Провадження № 11-кп/824/112/2023 Доповідач у суді 2-ї інстанції - ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2023 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду

кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

суддів: ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

представника

потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_10 на вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 30 серпня 2021 року, яким:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Саврань, Одеської області, громадянина України, з середньою освітою, працюючого водієм міського пасажирського транспорту Подільського трамвайного депо КП «Київпастранс», одруженого, маючого на утриманні повнолітнього сина, який перебуває на обліку внаслідок тяжкого захворювання, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.286 КК України,-

В С Т А Н О В И Л А :

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_7 , 11 грудня 2016 року, приблизно о 21 годині 23 хвилини, керуючи технічно справним трамваєм «Татра» Т-3, б.н. НОМЕР_1 , який належить КП «Київпастранс» Подільське ТРЕД, рухався по другорядній дорозі вул. Бульварно-Кудрявської зі сторони вул. Старовокзальної в напрямку перехрестя з головною дорогою пр-ту Перемоги в м. Києві, зі швидкістю близько 16 км/год.У цей час по головній дорозі, по пр-ту Перемоги зі сторони Повітрофлотського шляхопроводу в напрямку перехрестя з вул. Бульварно- Кудрявською в м. Києві рухався автомобіль «ВМW-316І», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_11 , в салоні якого перебували пасажири ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .

Під час руху водій ОСОБА_7 допустив порушення вимог пунктів 1.5, 2.3 підпункт «б», 12.1, 16.11 та дорожнього знака 2.1 Правил дорожнього руху України: п. 1.5: дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров'ю громадян, завдавати матеріальних збитків;п. 2.3: для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; п. 12.1: під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух;п. 16.11: на перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху;дорожній знак 2.1 «Дати дорогу»: водій повинен дати дорогу транспортним засобам, що під`їжджають до нерегульованого перехрестя по головній дорозі.

Порушення вищевказаних вимог Правил дорожнього руху України з боку водія ОСОБА_7 виявились в тому, що він, керуючи технічно справним трамваєм «Татра» Т-3, б.н. НОМЕР_1 , рухався по другорядній дорозі вул. Бульварно-Кудрявської зі сторони вул. Старовокзальної в напрямку перехрестя з головною дорогою пр-ту Перемоги в м. Києві, зі швидкістю 15,77 км/год ± 0,86 км/год, під час руху проявив неуважність до дорожньої обстановки і її змін, які виражалися у наявності вимкненого світлофорного об`єкту перед перехрестям з пр-том Перемоги та наявністю дорожнього знаку 2.1 (Дати дорогу) ПДР України, яким він мав керуватися, не вибрав безпечну швидкість керованого ним трамвая з урахуванням дорожньої обстановки, щоб мати змогу постійно контролювати свій рух, не врахував, що він рухається по другорядній дорозі, не зупинився перед перехрестям з пр-том Перемоги та не надавши дорогу водію автомобіля «ВМW-316І», д.н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_11 , який рухався по головній дорозі, виїхав на перехрестя вулиці Бульварно-Кудрявської та пр-ту Перемоги в м. Києві, де скоїв зіткнення з автомобілем «ВМW-316I», д.н.з. НОМЕР_2 .

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля «ВМW-316I», д.н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_11 та його пасажири ОСОБА_12 і ОСОБА_13 отримали тілесні ушкодження, внаслідок яких ОСОБА_11 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в Київській міській клінічній лікарні № 17.

Водію автомобіля «ВМW-316I», д.н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_11 були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді: саден, синців та забійних ран (з ознаками хірургічної обробки) на обличчі. Крововилив в підшкірно-жирову клітковину на передній поверхні грудях; крововилив в жирову тканину середостіння; огортаючий крововилив в парааортальну клітковину грудної аорти; лінійний наскрізний розрив лівої бічної стінки аорти на межі дуги та низхідної частини; крововиливи на легеневій плеврі по ходу міждольових борозн - ознаки струсу тіла; садно на передній поверхні правого коліна; кров в лівій плевральній порожнині (всього біля 1100 мл); (в медичній документації описано при виконанні операції в лівій плевральній порожнині виявлено 2,5 літрів рідкої крові і згортків); слабке кровонаповнення внутрішніх органів; смугасті крововиливи під ендокардом лівого шлуночка серця; ознак шунтування крові в нирках; гостре здуття легень - ознаки крововтрати та шоку.

