Справа № 711/4274/23
Номер провадження 1-кп/711/450/23
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2023 року м. Черкаси

Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Придніпровського районного суду м.Черкаси кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001788 від 22.05.2023, у відношенні:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Радчиха, Катеринопільського району, Черкаської області, громадянина України, українця, з середньою освітою, неодруженого, офіційно не працюючого, який на утримані малолітніх, неповнолітніх дітей чи інших осіб не має, учасником бойових дій, АТО, депутатом не являється, не є особою з інвалідністю, у лікаря - нарколога та лікаря - психіатра на обліку не перебуває, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

ВСТАНОВИВ:

22 травня 2023 року близько 19 години 40 хвилин, ОСОБА_5 , керуючи автомобілем марки ЗАЗ 110307, реєстраційний номер НОМЕР_1 та рухаючись в місті Черкаси по проїзній частині вулиці Чехова, зі сторони вулиці Надпільна в напрямку до вулиці Гоголя на нерегульованому перехресті з вулицею Благовісна, поблизу будинку № 89, що по вулиці Чехова, проявив неуважність та порушив вимоги:

-п. 2.3.б) Правил дорожнього руху України, згідно до якого для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

-п. 16.11 Правил дорожнього руху України, згідно до якого на перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху;

-вимоги дорожнього знаку 2.1. «Дати дорогу», згідно до якого водій повинен дати дорогу транспортним засобам, що під`їжджають до нерегульованого перехрестя по головній дорозі, а за наявності таблички 7.8 - транспортним засобам, що рухаються по головній дорозі.

Під час руху він, керуючи автомобілем ЗАЗ 110307, реєстраційний номер НОМЕР_1 та рухаючись в місті Черкаси по проїзній частині вулиці Чехова, зі сторони вулиці Надпільна в напрямку до вулиці Гоголя, будучи заздалегідь проінформованим про наближення до нерегульованого перехрестя, що позначене дорожнім знаком 2.1 «Дати дорогу» ПДР України з вулицею Благовісна, поблизу будинку №89, що по вулиці Чехова, проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, не зупинив керований ним автомобіль ЗАЗ 110307, реєстраційний номер НОМЕР_1 , а продовжив рух на перехрестя та допустив зіткнення з автомобілем «Honda Accord», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який рухався по головній дорозі вулиці Благовісна, зі сторони вулиці Кобзарська в напрямку до вулиці Юрія Іллєнка.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля ЗАЗ 110307, реєстраційний номер НОМЕР_1 , потерпілий ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідно до висновку судово-медичної експертизи №02-01/510 від 20.06.2023, отримав тілесні ушкодження: травма грудної клітки з численними переломами ребер зліва, переломом лівої лопатки, попаданням повітря в ліву плевральну порожнину зі стисненням легені що відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень, як такі, що небезпечні для життя.

Спричинення потерпілому ОСОБА_4 тяжких тілесних ушкоджень знаходиться в причинному зв`язку, відповідно до висновку

Вказаними діями ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху, а саме вимог пунктів 2.3.б); 16.11 Правил дорожнього руху, вимоги дорожнього знаку 2.1. «Дати дорогу», особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили тяжке тілесне ушкодження потерпілому.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 , свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, визнав повністю, у вчиненому щиро покаявся, підтвердивши обставини, а саме: час, місце та спосіб вчинення ним інкримінованого йому органом досудового розслідування злочину, викладених в обвинувальному акті, які відповідають дійсності і він їх у повному обсязі підтверджує. Пояснив, що назв вулиць він не пам`ятає. Керуючи автомобілем марки ЗАЗ 110307, реєстраційний номер НОМЕР_1 та рухаючись в місті Черкаси по проїзній частині вулиці на нерегульованому перехресті, проявив неуважність та порушив вимоги: п. 2.3.б) Правил дорожнього руху України; п. 16.11 Правил дорожнього руху України; вимоги дорожнього знаку 2.1. «Дати дорогу».

Наближаючись до нерегульованого перехрестя, був неуважний, та не зреагувавши, не зупинив автомобіль ЗАЗ 110307, а продовжив рух на перехрестя та допустив зіткнення з автомобілем «Honda Accord», під керуванням ОСОБА_6 , який рухався по головній дорозі.

