Провадження № 1-кс/947/7231/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.06.2023 року м.Одеса

Слідчий суддя Київського районного суду міста Одеси ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , за участю представника особи щодо майна якої вирішується питання про накладення про арешт адвоката ОСОБА_3 , розглянувши у судовому засіданні в м.Одесі клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_4 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000105 від 13.03.2023, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.358, ч.2 ст.384 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з клопотання сторони обвинувачення про арешт майна, 21.04.2022, відповідно до наказу Одеської митниці №328-о співробітника Одеської митниці ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звільнено із займаної посади головного державного інспектора сектору митного оформлення №2 митного поста «Білгород-Дністровський» Одеської митниці та припинено його перебування на державній службі у зв`язку із встановленням невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування.

15.02.2023 до Одеської митниці надійшла заява ОСОБА_5 щодо виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10.02.2023 у справі №420/7402/22 за позовом ОСОБА_5 до Одеської митниці.

Вказаним рішенням суду (головуючий суддя ОСОБА_6 ) визнано протиправним та скасовано наказ Одеської митниці від 21.04.2022 № 328-о «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_5 », визнано протиправними дії Одеської митниці щодо звільнення з 25.04.2022 ОСОБА_5 та зобов`язано поновити ОСОБА_5 на посаді головного державного інспектора сектору митного оформлення №2 митного поста «Білгород-Дністровський» Одеської митниці з 25.04.2022, стягнуто з Одеської митниці на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.04.2022 по 10.02.2023 у сумі 260 652,26 грн., допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_5 на посаді головного державного інспектора сектору митного оформлення № 2 митного поста «Білгород-Дністровський» Одеської митниці, а також в частині стягнення середнього заробітку в межах суми стягнення середнього заробітку в межах стягнення за один місяць.

Зі змісту вказаного рішення суду вбачається, що наказ Одеської митниці №328-о від 21.04.2022, яким 25.04.2022 ОСОБА_5 припинено державну службу та звільнено з посади, визнано протиправним у зв`язку з його призовом та зарахуванням у списки особового складу НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України відповідно до наказу № 220-ос від 25.04.2022.

В свою чергу, за наявною інформацією громадянин ОСОБА_5 на військову службу по мобілізації до НОМЕР_1 прикордонного загону ДПСУ не призивався, та як наслідок з корисливих мотивів подав до суду завідомо недостовірні або підроблені докази чим ввів в оману Одеський окружний адміністративний суд.

Так, з метою перевірки можливої причетності ОСОБА_5 до вчинення вищезазначених кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.358 та

ч.2 ст.384 КК України, а також з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, в тому числі відшукання та вилучення оригіналів документів наданих ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підтвердження його призову та зарахування у списки особового складу НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України, насамперед «Наказу начальника НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України № 220-ос від 25.04.2022», а також комп`ютерної техніки, флешносіїв, мобільних телефонів чи інших гаджетів, документів та чорнових записів, які можуть містити дані про вчинені кримінальні правопорушення, 02.06.2023 на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду міста Одеси, проведено обшук за місцем тимчасового мешкання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме за адресою: АДРЕСА_1 . В ході проведення обшуку, за участю дружини ОСОБА_5 ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за вищевказаною адресою було виявлено та вилучено:

1)тимчасове посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_2 , на ім`я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

2)заяви ОСОБА_5 від 13.02.2023, 15.02.2023, 08.03.2023, 27.03.2023 та 19.05.2023, в загальній кількості 5 шт. на 1 аркуші кожна, що стосуються адміністративної справи №420/7402/22, яка перебувала у провадженні Одеського окружного адміністративного суду;

3)два виконавчі листи видані Одеським окружним адміністративним судом по справі №420/7402/22 на 7 аркушах;

4)рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10.02.2023 по справі №420/7402/22 на 2 аркушах;

5)ноутбук марки «Asus», модель «8265NGW», в корпусі сірого кольору;

6)мобільний телефон марки «iPhone 10», в корпусі білого кольору, ІМЕІ НОМЕР_3 , з сім. картою мобільного оператора ПрАТ «ВФ Україна» № НОМЕР_4 .

В подальшому, вищевказані документи та речі було визнано речовими доказами та винесено відповідну постанову від 02.06.2023 року.

Процесуальний керівник у кримінальному провадженні звертається з клопотанням про арешт майна з метою збереження речових доказів.

Прокурор в судове засідання не з`явився направив на адресу суду заяву в якій клопотання підтримав, просив задовольнити з підстав викладених письмово, розглянути у його відсутності.

Представник ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_3 заперечувала проти задоволення клопотання прокурора, посилаючись на те, що підстав для його задоволення немає. Органом досудового розслідування не доведений факт, що вилучене майно має значення для кримінального провадження та є знаряддям вчинення кримінального правопорушення. Вилучені речі та документи не відповідають ознакам, що встановлені ст.98 КПК України.

Крім того, до слідчого судді звернулася ОСОБА_7 , яка повідомила, що мобільний телефон марки «iPhone 10» та ноутбук марки «Asus», модель «8265NGW» належать їй та не мають жодного відношення до кримінального правопорушення. Вказала, що обшук був проведений з порушенням норм КПК України. Просила відмовити у задоволенні клопотання.

Вивчивши клопотання та матеріали, які його обґрунтовують, вислухавши думку учасників судового засідання, слідчий суддя вважає, що клопотання прокурора підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до п.1, п.2 ст.131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Заходом забезпечення кримінального провадження є, зокрема, арешт майна.