Смерть ОСОБА_11 настала від закритої травми грудей з розривом аорти та забоям легень з розвитком крововтрати та шоку, набряком- набуханням головного мозку.

Виходячи з характеру, локалізації та зовнішнього вигляду ушкоджень, наявності ознак струсу тіла, кольору та інтенсивності забарвлення крововиливів в ділянках ушкоджень, даних судово-гістологічного дослідження, а також враховуючи обставини справи, слід вважати, що всі вищевказані ушкодження утворились від дії тупих предметів, за декілька годин (приблизно за 2-3 години) до настання смерті при автомобільній травмі - травма отримана в салоні автомобіля, від дії деталей салону автомобіля, при зіткненні автомобіля з перешкодою, і при знаходженні постраждалого в салоні автомобіля. Дія травмуючої сили була переважно спереду.

Отримані ушкодження, утворилися в результаті травми, мають ознаки тяжкого тілесного ушкодження за критерієм небезпеки для життя (небезпека для життя закрита травма грудей, крововтрата та шок), та знаходиться у прямому причинно-наслідковому зв'язку з настанням його смерті.

В крові трупа ОСОБА_11 , виявлено етиловий спирт в концентрації 1,23 проміле, що за життя відповідає легкому сп`янінню.

Крім того, пасажиру автомобіля «ВМW-316І », д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_12 були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді: закритої травми живота: множинні розриви (5) брижі тонкої кишки, розрив серезно-мязового шару тонкої кишки, внутрішньочеревна кровотеча (наявність в черевній порожнині до 2 л крові), які в сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.

Крім того, пасажиру автомобіля «ВМW-316І », д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_13 були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-лицевої травми у вигляді струсу головного мозку, уламкових переломів верхньої щелепи зліва, передньої та латеральної стінок верхнє-щелепної пазухи зліва зі зміщенням уламків з посттравматичним гайморитом, переломів коренів 2-5 зубів зліва з відсутністю дистальних уламків, забійних ран лівої скроневої ділянки, підборіддя, верхньої губи зліва, різаних ран правої щоки та навколо вушної ділянки, множинних саден чола, гематоми лівої скроневої ділянки та чола зліва, які в сукупності відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.

В ході досудового розслідування в діях водія ОСОБА_7 встановлено порушення вимог пунктів 1.5, 2.3 підпункт «б», 12.1, 16.11 та дорожнього знака 2.1 Правил дорожнього руху України.

Порушення вимог пунктів 1.5, 2.3 підпункт «б», 12.1, 16.11 та дорожнього знака 2.1 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_7 знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідків.

Вироком Шевченківського районного суду міста Києва від 30 серпня 2021 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.286 КК України і призначено йому покарання у виді 4 років позбавлення волі, без позбавлення права керувати транспортними засобами. На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням - іспитовим строком тривалістю 3 роки, якщо протягом указаного строку він не вчинить нового кримінального правопорушення і виконуватиме покладені на нього обов`язки. Відповідно до ст. 76 КК України на ОСОБА_7 покладено наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. Вирішено питання стосовно речових доказів. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави судові витрати на проведення експертиз на загальну суму 5 507 грн. 50 коп. Задоволено цивільний позов ОСОБА_14 до ОСОБА_7 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_14 матеріальну шкоду у розмірі 4 950 грн, та моральну шкоду в розмірі 150 000 грн.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, прокурор відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_15 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. У решті вирок залишити без змін.

В обґрунтування апеляційної скарги прокурор зазначає, що не оспорюючи фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, доведеність вини ОСОБА_7 та кваліфікацію дій обвинуваченого, вважає вирок суду незаконним і таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.

Прокурор звертає увагу, що ОСОБА_7 свою вину у вчиненні вказаного кримінального правопорушення не визнав, шкоду потерпілим жодним чином не відшкодував, а отже мови про таку пом`якшуючу обставину, як щире каяття, або активне сприяння розкриттю злочину бути не може.

Зазначає, що зважаючи на обставини ДТП, визнаними судом доведеними, саме неуважність водія призвели до наслідків у виді смерті потерпілого ОСОБА_11 , завдання тяжких та середньої тяжкості тілесних ушкоджень ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , за відсутності інших факторів.

Зауважує на тому, що суд першої інстанції залишив за межами своєї уваги характер допущеного винним порушення ПДР. Винна діяльність жодної особи крім ОСОБА_7 , не перебуває у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку із наслідками, які настали від неправомірної поведінки обвинуваченого.

