УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2023 року

м. Київ

справа № 643/11706/20

провадження № 51-3530ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 27 квітня 2023 року, яку постановлено в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, зареєстрованого та проживаючого у АДРЕСА_1 , раніше не судимого в силу ст. 89 КК України,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбачених ч. 1 ст. 186, ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

Суть питання

За вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 23 серпня 2022 року ОСОБА_4 засуджено за до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 1 ст. 186 КК України на строк 2 років, за ч. 2 ст. 186 КК України, із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України, - на строк 3 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_4 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винними і засуджено за те, що він 28 червня 2020 року, приблизно о 17 год 50 хв, знаходячись біля будинку 28-А, 1-й в`їзд Лазковський в м. Харкові, підійшов до раніше незнайомого йому неповнолітнього ОСОБА_5 і відкрито забрав з кишені шортів ОСОБА_5 його мобільний телефон ТМ «Xiaomi Redmi 6А» з сім картами оператора мобільного зв`язку «Київстар» та «Водафон», чим спричинив потерпілому ОСОБА_5 , матеріальну шкоду на суму 1 тис. 500 грн.

Також, 29 червня 2020 року, приблизно о 09 год 00 хв, точний час в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_4 , перебуваючи в м. Харків (пр. Тракторобудівників, 103-Б), діючи повторно, побачив раніше невідомого йому ОСОБА_6 , в ході словесного з ним конфлікту почалась штовханина, під час якої в останнього випав з кишені мобільний телефон «Alcatel onetouch 4034 D», який ОСОБА_7 , підняв з землі цей телефон і залишив місце вчинення кримінального правопорушення, чим завдав потерпілому ОСОБА_6 матеріальну шкоду в розмірі 640 грн.

Крім того, 19 вересня 2021 року, близько 01 год 30 хв, точний час в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_4 , перебуваючи разом із іншою особою, матеріали відносно якої виділені в окреме кримінальне провадження, поблизу будинку АДРЕСА_2 , де вони побачили раніше незнайомих їм ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , підійшли до них та під тиском останні передали їм свої мобільні телефони, якими вони незаконно заволоділи, чим спричинили потерпілому ОСОБА_8 матеріальний збиток на суму 800 грн, а потерпілому ОСОБА_9 - на суму 2 тис 850 грн.

Полтавський апеляційний суд ухвалою від 27 квітня 2023 залишив вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 без змін.

У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженого ОСОБА_4 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного засудженим покарання тяжкості вчиненого ними кримінального правопорушення та даним про його особу через м`якість, просив скасувати ухвалу апеляційного суду й призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

На обґрунтування своїх вимог прокурор указує на те, що апеляційний суд не спростував доводів апеляційної скарги прокурора про невмотивоване призначення місцевим судом засудженому ОСОБА_4 покарання із застосуванням ст. 69 КК України. На думку прокурора, судами належно не обґрунтовано, які саме обставини істотно зменшують суспільну небезпеку вчиненого засудженим кримінального правопорушення. Крім того, прокурор зазначає, що апеляційний суд не дав вичерпної відповіді на доводи його апеляційної скарги та не навів переконливих підстав для залишення цієї скарги без задоволення, що свідчить про недотримання судом апеляційної інстанції вимог ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України).

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень за обставин, установлених та перевірених місцевим судом у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 186 та ч. 2 ст. 186 КК України, Верховний Суд не перевіряє, оскільки законність й обґрунтованість судових рішень у цій частині прокурор не оскаржує.

Частиною 2 ст. 50 КК України закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Відповідно до положень ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).

Відповідно до положень ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).

Як слідує з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції, при призначенні покарання ОСОБА_4 , взяв до уваги, що обвинувачений ОСОБА_4 раніше двічі притягався до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 186 та ч. 1 ст. 309 КК України, йому вже двічі призначалось покарання з іспитовим строком, проте майже через півроку після звільнення від покарання по відбуттю строку за ухвалою суду від 12 листопада 2019 року, ОСОБА_4 протягом двох днів вчинив два епізоди кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 та ч. 2 ст. 186 КК України, третій епізод кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України вчинив також повторно, за попередньою змовою групою осіб, крім того, вказаний епізод вчинено відносно неповнолітньої особи. Тому дійшов висновку про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України.

Але з іншого боку, суд вважав за можливе застосувати положення ст. 69 КК України, при призначені ОСОБА_4 покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України. При цьому суд врахував суспільну небезпеку вчинених діянь засудженого, їх обставини та наслідки, особу винного, який раніше не судимий в силу ст. 89 КК України, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, при цьому вину у вчиненні кримінальних правопорушень визнав повністю, усвідомив суспільно-небезпечний характер своїх діянь та їх наслідки, щиросердно розкаявся у скоєному, попросив вибачення у потерпілих, активно спряв розкриттю кримінальних правопорушень, частково відшкодував завдані потерпілим збитки: неповнолітньому потерпілому ОСОБА_5 повністю, іншим потерпілим згоден повністю добровільно відшкодувати збитки, що визнано судом обставинами, які пом`якшують його покарання. Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, і дійшов обґрунтованого висновку, що сукупність обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 істотно знижують ступінь суспільної небезпечності вчиненого ними злочину та дають підстави для призначення засудженому покарання із застосуванням ст. 69 КК України.

Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду вбачається, що прокурор, не погоджуючись із вироком місцевого суду, подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 69 КК України та невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення внаслідок м`якості, які за змістом та суттю є аналогічні доводам, викладеним прокурором у касаційній скарзі.

Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання та доводи, викладені прокурором у згаданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи та підстави для прийняття такого рішення.

Так, апеляційний суд погодився з рішенням місцевого суду щодо необхідності призначення більш м`якого основного покарання ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 186 КК України, з огляду на обставини, що пом`якшують покарання (щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, відсутність судимостей, часткове відшкодування шкоди потерпілим), та відсутність обставин, що обтяжують покарання, оскільки вважає, що ці обставини, а також дані про особу ОСОБА_4 , встановлені судом, в своїй сукупності та співвідношенні істотно знижують ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень та свідчать, що призначене йому місцевим судом покарання за ч. 2 ст. 186 КК України навіть у мінімальному розмірі, встановленому в санкції вказаної частини статті, в даному випадку є явно недоцільним і несправедливим.

Верховний Суд з касаційної скарги прокурора не вбачає переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішень судів першої та апеляційної інстанцій, умотивованість їх висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_4 покарання та справедливості обраного йому заходу примусу.

Крім того, хоч прокурор і посилається у своїй касаційній скарзі на порушення судом апеляційної інстанції вимог ст. 419 КПК України, однак він не наводить конкретних доводів, які б дозволили Верховному Суду дійти таких же висновків.

При цьому Верховний Суд звертає увагу, що згідно усталеної позиції Верховного Суду, суд апеляційної інстанції повинен перевіряти і аналізувати доводи наведені в апеляційній скарзі і давати вичерпну відповідь лише на важливі і доречні аргументи.

Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку, що ухвала апеляційного суду є належно умотивованою та обґрунтованою і за змістом відповідає вимогам ст. 419 КПК України, у ній наведено мотиви, з яких виходив суд, та положення закону, якими він керувався при постановленні рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 27 квітня 2023 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3