ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

потерпілої - ОСОБА_9 ,

представника потерпілої - ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та представника потерпілої ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 листопада 2022 року щодо ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В:

Вказаним вироком суду ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця, зареєстрованого та мешканця АДРЕСА_1 , із неповною вищою освітою, укладальника-пакувальника ТОВ «ТД «ШАТО», неодруженого, раніше не судимого,

засуджено за ч.2 ст.125 КК України із призначенням покарання у виді арешту на строк 1 (один) місяць.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 визначено рахувати з дня приведення вироку до виконання.

Накладений ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09.08.2022 арешт на майно скасований.

Вироком вирішена доля речових доказів.

Згідно з вироком суду 30.07.2022 близько 13 год 00 хв ОСОБА_7 , перебуваючи на прилеглій території домоволодіння, що за адресою: АДРЕСА_1 , діючи з прямим умислом, керуючись метою заподіяння тілесних ушкоджень іншій людині, після словесного конфлікту, який виник на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, усвідомлюючи протиправність та суспільну небезпеку своїх дій, умисно, наніс один удар лівою ногою у внутрішню частину стегна лівої ноги ОСОБА_9 та пальцями лівої руки подряпав їй праву частину обличчя. В подальшому ОСОБА_7 , продовжуючи свій умисел на заподіяння тілесних ушкоджень, умисно, тримаючи лівою рукою за шию ОСОБА_9 , наніс їй один удар правим коліном в область обличчя та тримаючи у правій руці кухонний ніж, наніс два удари потерпілій у задню поверхню шиї. Відповідно до висновку експерта № 348 від 01.08.2022 внаслідок неправомірних дій ОСОБА_7 потерпіла ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження у вигляді синця на передньо-внутрішній поверхні лівого стегна, поверхневої ранки правої виличної ділянки, які за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень, та різаних ран задньої поверхні шиї, які за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

У поданій апеляційній скарзі обвинувачений оскаржує судове рішення з мотивів його незаконності. Вказує на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі. Стверджує, що призначене йому покарання у виді арешту є занадто суворим, а тому просить змінити вирок місцевого суду та призначити йому менш сувору міру покарання.

Не погоджуючись із судовим рішенням, представник потерпілої просить його скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного судового рішення та доводи апеляційних скарг, обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляцію сторони захисту у повному обсязі і заперечили апеляцію представника потерпілої та призначити обвинуваченому ОСОБА_7 більш м`яке покарання, міркування потерпілої та її представника, які подану ними апеляційну скаргу підтримали у повному обсязі і заперечили апеляцію сторони захисту та просили скасувати вирок суду і призначити новий розгляд в суді першої інстанції, прокурора, яка заперечила доводи апеляційних скарг та просила вирок суду залишити без змін, дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Положення ст.94 КПК України регламентують, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні усіх обставин кримінального провадження, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Із цього випливає, що суд при розгляді кримінального провадження повинен дослідити як ті докази, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності для вирішення питань, зазначених у ст.368 КПК України.

Місцевим судом правильно встановлені фактичні обставини кримінального провадження та зроблений обґрунтований висновок про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, а саме: умисному легкому тілесному ушкодженні, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

У поданій апеляційній скарзі представник потерпілої просить скасувати вирок та призначити новий розгляд у суді першої інстанції, з чим не може погодитися суд апеляційної інстанції.

Згідно з обвинувальним актом 30.07.2022 близько 13 год 00 хв ОСОБА_7 , перебуваючи на прилеглій території домоволодіння, що за адресою: АДРЕСА_1 , діючи з прямим умислом, керуючись метою заподіяння тілесних ушкоджень іншій людині, після словесного конфлікту, який виник на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, усвідомлюючи протиправність та суспільну небезпеку своїх дій, умисно, наніс один удар лівою ногою у внутрішню частину стегна лівої ноги ОСОБА_9 та пальцями лівої руки подряпав їй праву частину обличчя. В подальшому ОСОБА_7 , продовжуючи свій умисел на заподіяння тілесних ушкоджень, умисно, тримаючи лівою рукою за шию ОСОБА_9 , наніс їй один удар правим коліном в область обличчя та тримаючи у правій руці кухонний ніж, наніс два удари потерпілій у задню поверхню шиї. Відповідно до висновку експерта № 348 від 01.08.2022 внаслідок неправомірних дій ОСОБА_7 потерпіла ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження у вигляді синця на передньо-внутрішній поверхні лівого стегна, поверхневої ранки правої виличної ділянки, які за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень, та різаних ран задньої поверхні шиї, які за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я (а.п.3).

