ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/3758/22 Номер провадження 11-кп/814/2291/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2023 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора представника потерпілого потерпілого захисника обвинуваченого ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04 травня 2022 року за №0000115, за апеляційними скаргами представника потерпілого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 , і захисника обвинуваченого ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_9 , на вирок Октябрського районного суду м. Полтава від 07 червня 2023 року,

в с т а н о в и л а :

Цим вироком

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

визнано винуватим і засуджено за ч.2 ст.125 КК України до покарання у вигляді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1 700 гривень.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 задоволено частково й стягнуто на його користь з ОСОБА_10 10 000 гривень моральної шкоди та 15 000 гривень витрат на професійну правову допомогу.

Вирішено питання щодо речового доказу.

За вироком суду ОСОБА_10 визнано винуватим і засуджено за те, що він 03 травня 2022 року приблизно із 06 до 07 години по АДРЕСА_1 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин умисно наніс ОСОБА_8 удар правою рукою, зігнутою в кулак, у ділянку верхньої губи зліва, заподіявши йому легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

В апеляційних скаргах:

адвокат ОСОБА_7 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, просить скасувати вирок Октябрського районного суду м. Полтава від 07 червня 2023 року та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 покарання за ч.2 ст.125 КК України у вигляді 2 років обмеження волі, на підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік і покласти на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК України. Свої вимоги мотивує тим, що суд першої інстанції не врахував те, що: обвинувачений щиро не розкаявся, не сприяв досудовому розслідуванню та судовому розгляду, не компенсував шкоду потерпілому, не вибачився перед ним і не має обставин, що пом`якшували би його покарання; посилання на наявність у ОСОБА_10 малолітньої дитини та здійснення ним догляду за батьком, який є інвалідом ІІІ групи, не підтверджуються матеріалами справи та не перешкодили обвинуваченому вчинити умисне насильницьке кримінальне правопорушення проти здоров`я ОСОБА_8 ;

адвокат ОСОБА_9 просить змінити вирок Октябрського районного суду м. Полтава від 07 червня 2023 року та зменшити розмір стягнутих з ОСОБА_10 витрат на професійну правову допомогу, визначивши його в сумі 3 000 гривень. Такі вимоги обґрунтовує тим, що вказаний вище розмір витрат не відповідає принципу пропорційності співвідносно задоволених місцевим судом позовних вимог.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку потерпілого та його представника на підтримку апеляційної скарги адвоката ОСОБА_7 , позицію обвинуваченого і його захисника, які заперечили проти апеляційної скарги потерпілої сторони та просили задовольнити апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_9 , міркування прокурора про залишення без задоволення апеляційних скарг, перевірила матеріали кримінального провадження, обговорила доводи апеляційних скарг і дійшла висновку про те, що вони не підлягають до задоволення з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Висновки місцевого суду щодо: доведеності винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, обґрунтованості його засудження та кваліфікації дій за ч.2 ст.125 КК України як заподіяння потерпілому умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, вирішення цивільного позову потерпілого в частині стягнення з обвинуваченого моральної шкоди, в апеляційних скаргах не оспорюються, а тому відповідно до ст.404 КПК України в зазначеній частині оскаржуваний вирок не переглядається.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Доводи представника потерпілого, які зводяться до призначення ОСОБА_10 покарання у вигляді обмеження волі із застосуванням ст.ст.75, 76 КК України, колегія суддів уважає необґрунтованими.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) в кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду, надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання.

Відповідно до ст.ст.50, 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. При призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Термін же «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Суд першої інстанції при призначенні покарання врахував обставини й ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_10 кримінального правопорушення, що відповідно до ст.12 КК України є кримінальним проступком, особу обвинуваченого, який не судимий (а.п.48), офіційно працевлаштований (регулювальником швидкості руху вагонів станції «Полтава-Південна» - а.п.81), одружений (а.п.89), має на утриманні малолітню дитину (а.п.43), доглядає за батьком, який є інвалідом ІІІ групи, на спеціальних обліках у медичних закладах не перебуває (а.п.44-47), характеризується позитивно (за місцем роботи а.п.81), відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

За таких обставин, місцевий суд дійшов правильного висновку про необхідність і доцільність призначення ОСОБА_10 покарання у вигляді штрафу, однак у максимальному розмірі.

З викладеного вище вбачається, що місцевим судом при обранні обвинуваченому заходу примусу належним чином враховано всі обставини справи, як щодо вчиненого кримінального правопорушення, так і особи ОСОБА_10 .

Доводи ж адвоката ОСОБА_7 з приводу непідтвердженості матеріалами справи мотивів суду першої інстанції про наявність у обвинуваченого малолітньої дитини, здійснення ним догляду за батьком (інвалідом ІІІ групи) є надуманими та спростовуються даними свідоцтва про народження сина ОСОБА_10 ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.п.43), медичних висновку й довідки, згідно з яким батько ОСОБА_10 ОСОБА_12 , є інвалідом ІІІ групи та на постійній основі лікується (а.п.83-85).

Так само безпідставними є твердження представника потерпілого про те, що обвинувачений щиро не розкаявся, не сприяв досудовому розслідуванню та судовому розгляду, оскільки судом першої інстанції в ході обрання заходу примусу ОСОБА_10 і було встановлено відсутність обставин, які пом`якшують покарання, зокрема й, щирого каяття та активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Відповідно до положень ст.63 Конституції України та ст.18 КПК України жодну особу не може бути примушено визнати свою вину у вчиненні кримінального правопорушення або примушено давати пояснення чи показання, які можуть стати підставою для її підозри або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення.

Виходячи з цих положень закону, визнання винуватості є правом, а не обов`язком обвинуваченого, а отже, неповне визнання ОСОБА_10 своєї вини у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення саме по собі ще не свідчить про те, що призначене йому судом першої інстанції покарання не узгоджується із визначеними законом засадами призначення покарання.

Посилання сторони обвинувачення на невідшкодування ОСОБА_10 шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, з урахуванням наведених вище обставин у їх сукупності самі по собі не є достатньою підставою для призначення іншого покарання зі способом його виконання, який, при цьому, також не пов`язаний з ізоляцією ОСОБА_10 від суспільства, оскільки для стягнення призначеного судом відшкодування законодавство передбачає інші правові заходи.

Таким чином, призначене ОСОБА_10 покарання, яке за своїм розміром є максимальним, відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, законне та сприяє меті покарання, тобто є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Підстави вважати його явно несправедливим внаслідок невиправданої м`якості відсутні.

Доводи захисника про неправильне вирішення місцевим судом цивільного позову в частині стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого процесуальних витрат також є неспроможними.

За п.7 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов і, якщо так, на чию користь, в якому розмірі та в якому порядку.

Приписами ч.1 ст.124 КПК України установлено, що в разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

До таких витрат відповідно до п.1 ч.1 ст.118 КПК України належать і витрати направову допомогу.

Згідно з п.3 ч.1 ст.91 КПК України вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, розмір процесуальних витрат, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Правовою підставою відшкодування витрат на правову допомогу є договір, укладений між потерпілим та адвокатом-представником, а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, для визначення розміру процесуальних витрат на правову допомогу, що підлягають відшкодуванню, крім договору про надання правової допомоги, особа має надати і оригінали документів, які підтверджують ці витрати, а також процесуально підтвердити надання правових послуг (складений процесуальний документ, вчинена процесуальна дія).

При вирішенні цивільного позову суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати характер правовідносин, що склалися між учасниками, встановити розмір понесених сторонами процесу витрат, а також визначити порядок їх відшкодування.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, між потерпілим ОСОБА_8 та адвокатом ОСОБА_7 було укладено договір про надання останнім правової допомоги від 30 травня 2022 року (а.п.37-38). Упродовж судового розгляду цей адвокат здійснював представництво інтересів потерпілого. До ухвалення обвинувального вироку ОСОБА_8 подав до суду першої інстанції позовну заяву, у якій, зокрема, порушив питання про відшкодування йому ОСОБА_10 процесуальних витрат у сумі 15 000 гривень і долучив до позову акт здачі-примайння наданих послуг до згаданого вище договору про надання правової допомоги з детальним наведенням виду й обсягу наданих адвокатом ОСОБА_7 юридичних послуг (а.п.31-33, 38). Названа вище сума була сплачена потерпілим адвокату ОСОБА_7 , що підтверджується квитанцією №1/37 (а.п.37).

Підстав для висновку, що вказаний вище розмір процесуальних витрат не відповідає вимогам пропорційності та є завищеним, колегія суддів не вбачає з урахуванням великості кількості, якості й тривалості судових засідань у даній справі, здійснення адвокатом ОСОБА_7 , який діяв у інтересах потерпілого, ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, підготовки цивільного позову, обґрунтованість якого потерпіла сторона доводила в умовах змагального процесу, збору й долучення відповідних документів на підтвердження доводів позовної заяви, активної участі в дослідженні доказів, зокрема, допиті учасників кримінального провадження та обстоювання правової позиції в судових дебатах щодо доведеності винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, призначення йому покарання та стягнення з нього передбаченого законом відшкодування.

Тому суд першої інстанції, стягнувши з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_8 15 000 гривень у рахунок відшкодування витрат на правову допомогу, діяв відповідно до вимог закону, а доводи в апеляційній скарзі адвоката ОСОБА_9 щодо помилковості такого рішення неспроможні.

Водночас посилання захисника на норми цивільного законодавства з мотивуванням того, що цей розмір процесуальних витрат не відповідає принципу пропорційності співвідносно задоволених позовних вимог, є необгрунтованими, оскільки завдання кримінального судочинства, на відміну від тих завдань, які вирішують національні суди в цивільній юрисдикції, не вичерпуються лише розглядом цивільного позову, а включають у себе вирішення також інших питань, зокрема, пов`язаних із розглядом пред`явленого особі обвинувачення, встановленням за допомогою доказів, чи винувата конкретна особа у його вчиненні. У процесі ж вирішення даних питань учасники судового провадження, в тому числі й потерпіла сторона, беруть безпосередню участь.

Вирок місцевого суду відповідає вимогам ст.ст.370, 374 КПК України, натомість, доводи та підстави, з яких ставиться питання про його зміну та скасування не знайшли свого підтвердження перевіркою матеріалів провадження.

Отже, апеляційні скарги не підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги представника потерпілого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 , і захисника обвинуваченого ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_9 , залишити без задоволення, а вирок Октябрського районного суду м. Полтава від 07 червня 2023 року щодо ОСОБА_10 без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення.

С у д д і :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4