Повністю добровільно відшкодував завдані потерпілому збитки. Також просив врахувати, що під час досудового розслідування він визнавав свою провину, зробивши для себе належні висновки, засуджує свою поведінку.

Потерпілий ОСОБА_4 допитаний в судовому засідані, пояснив, що він їхав на передньому пасажирському сидінні в автомобілі ЗАЗ, під керування обвинуваченого. За дорогою він не слідкував. Відчувши удар, він вже отямився у лікарні. Претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого не має, так як йому все відшкодовано обвинуваченим. Просив призначити обвинуваченому не суворе покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

Враховуючи те, що обвинувачений в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому органом досудового слідства злочину при обставинах, викладених у обвинувальному акті, та беручи до уваги, що прокурор, потерпілий не оспорювали фактичні обставини провадження, і судом встановлено, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, правильно розуміє зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності його позиції, роз`яснивши йому положення ч.3 ст.349 КПК України про те, що у такому випадку він буде позбавлений права оспорювати фактичні обставини провадження у апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового провадження, вислухавши думку прокурора, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються.

Суд також пересвідчився в добровільності позиції обвинуваченого та не знайшов підстав вважати, що останній себе оговорює або в інший спосіб викривлює визнані ним у судовому засіданні обставини, чи визнає під примусом.

Заперечень з приводу оголошених фактичних обставин, встановлених в ході досудового розслідування в кримінальному проваджені, від сторін не надійшло, учасники погодилися із кваліфікацією вчинених діянь, будь-які заперечення відсутні.

Вина обвинуваченого ОСОБА_5 підтверджується доказами, які були зібрані органами досудового розслідування і які він визнав в судовому засіданні, відповідно до ч.3 ст.349 КПК України.

Це узгоджується з вимогами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яким суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Враховуючи викладене, суд, допитавши обвинуваченого, покази якого є послідовними, логічними і не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин злочину, добровільності та істинності його позиції, допитавши потерпілого, дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.

Таким чином, враховуючи викладене, суд вважає, що своїми діями ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення - злочин, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху, а саме вимог пунктів 2.3.б); 16.11 Правил дорожнього руху, вимоги дорожнього знаку 2.1. «Дати дорогу», особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили тяжке тілесне ушкодження потерпілому.

Суд, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, ураховує, що покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. Застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК України, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила. Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винуватою у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства.

За змістом статей 50, 65 КК України та п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 р. зі змінами від 06.11.2009 р., особі, яка скоїла злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження скоєння нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час обрання покарання. Суд повинен ураховувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його скоєння, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші особливості справи, які мають значення для забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості злочину. Індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду. Оптимальним орієнтиром якої є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого.

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд відповідно до ст.65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, яке відповідно ст.12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, даний про притягнення обвинуваченого до адміністративної відповідальності суду не надано, має постійне місце проживання та реєстрації, офіційно не працює, не є особою з інвалідністю, на обліку у лікаря психіатра чи нарколога не перебуває, не має на утриманні малолітніх, неповнолітніх дітей чи інших осіб, згідно характеристики, за місцем проживання характеризуєть задовільно, добровільно відшкодував потерпілому завдані збиткі, вину визнав, щиро розкаявся, висловивши щирий жаль з приводу свого вчинку та осудив свою поведінку, активно сприяв розкриттю злочину.

У зв`язку з чим згідно зі ст.66 КК України суд, в якості обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_5 , визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданих збитків. Про ці обставини, на думку суду, свідчать показання ОСОБА_5 , які не спростовані стороною обвинувачення, зокрема, що він визнав вину, щиро покаявся у вчиненому злочині, активно сприяв розкриттю злочину, та показаннями потерпілого, який матеріальних та моральних претензій до обвинуваченого не має.

При цьому, суд враховує, що щире каяття характерне тим, що воно засновано на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки через визнання вини і готовність нести кримінальну відповідальність, тобто характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого кримінального правопорушення, яке виявляється в тому, що обвинувачений визнає свою провину, добровільно відшкодував заподіянну шкоду потерпілому, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася. Також суд враховує, що активне сприяння розкриттю злочину як обставина, що пом`якшує покарання, означає добровільну допомогу слідству будь-яким чином, зокрема таким, як повідомлення правоохоронним органам або суду фактів у справі, надання доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність.

