УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2023 року

м. Харків

справа № 638/5787/23

провадження № 1-кс/638/1173/23

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі слідчого судді ОСОБА_1 , розглянувши матеріали клопотання слідчого СВ Харківського районного управління поліції № 3 ГУНП в Харківській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_2 , погоджене з прокурором Шевченківської окружної прокуратури м. Харкова ОСОБА_3 , про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001352 від 10 червня 2023 року, за ознаками складу кримінального правопорушення - злочину, передбаченого частиною першою статті 194 КК України,

у с т а н о в и в:

12 червня 2023 року слідчий СВ Харківського районного управління поліції № 3 Головного управління національної поліції в Харківській області (далі - СВ ХРУП № 3 ГУНП в Харківській області) старший лейтенант поліції ОСОБА_2 звернувся до суду з клопотанням, яке погоджене з прокурором Шевченківської окружної прокуратури м. Харкова ОСОБА_3 , про арешт майна у кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі ЄРДР) за № 0001352 від 10 червня 2023 року, за ознаками складу кримінального правопорушення - злочину, передбаченого частиною першою статті 194 КК України.

Клопотання обґрунтовано тим, що у провадженні СВ ХРУП № 3 ГУНП в Харківській області перебувають матеріали досудового розслідування, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001352 від 10 червня 2023 року, за ознаками складу кримінального правопорушення - злочину, передбаченого частиною першою статті 194 КК України.

Так, у період часу з 22 год. 00 хв. 09 червня 2023 року по 09 год. 30 хв. 10 червня 2023 року невстановлена особа, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , умисно пошкодила вхідні двері та ліхтар при вхідній двері кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Зазначає, що в ході проведення досудового розслідування, з метою встановлення усіх фактичних обставин справи, вилучення речей, які мають значення по даному кримінальному провадженню, вбачається за необхідне, зокрема здійснити огляд приміщення та прилеглої території, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , користувачем приміщення є ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

10 червня 2023 року в проміжок часу з 13 год. 38 хв. по 16 год. 55 хв., слідчим СВ Харківського РУП № З ГУНП в Харківській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_2 , на підставі дозволу від ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є користувачем домоволодіння за адресою, за якою було проведено огляд, а саме: АДРЕСА_2 . В ході огляду житлового приміщення та прилеглої території, за вищевказаною адресою було вилучено:

- предмет схожий на пістолет з написом на ньому «ПМР 9 мм ХКМЕ 4771, 1968» та пустий магазин до нього з маркуванням на ньому «2- 0510»;

- набой з маркуванням на ньому «85»;

- 22 набої калібром 9 мм;

- 9 набоїв калібром 5x45 мм;

- помпову рушницю «Escort» 171198 з двома набоями до нього з маркуванням «20»;

- набой з маркуванням «ВІЙ» калібром 9 мм.

Вказані речі відповідають критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України. Накладення арешту на зазначені речі необхідно для їх збереження, як речових доказів по даному кримінальному провадженню.

Беручи до уваги те, що майно, яке вилучено в ході огляду місця події від 10 червня 2023 року за адресою: м. Харків, проспект Науки, 65, ділянка 266, у подальшому можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження та можуть відігравати роль речових доказів у кримінальному провадженні, з метою збереження речових доказів, запобігання можливості їх приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження вважає, що у органу досудового розслідування виникла необхідність у накладенні арешту на зазначене вище майно.

Слідчий суддя, дослідивши матеріали клопотання, доходить таких висновків.

Відповідно до частини першої статті 131 КПК України захід забезпечення кримінального провадження застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.

Одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна (частини друга статті 131 КПК України).

Частиною першою статті 170 КПК України визначено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до частини другої статті 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено:

1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна;

2) перелік і види майна, що належить арештувати;

3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном;

4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Відповідно до частини другої статті 167 КПК України, тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони: 1) підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; 2) призначалися(використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; 3) є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом; 4) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.

Відповідно до статей 168, 236, 237 КПК України тимчасове вилучення майна: речей та документів, які мають значення для кримінального провадження, може здійснюватися також під час обшуку та огляду. Тому тимчасове вилучене майно може належати не тільки підозрюваному (частина перша статті 167 КПК України), а й іншим особам.

Відповідно до частини п`ятої статті 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а саме у рішенні по справі «Жушман проти України», де зазначається«Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності».

