням і наслідками для особи, яка його вчинила, тобто між вчинком і покаранням.

На несправедливість призначеного вироком суду першої інстанції покарання має вказувати істотна (очевидна диспропорція (порушення рівноваги) між визначеним судом видом та розміром покарання, і видом та розміром покарання, яке б мало бути призначено, з урахуванням усіх обставин, що повинні враховуватись при призначенні покарання.

Згідно ст. 75 КК України, у разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні двох епізодів викрадення чужого майна, вчиненого за попередньою змовою групою осіб з проникненням у житло, що відноситься до категорії тяжких кримінальних правопорушень. При цьому, слушними є доводи прокурора в тій частині, що особливої уваги заслуговує той факт, що жертвами обвинуваченої були особи соціально не захищені та вразливі, люди похилого віку, про що обвинувачена була достеменно обізнана, свідомо обирала саме людей даної надзвичайно вразливої та довірливої категорії суспільства, при цьому, ОСОБА_6 забирала у них усі накопичення, тим самим позбавляючи потерпілих засобів до існування, що на думку колегії суддів має розцінюватись як обставина, яка підвищує ступінь суспільної небезпеки для суспільства та вказує на необхідність призначення обвинуваченій реальної міри покарання.

Колегія суддів не приймає до уваги доводів сторони захисту про те, що ОСОБА_6 є багатодітною матір`ю, оскільки на даний час всі діти обвинуваченої дорослі, проживають окремо від неї, в неї на вихованні знаходиться лише онука, при цьому, офіційно опікунство над дитиною не оформлене. Обвинувачена є особою працездатного віку, але не працює, має тимчасові заробітки з перепродажу горіхів та шкур кролів, що свідчить про потребу в додаткових коштах, а тому підвищує ризик повторного вчинення кримінального правопорушення.

Згідно досудової доповіді представника органу пробації, оцінка ризику вчинення повторного кримінального правопорушення у обвинуваченої висока, ризик небезпеки для суспільства, утому числі для окремих осіб, оцінюється як середній.

Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Немає нікого значення, коли підозрюваний та обвинувачений визнав свою провину та відшкодував заподіяну шкоду, головне, що особа усвідомила протиправність своєї поведінки та виправила наслідки скоєного, повернула гроші потерпілим.

Потерпілій ОСОБА_13 завдані збитки були відшкодовані лише 20 квітня 2023 року, обвинувачена має лише початкову освіту, і те, що під час підготовчого судового засідання, яке суттєво відрізняється від розгляду кримінального провадження по суті, вона не попросила пробачення у потерпілої, не може свідчити про відсутність щирого каяття.

Обвинувачена визнала себе винною по усіх епізодах обвинувачення та повернула викрадені кошти потерпілим. Розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції відбувався за правилами ч. 3 ст. 349 КПК України

Позитивні характеристики від одного сусіда обвинуваченої та з Введенського жіночого монастиря, не є тими чинниками, які дозволяють судити про можливість виправлення обвинуваченої без застосування реальної міри покарання.

Так, ОСОБА_6 раніше притягувалась до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічних кримінальних правопорушень в різних областях України, не зважаючи на те, що на даний час судимості обвинуваченої погашені і вона в порядку ст. 89 КК України вважається не судимою, ці обставини характеризують її як особу схильну до вчинення крадіжок чужого майна та неготовність змінити спосіб свого життя.

Відомості щодо стану здоров`я обвинуваченої приймаються до уваги колегією суддів, однак, наявність тяжкого захворювання жодним чином не зменшує ступінь суспільної небезпеки вчинених кримінальних правопорушень, адже ОСОБА_6 позбавила грошових коштів людей похилого віку, а відтак, можливості їх лікуватися у разі виникнення такої необхідності, особливо з урахуванням того, що ці особи мають вікові проблеми зі здоров`ям та кошти їм потрібні не тільки на проживання, а й на лікування.

Наявність тяжкого захворювання не стало перешкодою для ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, не є обставиною яка пом`якшує покарання та знижує ступінь її небезпеки, адже стан її здоров`я не поліпшується, вона не працює та за час досудового розслідування та судового розгляду на роботу не влаштувалась, тому потребуватиме додаткових коштів на вирішення своїх побутових питань, в тому числі і питань щодо коштів на лікування, що знову ж таки підвищує ступінь її небезпеки для суспільства та окремих його громадян.