У судовому засіданні обвинувачений свою вину визнав у повному обсязі, у вчиненому щиро розкаявся, неодноразово вибачався за вчинене та висловлював жаль з приводу вчиненого, критично оцінював свої дії та висловлював свою готовність нести відповідальність за вчинене, добровільно відшкодував заподіянну шкоду потерпілому, що також свідчить про те, що особа розуміє тяжкість наслідків від своїх дій та щиро кається, дійсно бажає виправити ситуацію, що склалася з його вини.

Разом з тим, згідно приписів ст.337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Проте, як вбачається з обвинувального акту, така обтяжуюча покарання обставина, як вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку, обвинуваченому не висувалася.

Таким чином, суд не може самостійно виходити за межі пред`явленого обвинувачення в частині можливого погіршення становища обвинуваченого. Отже, дотримуючись позиції державного обвинувачення, обставин, що обтяжують покарання, згідно ст. 67 КК України, судом не встановлено, оскільки така обтяжуюча обставина як вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку, є поза межами висунутого обвинувачення.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.02.2019 року (Справа № 214/4920/16-к, провадження № 51-2920 км 18).

Згідно до п.п. 20, 21 Постанови Пленуму Верховного суду України №14 від 23 грудня 2005 р. «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за ст. 286 КК України суди мають ураховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію транспортних засобів, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного. У кожному випадку призначення покарання за частинами 1, 2 ст. 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Додаткове покарання відповідно до ч.2 ст.286 КК України призначається на строк до трьох років або без такого.

При вирішенні питання про призначення додаткового покарання обвинуваченому ОСОБА_5 у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд враховує суспільну небезпечність вчиненого злочину, направленого проти безпеки дорожнього руху, а також наслідки у виді тяжких тілесних ушкоджень. Так, ОСОБА_5 своїми необережними діями, які виразились в порушенні вимог пунктів 2.3.б); 16.11 Правил дорожнього руху, вимоги дорожнього знаку 2.1. «Дати дорогу», керуючи транспортним засобом, спричинив тяжке тілесне ушкодження потерпілому.

Суд також звертає увагу на позицію потерпілого ОСОБА_4 , який в судовому засіданні не наполягав на суворій мірі покарання та призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування, претензій до обвинуваченого не мав, оскільки збитки повністю ним відшкодовані. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 не має на утриманні малолітніх, неповнолітніх дітей, також не має на утриманні людей похилого віку, яким в умовах воєнного стану потрібна терпінова допомога та не надав суду доказів того, що для нього керування транспортними засобами є основною діяльністю та єдиним джерелом доходу для сім`ї. Тому, при вирішенні питання про призначення додаткового покарання обвинуваченому у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд приходить до висновку про доцільність застосування до винного вказаного додаткового покарання, наближеного до мінімальної межі, з врахуванням положень ч. 1 ст. 55 КК України.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням загальних засад призначення покарання: законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, враховуючи вимоги ст. 65 КК України про те, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень і що більш суворий вид покарання з числа передбачених за скоєне кримінальне правопорушення призначається лише у випадку, якщо менш суворий вид покарання буде недостатнім для виправлення особи і попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, а також враховуючи ступень тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його наслідків, особи обвинуваченого, обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, думку потерпілого, який просив суворо не карати обвинуваченого, які зважаючи на двооб`єктний характер злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, хоча і не є вирішальними, однак підлягають обов`язковому врахуванню у сукупності з іншими обставинами справи, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами, наближеного до мінімальної межі, передбачених санкцією ч.2 ст.286 КК України.

Підстав для застосування ст. 69 КК України чи приписів ст. 69-1 КК України, до обвинуваченого, суд не вбачає, у зв`язку з відсутністю передумов, за яких дані правові норми можуть бути застосовані.

З урахуванням вищевикладених обставин по справі, суд вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливо без ізоляції від суспільства, шляхом звільнення від відбування основного покарання з випробовуванням, згідно ст. 75 КК України, встановивши іспитовий строк, а також вважає необхідним покласти на обвинуваченого обов`язки у відповідності з п.п.1, 2 ч.1 ст. 76 КК України.

Призначення ОСОБА_5 саме такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року, не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини та нормам кримінального законодавства України, адже ефективність покарання залежить не лише і не в першу чергу від суворості санкції кримінально-правової норми, а і від спроможності не допустити безкарності злочинних діянь.