Відповідно до ч.10 ст.170 КПК України, арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

В судовому засіданні встановлено, що вилучене під час обшуку майно, може відповідати критеріям ч.1 ст.98 КПК України, оскільки вилучене майно є електронним носієм інформації, тобто електронними доказами щодо вчинення зазначеного у клопотанні кримінального правопорушення, документами, що потребують додаткового вивчення, що в свою чергу свідчить про наявність необхідності в забезпеченні збереження вилученого майна.

Викладене в повній мірі підтверджується долученою до матеріалів клопотання постановою про залучення речових доказів від 02.06.2023 року, згідно якої вищезазначене майно визнано речовими доказами у кримінальному провадженні.

В свою чергу не накладення арешту на зазначене тимчасово вилучене майно може призвести до його знищення, приховання, що в свою чергу призведе до втрати доказів в рамках кримінального провадження та суттєво ускладнить процес встановлення істини по кримінальному провадженні.

В судовому засіданні не встановлено факту того, що обшук за адресою: АДРЕСА_1 , було проведено з порушенням норм КПК України.

Відповідно до положень ч.2 ст.94 КПК, жоден доказ не має наперед встановленої сили, та всі докази в даному кримінальному провадженні підлягають ретельній перевірці з наступною їх оцінкою згідно положень ч.1 ст.94 КПК.

Відповідно до ст.ст.89, 94 КПК, оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті.

Положеннями статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення : 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У відповідності до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною другою статті 173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Відповідно до ч.3 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому п.1 ч.2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Слідчим суддею на даний час встановлено, що вилученен майно, а саме: тимчасове посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_2 , на ім`я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; заяви ОСОБА_5 від 13.02.2023, 15.02.2023, 08.03.2023, 27.03.2023 та 19.05.2023, в загальній кількості 5 шт. на 1 аркуші кожна, що стосуються адміністративної справи №420/7402/22, яка перебувала у провадженні Одеського окружного адміністративного суду; два виконавчі листи видані Одеським окружним адміністративним судом по справі №420/7402/22 на 7 аркушах; рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10.02.2023 по справі №420/7402/22 на 2 аркушах та ноутбук марки «Asus», модель «8265NGW», в корпусі сірого кольору, відповідає критеріям ст.98 КПК України.

Зв`язок даного майна із вчиненням кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.358, ч.2 ст.384 КК України, підлягає встановленню в процесі здійснення досудового розслідування, а отже арешт даного майна є виправданим.

На підставі викладеного, слідчий суддя приходить до переконання про наявність правових підстав для застосування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, оскільки існує необхідність в забезпеченні збереження речових доказів. В свою чергу не накладення арешту на тимчасово вилучене майно може призвести до його знищення, приховання, що в свою чергу призведе до втрати доказів в рамках кримінального провадження та суттєво ускладнить процес встановлення істини по кримінальному провадженні.

Таким чином, враховуючи наявність правових підстав для накладення арешту на вилучене майно, оскільки існує необхідність в забезпеченні його збереження, слідчий суддя приходить до переконання, що клопотання прокурора підлягає задоволенню, й, відповідно захід забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна підлягає застосуванню.

Водночас, слідчий суддя приходить до переконання, що клопотання прокурора в частині накладення арешту на мобільний телефон марки «iPhone 10», в корпусі білого кольору, ІМЕІ НОМЕР_3 , з сім. картою мобільного оператора ПрАТ «ВФ Україна» № НОМЕР_4 , не підлягає задоволенню, оскільки ні в клопотанні, ні в доданих до клопотання матеріалах, процесуальним керівником жодним чином не обґрунтовується відповідність зазначеного майна критеріям ч.1 ст.98 КПК України, тобто не обґрунтовано можливість досягнення завдань застосування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження до зазначеного мобільного телефону, що належить ОСОБА_7 .

В той же час, ОСОБА_7 не має відношення до вчинення можливого кримінального правопорушення, що є предметом досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000105 від 13.03.2023 року.

Крім того, відповідно до ухвали слідчого судді від 02 червня 2023 року про надання дозволу обшуку за вищевказаною адресою його було надано з метою відшукання та вилучення оригіналів документів, що належать ОСОБА_5 , а не його дружині.

Так, сам по собі факт визнання даного майна речовим доказом, не доводить тих обставин, що зазначене майно повністю відповідає критеріям ч.1 ст.98 КПК України, та є доказом у кримінальному провадженні.

Слідчий суддя, враховуючи обставини кримінального правопорушення, заяви власника майна та представника власника майна, вважає, що клопотання підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст. ст.170, 171, 172, 173, 309, 395 КПК України, слідчий суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_4 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000105 від 13.03.2023, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.358, ч.2 ст.384 КК України задовольнити частково.

Накласти арешт на майно вилучене 02.06.2023 в ході обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:

1)тимчасове посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_2 , на ім`я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

2)заяви ОСОБА_5 від 13.02.2023, 15.02.2023, 08.03.2023, 27.03.2023 та 19.05.2023, в загальній кількості 5 шт. на 1 аркуші кожна;

3)два виконавчі листи видані Одеським окружним адміністративним судом по справі №420/7402/22 на 7 аркушах;

4)рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10.02.2023 по справі №420/7402/22 на 2 аркушах;

5)ноутбук марки «Asus», модель «8265NGW», в корпусі сірого кольору;

В іншій частині в задоволенні клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_4 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000105 від 13.03.2023, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.358, ч.2 ст.384 КК України відмовити та повернути мобільний телефон марки «iPhone 10», в корпусі білого кольору, ІМЕІ НОМЕР_3 , з сімкартою мобільного оператора ПрАТ «ВФ Україна» № НОМЕР_4 - особі у якої воно було вилучене.

Виконання ухвали покласти на прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_4 .

Ухвала може бути оскаржена протягом п`яти діб з дня її проголошення до Одеського апеляційного суду.

Слідчий суддя ОСОБА_1