Думка потерпілих приймається до уваги колегією суддів, але у даному випадку вона не є вирішальною при призначенні покарання, адже у провадженні окрім ОСОБА_10 та ОСОБА_11 є інша потерпіла, а вчинені обвинуваченою кримінально карні дії несуть небезпеку не тільки для окремих громадян, але і для суспільства в цілому, адже предметом посягання є чуже майно (грошові кошти), при тому що сама ОСОБА_6 не працює, для вирішення своїх побутових питань обрала шлях вчинення злочинів по заволодінню чужим майном, що не характеризує її з такого позитивного боку, як на цьому наголошують її захисники та потерпілі. Той факт, що вона є прихожанкою Введенського монастиря, не перешкодив їй вчинити дії по заволодінню майном потерпілих, які є особами похилого віку, що повністю суперечить даним, викладеним в характеристиці з монастиря.

Зважаючи на перекваліфікацію дій обвинуваченої, для призначення ОСОБА_6 більш суворого строку покарання, як про це просить прокурор у своїй апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає підстав.

З урахуванням пом`якшуючих обставин таких як щире каяття та відшкодування потерпілим завданої матеріальної шкоди, а також моральної, прохання потерпілих про поблажливість в покаранні, характеру кримінальних правопорушень, суми викрадених коштів, колегія суддів, вважає знизити термін покарання до 4 років позбавлення волі.

Незгода прокурора з ухвалою суду від 12 квітня 2023 року в частині відмови у задоволенні клопотання прокурора про звернення застави в дохід держави та зміну запобіжного заходу обвинуваченій ОСОБА_6 із застави на тримання під вартою, не приймається до уваги колегією суддів, як необґрунтована.

Так, ухвалою слідчого судді Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області 02 лютого 2023 року до підозрюваної ОСОБА_6 був застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою із визначенням застави в розмірі 214 720 грн. та покладенням обов`язків, визначених ст. 194 КПК України: прибувати за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду; не відлучатись з місця проживання без дозволу слідчого, прокурора або суду; повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну місця проживання та/або роботи; не спілкуватись з особами,які є потерпілими та свідками у кримінальному провадженні; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну; носити електронний засіб контролю.

02 лютого 2023 року визначену слідчим суддею суму застави було внесено та ОСОБА_6 була звільнена з-під варти. З цього часу щодо неї був застосований запобіжний захід у виді застави, який був продовжений ухвалою слідчого судді Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області 23 березня 2023 року.

З моменту звільнення з-під варти, ОСОБА_6 жодного разу не порушила обраного запобіжного заходу, з`являлась на виклики слідчого та суду, не переховувалась, а тому суд першої інстанції вірно оцінив ту обставину, що обвинувачена не задала свій паспорт для виїзду за кордон відповідним службам, як незначне порушення, яке не перешкодило їй дотримуватись умов запобіжного заходу.

Більш того, стверджуючі в апеляційній скарзі, що обвинувачена не задала свій паспорт для виїзду за кордон відповідним службам, прокурор на обґрунтування своїх доводів не надав доказів з міграційної служби про те, що ОСОБА_6 такий паспорт отримувала, використовувала його в перетині кордону, скільки разів перетинала кордон. Ці відомості прокурор вказав у своєму клопотанні про зміну запобіжного заходу виключно зі слів обвинуваченої, в той час, як законодавець вимагає від будь-якої зі сторін кримінального провадження доведення належними доказами всіх викладених ними обставин. У зв`язку чим, необґрунтованою є критика мотивів суду в тій частині, що обвинувачена в судовому засіданні повідомила суд про зникнення її паспорту для виїзду за кордон після проведення обшуку за місцем її проживання. Ці відомості вірно були прийняті судом до уваги, при тому,що стороною обвинувачення вони не спростовані, даних про те, що паспорт для виїзду за кордон на ім`я ОСОБА_6 є дійсним стороною обвинувачення не було надано суду першої інстанції та не надано під час апеляційного перегляду.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для звернення суми застави на користь держави та зміни запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 на утримання під вартою.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-405, 407, 408, 532 КПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_12 залишити без задоволення. Ухвалу Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 12 квітня 2023 року, без змін.

Апеляційні скарги захисників адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_6 , потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 травня 2023 року щодо ОСОБА_6 , змінити.

Перекваліфікувати дії ОСОБА_6 з ч. 4 ст. 185 КК України на ч.3 ст. 185 КК України.

ОСОБА_6 за ч.3 ст. 185 КК України призначити покарання у виді 4 років позбавлення волі.

У решті цей же вирок залишити без змін.

Ухвала набуває законної сили після її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4