Суд наголошує, що призначення покарання є дискрецією лише суду, та здійснюється лише на підставі внутрішнього переконання судді, і оцінки особистості обвинуваченого, з метою досягнення саме мети визначеної ст.50 КК України, тобто не лише покарати за вчинення правопорушення, а здійснити виправлення особистості, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При цьому, покарання у виді позбавлення чи обмеження волі є винятковими покараннями, які застосовуються щодо осіб, виправлення яких є неможливим в іншій, передбачений законом спосіб.

Враховуючи те, що під час досудового розслідування запобіжний захід у відношенні обвинуваченого ОСОБА_5 не обирався, клопотань про обрання запобіжного заходу від учасників судового провадження на розгляд суду не надходили, а тому підстав для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу до набрання вироком законної сили суд не вбачає.

Цивільний позов у встановленому законом порядку в даному кримінальному провадженні не заявлений.

Згідно ч.4 ст. 174 КПК України, суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, не призначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

Так, ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 31.05.2023 року накладений арешт на автомобіль «Honda Accord», реєстраційний номер НОМЕР_2 , переданий на відповідальне зберігання ОСОБА_6 , який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , належить ОСОБА_7 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 .

Також, ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 31.05.2023 року накладений арешт на автомобіль ЗАЗ 110307, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та переданий на відповідальне зберігання, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , власнику ОСОБА_8 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 .

Із змісту ухвал встановлено, що цей захід забезпечення кримінального провадження застосовано з метою збереження речових доказів. Мета вказаного заходу досягнута, арешт з метою забезпечення цивільного позову не накладався і таке клопотання до суду не надходило, тому є всі підстави для скасування арешта на майно.

Відповідно до положень ч.2 ст. 124 КПК України з обвинуваченого на користь держави підлягають стягненню документально підтверджені витрати на залучення експертів у загальній сумі 8 603 гривні 60 копійок. Долю речових доказів суд вирішує на підставі ч. 9 ст. 100 КПК України - автомобіль «Honda Accord», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_6 , підлягає поверненню власнику та автомобіль ЗАЗ 110307, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_8 , підлягає поверненню власнику.

Керуючись ст.ст. 368-370, 373, 374 КПК України,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбуття призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 1 (один) рік.

Відповідно до п.1,2 ч.1 ст.76 КК України, на період іспитового строку, покласти на ОСОБА_5 наступні обов`язки: - періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; - повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Запобіжний захід у відношенні ОСОБА_5 до набрання вироком законної сили не обирати.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 31.05.2023 року на автомобіль «Honda Accord», реєстраційний номер НОМЕР_2 , переданий на відповідальне зберігання ОСОБА_6 , який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , належить ОСОБА_7 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 .

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 31.05.2023 року на автомобіль ЗАЗ 110307, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та переданий на відповідальне зберігання ОСОБА_8 , який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , належить ОСОБА_8 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 .

Речові докази по кримінальному провадженню:

- автомобіль «Honda Accord», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_7 , та переданий на відповідальне зберігання ОСОБА_6 - повернути власнику ОСОБА_7 .

- автомобіль ЗАЗ 110307, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_8 , та переданий на відповідальне зберізання ОСОБА_8 - залишити у власника ОСОБА_8 ;

- диск лазерної системи зчитування з відеозаписом, який зберігається в матеріалах кримінального провадження, залишити в матеріалах провадження протягом всього часу їх зберігання.

Стягнути із ОСОБА_5 на користь держави процесуальні витрати на залучення експертів:

-за проведення судової автотехнічної експертизи № СТ/099Е-23 від 21.06.2023 в розмірі 4779 гривень 60 копійок;

-за проведення судової експертизи технічного стану транспортного засобу автомобіля «Honda Accord», реєстраційний номер НОМЕР_2 № СЕ-19/124-23/6591-ІТ від 27.06.2023, в розмірі 3 824 гривні 00 копійок, у загальній сумі 8 603 грн. 60 коп.

На вирок суду протягом 30 днів з дня його проголошення може бути подана апеляційна скарга до Черкаського апеляційного суду через Придніпровський районний суд м. Черкаси.

Вирок набирає законної сили після спливу закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ч. 2 ст.395 КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку суду негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору в порядку, визначеному ст. 376 КПК України.

Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1