Згідно положень статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Європейський суд з прав людини, неодноразово підкреслював, що в разі, коли держави вважають за потрібне вдаватися до таких заходів, як обшуки з метою отримання доказів вчинення протиправних діянь, вилучення майна або арешт майна, Суд оцінюватиме, чи були підстави, наведені для виправдання таких заходів, відповідними та достатніми, і чи було дотримано принцип пропорційності, а також, зокрема, чи були у справі також інші докази на той час вчинення протиправних діянь та на рішення ЄСПЛ у справі «Новоселецький проти України» (Заява № 47148/99, рішення від 22.02.2005, остаточне рішення від 22.05.2005) Європейський суд з прав людини вказує, що у кожній справі, в якій йде мова про порушення вищезгаданого права (володіння своїм майном), суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар.

Відповідно до пунктів 69, 73 рішення Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 червня 2007 року у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Також, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» судом наголошено на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див.також рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див.рішення у справі «Лемуан проти Франції», від 22 вересня 1994 року та «Кушоглу проти Болгарії» від 10 травня 2007 року).

Суд також зауважує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. Рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції»). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. Рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

В порушення статті 132, п. 3 частини другої статті 171 КПК України слідчим в клопотанні не зазначено фактів та доказів, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження майном, яке необхідно арештувати, фізичною або юридичною особою та не додані оригінали або копії документів, інших матеріалів, якими слідчий обґрунтовує доводи клопотання в цій частині.

Згідно з абзацом 1 частиною третьою статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті (тобто з метою збереження речових доказів), арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Крім того, положеннями частини першої статті 172 КПК України передбачено, що клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

Так, у клопотанні слідчий просить накласти арешт на майно, та просить провести розгляд клопотання без участі особи ОСОБА_4 . При цьому процесуальний статус ОСОБА_4 у кримінальному провадженні не вказано.

З матеріалів також не вбачається, що ОСОБА_4 був допитаний у якості свідка чи має процесуальний статус учасника кримінального провадження.

У порушення пункту 3 частини другої статті 171 КПК України слідчим у клопотанні не вказано, хто саме є власником або законним володільцем кожного предмета з вказаного переліку майна (або всього майна), а також зазначено документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном.

При цьому суд звертає увагу, що статтею 64-2 КПК України передбачено, що третьою особою щодо майна якої вирішується питання про арешт, може бути будь-яка фізична або юридична особи.

Зі змісту частини другої статті 64-2 КПК України слідує, що з клопотанням про арешт щодо майна третьої особи до суду звертається прокурор.

Відсутність в клопотанні про арешт майна відомостей про власника (власників) майна, яке належить арештувати, зокрема його адреси та засобів зв`язку, та незазначення його правового (процесуального) статусу позбавляє суд можливості пересвідчити в правильності суб`єкта звернення з відповідним клопотанням (тобто слідчого чи прокурора), а також повідомити належним чином про дату, час та місце проведення та викликати у судове засідання власника майна відповідно до наведених вище норм процесуального законодавства.

Згідно з частиною третьою статті 172 КПК України слідчий суддя, суд, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог статті 171 цього Кодексу, повертає його прокурору, цивільному позивачу та встановлює строк в сімдесят дві години для усунення недоліків, про що постановляє ухвалу.

За таких обставин слідчий суддя доходить висновку про те, що клопотання слідчого про арешт майна у кримінальному провадженні підлягає поверненню прокурору для усунення вказаних в ухвалі недоліків протягом сімдесяти двох годин з моменту отримання копії цієї ухвали.

Керуючись статтями 170-172 КПК України, слідчий суддя -

постановив:

Клопотання слідчого СВ Харківського районного управління поліції № 3 ГУНП в Харківській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_2 , погоджене з прокурором Шевченківської окружної прокуратури м. Харкова ОСОБА_3 , про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001352 від 10 червня 2023 року, за ознаками складу кримінального правопорушення - злочину, передбаченого частиною першою статті 194 КК України - повернути прокурору для усунення недоліків, що зазначені у цій ухвалі, та приведення у відповідність з вимогами КПК України, протягом сімдесяти двох годин з моменту отримання копії даної ухвали.

Ухвала оскарженню не підлягає. Заперечення проти неї можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.

Повний текст ухвали складено 12 червня 2023 року.

Слідчий суддя ОСОБА_1