У суді першої та апеляційної інстанцій обвинувачений свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю та попросив вибачення у потерпілої.

Крім того, винуватість ОСОБА_7 підтверджується іншими наявними у матеріалах кримінального провадження доказами.

Зокрема, у суді першої та апеляційної інстанцій потерпіла ОСОБА_9 показала, що обвинувачений ОСОБА_7 є її сусідом, з яким у неї понад 15 років тривають неприязні відносини. 30 липня 2022 року вона прибирала присадибну ділянку і почула як прилітало каміння. Сказала ОСОБА_7 , що буде фіксувати на відео. ОСОБА_7 нецензурно лаявся, погрожував їй, почав гримати у хвіртку. Вона зробила йому зауваження, після чого він до неї підбіг та наніс ногою, коліном, ножем удари, при цьому кричав, що «йому немає нічого втрачати, заб`ю її». Сусіди ОСОБА_11 та ОСОБА_12 зупинили протиправні дії ОСОБА_7 .

Показання потерпілої об`єктивно підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які у місцевому суді пояснили, що йшли додому, а з воріт вибіг сусід ОСОБА_7 , почав гримати у ворота, вийшла потерпіла ОСОБА_9 , яку він почав бити, тримаючи у руках ніж. Брат ОСОБА_12 побіг їх розбороняти, тримаючи обвинуваченого за руку, заспокоював його. У потерпілої було дві рани на шиї, які брат ОСОБА_11 допоміг їй обробити. Зазначили, що обвинувачений не висловлював у сторону потерпілої погроз, лише нецензурно виражався.

Також винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, підтверджується й іншими наявними у матеріалах провадження доказами, а саме: протоколом огляду місця події від 30.07.2022 із фототаблицями, протоколом огляду території від 30.07.2022 із фототаблицями, протоколами огляду предметів від 01.08.2022 та 08.08.2022, протоколом пред`явлення речей для впізнання від 27.08.2022.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи від 01.08.2022 № 348 потерпіла ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження у вигляді синця на передньо-внутрішній поверхні лівого стегна, поверхневої ранки правої виличної ділянки, які за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень, та різаних ран задньої поверхні шиї, які за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, оскільки для їх загоєння необхідний час більше 6 діб. Всі вищевказані ушкодження цілком могли виникнути за обставин та в час вказаних обстежуваною та у постанові, виникнення їх у результаті падіння з висоти власного зросту малоймовірно.

Висновок вказаної експертизи підтверджує показання потерпілої та її свідчення, дані 05.08.2022 під час слідчого експерименту, де вона послідовно розповіла про обставини вчиненого щодо неї кримінального проступку та чітко відтворила механізм і локалізацію нанесення їй ударів ОСОБА_7 .

Отже, піддавати вищенаведені докази сумніву у суду апеляційної інстанції немає підстав.

У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження апеляційний суд не встановив процесуальних порушень при збиранні доказів, які ставили б їх під сумнів.

Досліджені судом докази зібрані відповідно до вимог кримінального процесуального закону, а тому визнаються належними і допустимими.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги представника потерпілої про перекваліфікацію дій обвинуваченого з ч.2 ст.125 КК України на ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України, на переконання суду апеляційної інстанції, вони не ґрунтуються на Законі.

Положення ч.ч.1, 3 ст.337 КПК України регламентують, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Як убачається із обвинувального акта щодо ОСОБА_7 , йому було висунуте обвинувачення за ч.2 ст.125 КК України (а.п.2-7).

Тому суд першої інстанції у відповідності до вимог ч.1 ст.337 КПК України провів судовий розгляд даного кримінального провадження у межах висунутого ОСОБА_7 обвинувачення відповідно до обвинувального акта за ч.2 ст.125 КК України.

Наведені обставини повністю спростовують доводи апеляційної скарги представника потерпілої щодо неправильної кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 ..

А відповідно до ч.4 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції не має права розглядати обвинувачення, що не було висунуте в суді першої інстанції.

Крім того, представник потерпілої посилається на те, що Луцьким міськрайонним судом Волинської області безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання потерпілої сторони про повернення обвинувального акту у вказаному кримінальному провадженні, що призвело до неправильної кваліфікації дій ОСОБА_7 і неповноти судового розгляду.

Дані твердження апеляційної скарги також є необґрунтованими з огляду на такі положеннями кримінального процесуального закону.