Більше того, судом першої інстанції не застосовано додаткове покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортним засобом.

Таким чином, конкретні обставини вчинення інкримінованого злочину вказують, що керуючи транспортним засобом, обвинувачений може нести загрозу не тільки для оточуючих, а і для самого себе. Жодних підстав, які б дозволяли обґрунтовано і законно застосовувати ст.75 КК України та звільняти обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням в ході судового розгляду кримінального провадження встановлено не було.

Оскільки покарання має на меті не тільки кару й виправлення засудженого, а також запобігання вчинення нових злочинів, вважає, що необхідним є реальне позбавлення волі ОСОБА_7 .

Заслухавши доповідь судді,

пояснення прокурора ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити,

пояснення представника потерпілої ОСОБА_9 , який підтримав апеляційну скаргу прокурора частково в частині скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням та призначення обвинуваченому додаткового покарання,

пояснення захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора,

перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України, апеляційний суд переглядає судові рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги. У зв`язку з цим, апеляційний суд не наводить доводів на підтвердження тих висновків суду першої інстанції, які не оскаржено в апеляційній скарзі.

Вирок суду першої інстанції в частині доведеності вини ОСОБА_7 та кваліфікації його дій за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, учасниками судового розгляду не оспорюється.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у скоєнні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам провадження і підтверджуються наявними доказами в їх сукупності, які досліджувались судом під час судового розгляду.

Прокурор в апеляційній скарзі висловив свою незгоду з вироком суду в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, тому колегія суддів перевіряє оскаржуваний вирок в цій частині.

Перевіряючи вирок суду в частині призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно зі ст. ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обирати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Судова дискреція (судовий розсуд) є інтелектуально-вольовою владною діяльністю суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо. Поняття судового розсуду у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити менш суворий вид покарання або більш суворий в межах санкції статті. А у випадках, коли санкція статті передбачає тільки один вид покарання, суд наділений функцією обирати розмір цього покарання. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість призначення передбаченого законом покарання, яке б сприяло його меті та було достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, вказаних вимог суд першої інстанції дотримався.

Так, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покаранняза вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі без застосування додаткового покарання, та приймаючи рішення про звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання із випробуванням, суд першої інстанції враховував відсутність обставин, що обтяжують покарання, особу ОСОБА_7 , який вину не визнав, раніше не судимий, працює на посаді водія міського пасажирського транспорту Подільського трамвайного депо КП «Київпастранс», одружений, має на утриманні повнолітнього сина, який перебуває на обліку внаслідок тяжкого захворювання, не перебуває на обліку у лікаря нарколога, психіатра, за місцем проживання, роботи характеризується позитивно, поведінку обвинуваченого після вчинення кримінального правопорушення, який залишився на місці події, стан здоров`я ОСОБА_7 , а також враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, тяжкість та серйозності наслідків вчиненого злочину та дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування реального покарання у виді позбавлення волі з можливістю застосування до нього положень ст. 75 КК України.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 без реального відбування покарання із звільненням від відбування призначеного основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Також при призначенні покарання судом першої інстанції було враховано обставини кримінального провадження, а саме поведінку обвинуваченого та потерпілих, зокрема процесуальна поведінка обвинуваченого ОСОБА_7 після дорожньо-транспортної пригоди та під час судового розгляду як встановлено судом була і є належною, в той час як поведінка потерпілого ОСОБА_11 , який керував автомобілем «БМВ» в стані алкогольного сп`яніння, була протиправною.

Колегія суддів відхиляє також і висловлену в суді апеляційної інстанції позицію представника потерпілої про те, що суд першої інстанції при обранні та призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання помилково врахував протиправну поведінку потерпілого ОСОБА_11 , який керував автомобілем «БМВ» в стані алкогольного сп`яніння, оскільки, як вбачається з мотивування призначення покарання, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання із застосуванням звільнення від його відбування, суд першої інстанції врахував всі обставини кримінального провадження у їх сукупності, в тому числі і обставину того, що на момент ДТП потерпілий ОСОБА_11 перебував у стані алкогольного сп`яніння, яка не заперечується самим представником потерпілої і в силу вимог п. 2.9 Правил дорожнього руху не може бути визнана як правомірна поведінка водія транспортного засобу.

Оцінюючи можливість застосування судом першої інстанції у даному кримінальному провадженні ст. 75 КК України, з огляду на доводи прокурора щодо безпідставного застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 звільнення від відбування покарання з випробуванням (ст. 75 КК України), колегія суддів зазначає, що матеріали кримінального провадження доводять можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування реального покарання у виді позбавлення волі. Так, суд першої інстанції, вирішуючи питання виду та розміру призначеного покарання правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особу засудженого, який має ряд позитивних характеристик, утримує повнолітнього сина, який перебуває на обліку внаслідок тяжкого захворювання, є єдиним годувальником у сім`ї та вперше притягується до кримінальної відповідальності та дійшов вірного та обґрунтованого висновку про можливість виправлення та перевиховання особи без ізоляції від суспільства. На підставі статті 75 КК України обвинуваченого ОСОБА_7 було звільнено від відбуття основного покарання з випробуванням, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням, з покладанням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції і також перебуває на позиції про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 без реального відбування покарання із звільненням від відбування призначеного основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Крім того, під час апеляційного розгляду за клопотанням прокурора, колегією суддів було досліджено характеризуючі дані особи обвинуваченого (Т. 2 а.с. 125-137) такі як те, що обвинувачений є громадянином України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , прописаний в АДРЕСА_1 , перебуває в зареєстрованому шлюбі, має посвідчення водія, придатний до керування транспортними засобами, раніше не судимий, з 01 березня 2014 року працює на посаді водія міського пасажирського транспорту у філії Подільського ТРЕД КП «Київпастранс», до роботи та виконання посадових обов`язків ставиться сумлінно, за даними облікової документації КНКЛ «Соціотерапія» під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом не перебуває, не перебуває на обліку у лікаря психіатра та встановлено, що судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання відповідні відомості були враховані в повній мірі і в даному конкретному випадку, прокурор лише не згоден із наданою судом оцінкою з`ясованих даних про особу винного.

Стосовно позиції прокурора про неможливість застосування інституту призначення покарання з випробуванням через характер допущеного обвинуваченим порушення, тяжкість та ступінь суспільної небезпеки інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 286 КК України, колегія суддів зазначає, що врахування цих чинників, які охоплюються об`єктивною стороною відповідного кримінального правопорушення, для посилення кримінальної відповідальності поза зв`язком із іншими конкретними обставинами кримінального провадження й даними про особу винного, не ґрунтуватиметься на принципі індивідуалізації покарання, що передбачає диференційований підхід як обов`язкову умову справедливості кримінальної відповідальності.

Колегія суддів також вважає правильним висновок суду першої інстанції і щодо відсутності підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Відповідно до п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23 грудня 2005 року у кожному випадку призначення покарання за ч. 2 ст. 286 КК України, судам необхідно обговорити питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.

Вирішуючи питання про призначення додаткового покарання, слід зазначити, що санкція ч. 2 ст. 286 КК України, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носить альтернативний характер застосування і не є обов`язковим для суду.

Відповідна правова позиція викладена в постанові колегії суддів Другої судової палати ККС ВС від 08 лютого 2018 року у справі № 361/2704/16-к, провадження №51-358км18.

У кожному випадку призначення покарання за ч. 1 та ч. 2 ст. 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Суд першої інстанції вирішуючи питання доцільності призначення обвинуваченому ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами зазначив, що з матеріалів кримінального провадження не вбачається підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, оскільки обвинувачений працює на посаді водія міського пасажирського транспорту (трамваю) з 2014 року, протягом якого жодного разу не притягався до адміністративної відповідальності за порушення ПДР України, має на утриманні повнолітнього сина, який перебуває на обліку внаслідок тяжкого захворювання, у зв`язку з чим позбавлення права на керування транспортним засобом суттєво вплине на якість його життя, оскільки це єдиний спосіб заробітку і він є єдиним годувальником у сім`ї.

Підсумовуючи викладене вище, колегія суддів приходить до висновку, що вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 30 серпня 2021 року в частині призначеного покарання достатньо вмотивований та відповідає вимогам ст. 374 КПК України, а призначене ОСОБА_7 покарання у зазначеному судом першої інстанції виді й розмірі із застосуванням звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України є обгрунтованим, вмотивованим і справедливим та таким, що відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України.

За таких обставин, відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги прокурора.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_10 - залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 30 серпня 2021 року щодо ОСОБА_7 - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців.

Судді ____________________ ___________________ _____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4