УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 752/7301/22

провадження № 51-2332ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 17 січня 2023 року щодо ОСОБА_4 ,

встановив:

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 5 жовтня 2022 року засуджено:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку та жительку АДРЕСА_1 , раніше судиму,

за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Печерського районного суду м. Києва від 6 травня 2022 року у виді 80 годин громадських робіт, більш суворим покаранням у виді позбавлення волі на строк 2 роки остаточно визначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

Відповідно до вимог ст.ст. 71, 72 КК за сукупністю вироків остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. Покарання, призначене вироком Печерського районного суду м. Києва від

3 листопада 2021 року у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 17 000 грн, виконувати самостійно.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу. Покарання, призначене вироком Печерського районного суду м. Києва від 3 листопада 2021 року у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 17 000 грн, виконувати самостійно.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 січня 2023 року зазначений вирок залишено без зміни.

ОСОБА_4 визнано винною і засуджено за вчинення закінченого замаху на таємне викрадення майна, повторно, за таких обставин.

15 лютого 2022 року приблизно о 10:15 ОСОБА_4 разом із ОСОБА_5 , прибули до магазину «Мегамаркет» на вул. Антоновича, 50 в м. Києві, де останній взяв з полиць товари на загальну суму 737,26 грн та склав їх в сумку, яку в подальшому передав ОСОБА_4 . ОСОБА_4 , діючи умисно, таємно, повторно, не сплативши за товари пройшла з ними повз касові зони та направилась до виходу з магазину, вчинивши всі дії, які вважала за необхідне, для заволодіння майном ПП «Сафлора» на суму 737,26 грн, але не довела свій злочинний умисел до кінця з причин, які не залежали від її волі, оскільки була затримана працівниками охорони.

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та призначити новий розгляд у цьому суді з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Вважає, що апеляційний суд дійшов необґрунтованого висновку про правильність застосування місцевим судом положень ст. 75 КК. Зазначає, що цей суд усупереч вимогам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) ретельно не перевірив викладених у апеляційній скарзі доводів, не спростував їх та не навів переконливих і достатніх мотивів та підстав для залишення без зміни вироку суду першої інстанції. На обґрунтування своїх доводів стверджує, що суд апеляційної інстанції, погоджуючись з вироком місцевого суду, належним чином не звернув уваги на ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення, що вона не відбула покарання за двома попередніми вироками згідно яких притягувалась до кримінальної відповідальності за вчинення корисливих злочинів та на інші обставини, які свідчать про відсутність підстав для звільнення її від відбування покарання з випробуванням.

Перевіривши доводи касаційної скарги та копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити на таких підставах.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення та кримінально-правова оцінка її діянь у касаційній скарзі не оспорюються.

Стосовно доводів прокурора про порушення щодо засудженої загальних засад призначення покарання та звільнення від його відбування, то вони, на думку колегії суддів, є безпідставними.

Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності

та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених

дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні враховуватися обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання воно має ґрунтуватися, зокрема, на принципах індивідуалізації та справедливості. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.

За правилами ст. 75 КК у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.

Як убачається з копій судових рішень, суд першої інстанції, з яким обґрунтовано погодився апеляційний суд, урахувавши ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винної, пом`якшуючі обставини та відсутність обтяжуючих обставин, призначив ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції кримінального закону, а також дійшов правильного висновку про можливість звільнення засудженої від відбування покарання з випробуванням, проте в умовах здійснення контролю за її поведінкою. При цьому судами було враховано те, що ОСОБА_4 має ряд тяжких хронічних захворювань, постійне місце проживання, її позитивні характеристики, обставини вчинення злочину, відсутність тяжких наслідків та претензій з боку власників майна, оскільки воно було повернуто.

Також суди слушно зазначили, що враховуючи мету покарання, яка передбачає не лише кару, дані про стан здоров`я ОСОБА_4 , обставини вчинення злочину, наявність пом`якшуючих покарання обставин, зважаючи на пояснення засудженої в суді першої інстанції та з огляду на вимоги ч. 4 ст. 70, ч. 3 ст. 72 КК, те, що вона не виконала попередні вироки, не позбавляє суд права застосувати до неї вимоги статей 75, 76 КК.

Доводи касаційної скарги прокурора про те, що судами не надано оцінки тяжкості скоєному ОСОБА_4 кримінального правопорушення, конкретним обставинам кримінального провадження та даним про особу засудженої,

є безпідставними, оскільки вказане, як вбачається з судових рішень, у повній мірі було враховано судами першої та апеляційної інстанцій при призначенні

ОСОБА_4 покарання із застосуванням положень ст. 75 КК.

На переконання колегії суддів, покарання, яке призначив ОСОБА_4 місцевий суд і з яким погодився апеляційний суд, відповідає вимогам статей 50, 65 КК, принципам індивідуалізації, справедливості та співмірності, є необхідним і достатнім для виправлення винної та попередження вчинення нею нових злочинів. Переконливих доводів вважати таке покарання явно несправедливим через м`якість касаційна скарга прокурора не містить.

Враховуючи викладене, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, про що йдеться в касаційній скарзі прокурора, колегія суддів не вбачає.

Касаційним судом також не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону допущених судом апеляційної інстанції, оскільки суд, переглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_4 із дотриманням вимог кримінального процесуального закону перевірив доводи апеляційної скарги прокурора та дав на них змістовні відповіді, а ухвала відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.

З огляду на викладене й на те, що з касаційної скарги та, наданих до неї копій судових рішень, не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, у відкритті касаційного провадження належить відмовити згідно з п. 2 ч. 2

ст. 428 КПК.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 17 січня 2023 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3