Так, під час підготовчого судового засідання представник потерпілої подав клопотання про повернення обвинувального акта щодо ОСОБА_7 у зв`язку із неправильною кваліфікацією дій обвинуваченого за ч.2 ст.125 КК України.

Вказане клопотання було розглянуто місцевим судом та вмотивованою ухвалою відмовлено в його задоволенні, оскільки незгода представника потерпілої з правовою кваліфікацією дій обвинуваченого не є підставою для повернення обвинувального акта прокурору.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками місцевого суду.

Так, відповідно до вимог п.3 ч.3 ст.314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Вимоги до обвинувального акта викладені у ст.291 КПК України.

Положеннями п.5 ч.2 ст.291 КПК України регламентовано, що обвинувальний акт має містити також виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

З обвинувального акта щодо ОСОБА_7 і реєстру матеріалів досудового розслідування (а.п.2-7) убачається, що вони повністю відповідають вимогам ст.291 КПК України, а тому місцевий суд обґрунтовано та достатньо вмотивовано відмовив у задоволенні клопотання представника потерпілого про повернення обвинувального акта прокурору.

В даному кримінальному провадженні у суду першої інстанції були відсутні підстави, передбачені кримінальним процесуальним законом, для повернення прокурору обвинувального акта щодо ОСОБА_7 у зв`язку із незгодою потерпілої сторони з правовою кваліфікацією дій обвинуваченого за ч.2 ст.125 КК України.

Як було встановлено під час апеляційного розгляду, під час виконання вимог ст.290 КПК України, ні потерпіла, ні її представник не заявляли клопотання про зміну кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 з ч.2 ст.125 КК України на ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України.

З огляду на наведене, наведені вище твердження потерпілої сторони не беруться апеляційним судом до уваги, оскільки є необґрунтованими.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого суду про те, що матеріалами провадження та зібраними доказами у їх сукупності, з точки зору їх достатності та взаємозв`язку, встановлена винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, а саме: умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, а доводи, викладені в апеляційній скарзі представника потерпілої, спростовуються наведеними доказами, які були належним чином досліджені місцевим судом.

Відтак, на переконання апеляційного суду, у діях ОСОБА_7 наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України.

Відповідно до вимог ст.65 КК України суд, призначаючи покарання, враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

На думку апеляційного суду, посилання обвинуваченого на невідповідність призначеного йому покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі є голослівними.

При призначенні ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції вказаних норм закону дотримався.

Місцевим судом врахована ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, який є кримінальним проступком.

Обставини, які пом`якшують чи обтяжують покарання ОСОБА_7 , судом не встановлені.

Крім того, судом першої інстанції взято до уваги те, що обвинувачений раніше не судимий, має постійне місце проживання, працює, на обліку у психіатра та нарколога не перебуває, у суді визнав свою винуватість.

В суді першої та апеляційної інстанцій потерпіла просила призначити обвинуваченому максимальну міру покарання.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції враховує, що позиція потерпілої сторони у судових засіданнях не є обов`язковою для суду, натомість враховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст.65 КК України, і не має над ними юридичної переваги.

При цьому слід відмітити, що відповідно до приписів ч.2 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

В даному провадженні потерпіла сторона в своїй апеляційній скарзі просила скасувати вирок суду та призначити новий розгляд в суді першої інстанції. Тому апеляційний суд позбавлений законної можливості вийти за межі апеляційних вимог та погіршити становище обвинуваченого ОСОБА_7 шляхом призначення йому більш суворого покарання.

На думку апеляційного суду, враховуючи особу винного, який раніше не судимий, має постійне місце проживання, працює, на обліку у психіатра та нарколога не перебуває, у суді визнав свою винуватість, відсутність обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання, а також позицію потерпілої сторони, яка наполягала на призначенні обвинуваченому суворої міри покарання, судом першої інстанції обґрунтовано застосоване до ОСОБА_7 покарання у виді арешту на строк 1 (один) місяць.

Таке покарання, на переконання суду апеляційної інстанції, повністю відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, буде необхідним і достатнім для виправлення та попередження вчиненню обвинуваченим нових кримінальних правопорушень.

Суд апеляційної інстанції вважає, у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.

Істотних порушень норм кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.

Законних підстав для скасування вироку та задоволення апеляційних скарг з наведених у них мотивів, апеляційний суд не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та представника потерпілої ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 - залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 листопада 2022 року щодо ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді