ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2277/23 Справа № 175/272/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

Головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , поданої в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2023 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,-

В С Т А Н О В И Л А :

В провадженні Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.12 ч.2 ст.115, ч.1 ст.289, ч.2 ст.194, ч.1 ст.263 КК України, ОСОБА_9 обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.12 ч.2 ст.115, ч.2 ст.194, ч.1 ст.263 КК України.

Під час судового засідання ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2023 року, продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зокрема, відносно обвинуваченого ОСОБА_8 на 60 днів, тобто до 21 липня 2023 року.

Цим же рішенням суду відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 про зміну обвинуваченому запобіжного заходу.

В апеляційній скарзі захисник порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку з незаконністю та істотним порушенням норм кримінального процесуального закону.

В обґрунтування, посилаючись на практику ЄСПЛ зазначає, що в оскаржуваній ухвалі відсутні будь-які підстави, якими санкціонується тримання під вартою ОСОБА_8 протягом тривалого часу, а саме 2 роки 1 місяць 28 днів, що не відповідає принципу захисту від свавілля, встановленому пунктом 1 ст.5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Вважає, що клопотання прокурора є ідентичним попереднім клопотанням та не відповідає вимогам ст.ст.184,199 КПК, оскільки не містить короткого викладу фактичних обставин кримінальних правопорушень, посилань на матеріали кримінального провадження, які б давали підстави для обвинувачення ОСОБА_8 в інкримінованих злочинах, копій матеріалів, якими прокурор обґрунтував подане клопотання, підтвердження того, що обвинуваченому було надано клопотання разом з матеріалами, а також викладу обставин, які свідчать про те, що існують заявлені прокурором ризики, передбачені п.п.1.3 ч.1 ст.177 КПК.

Крім того, зазначає, що прокурором в поданому клопотанні про продовження строку тримання під вартою не наведено жодного доказу того, що обвинувачений ОСОБА_8 перебуваючи на волі переховувався від органу досудового розслідування чи суду, перешкоджав кримінальному провадженню або йому було повідомлено про підозру у вчиненні іншого злочину. В свою чергу, суд в оскаржуваній ухвалі не зазначив переліку ризиків, які нібито і стали підставою для продовження строку тримання під вартою, а обмежився лише формалізмом, зазначивши, що існують ризики, про які вказує прокурор у своєму клопотанні, які на цей час не змінилися і не дозволяють застосувати альтернативні запобіжні заходи.

Водночас сторона захисту зазначає, що судом в повній мірі не були враховані дані про особу обвинуваченого, а саме те, що ОСОБА_8 одружений та має міцні соціальні зв`язки, має ряд захворювань, постійне та зареєстроване місце проживання, раніше не судимий, займається волонтерською благодійною діяльністю у громадській організації із захисту тварин, виключно позитивно характеризується за місцем проживання та попередньою роботою, а також факту того, що за період перебування обвинуваченого в умовах СІЗО стан його здоров`я значно погіршився.

При цьому, наголошує, що поза увагою суду першої інстанції залишилось і те, що порушення розумного строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 та відсутність виняткових обставин для його продовження суперечить практиці ЄСПЛ.

Також, на переконання апелянта, судом при ухваленні оскаржуваного рішення не наведено переконливих аргументів на користь того, що застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_8 більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити його належної процесуальної поведінки та запобігти ризикам, передбаченим п.п.1,3 ч.1 ст.177 КПК, та не враховано, що обвинувачення є необґрунтованим, а матеріали кримінального провадження не містять доказів причетності обвинуваченого до інкримінованих йому злочинів, у зв`язку з чим, на думку захисника, матеріали кримінального провадження є сфальсифікованими.

Поміж тим, вказує, що під час розгляду клопотання ним зверталася увага на грубе порушення права ОСОБА_8 на захист під час досудового розслідування через те, що затримання останнього було незаконно проведено за відсутності захисників, участь яких, зважаючи на санкцію ч.1 ст.115 КК є обов`язковою, що дало можливість слідчому сфальсифікувати докази нібито причетності ОСОБА_8 до вказаних злочинів та використовувати ці докази для проведення експертиз.

Тому захисник просить апеляційний суд скасувати ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2023 року та ухвалити нову, якою у задоволенні клопотання прокурора відмовити та змінити обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід з тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, негайно звільнивши останнього з-під варти.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення захисника на підтримку доводів поданої апеляційної скарги, який наполягав на її задоволенні, просив скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою у задоволенні клопотання прокурора відмовити та змінити обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід з тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, вислухавши думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника та просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду без змін, перевіривши матеріали контрольного кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

За приписами ч.3 ст.331 КПК незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно ч.2 ст.331 КПК вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Мотивуючи своє рішення щодо необхідності продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зокрема, відносно обвинуваченого ОСОБА_8 на 60 днів, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості інкримінованих йому кримінальних правопорушень, які згідно ст.12 КК є тяжкими та особливо тяжкими злочинами, а також наявність, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК ризику того, що обвинувачений може переховуватися від суду, про існування якого свідчить тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому ОСОБА_8 у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушеннях, та введений на території держави воєнний стан, а тому умовах, які існують в Україні, викликаних безпрецедентною військовою та нелюдською агресією Російської федерації проти України, у обвинуваченого збільшується можливість для ухилення від суду, адже у держави наразі з об`єктивних причин відсутні можливості належним чином контролювати поведінку обвинуваченого.

Разом з цим суд дійшов до переконання, що у судовому засіданні прокурором не доведено наявності ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК, а саме можливості обвинуваченого ОСОБА_8 незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, що не оспорюється стороною обвинувачення, а отже ці висновки слід вважати доведеними.

З такими висновками місцевого суду, які стали підставою для відмови у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 про зміну обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу на особисте зобов`язання, погоджується й суд апеляційної інстанції, а тому доводи апеляційної скарги сторони захисту щодо застосування до обвинуваченого іншого, альтернативного запобіжного заходу, слід визнати безпідставними.

Враховуючи положення статті 28 КПК, а також те, що згідно наданої апеляційному суду довідки про рух кримінального провадження, судовий розгляд кримінального провадження по суті обвинувачення ОСОБА_8 триває, по справі ще не досліджено усіх доказів, та наступне судове засідання призначено на 19 червня 2023 року, тому суд апеляційної інстанції не вбачає надмірної тривалості тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою на даному етапі кримінального провадження.

З огляду на викладене колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, який з дотриманням вимог ст.ст.197,199 КПК, на підставі наданих сторонами кримінального провадження доказів, оцінив в сукупності всі обставини, що враховуються при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, та належним чином мотивував своє рішення щодо необхідності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 на 60 днів, тобто до 21 липня 2023 року. На переконання апеляційного суду вищенаведені обставини виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою та відсутні підстави для застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, зокрема у вигляді особистого зобов`язання, на чому наполягає сторона захисту, оскільки вони не забезпечать його належної процесуальної поведінки на даному етапі кримінального провадження.

Отже доводи апеляційної скарги захисника про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України та відсутність підстав для продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку тримання під вартою, слід визнати необґрунтованими та такими, що суперечать матеріалам кримінального провадження.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що практика Європейського суду з прав людини розширила дію гарантій частини 4 статті 5 Конвенції, яка зокрема згідно з доктриною Суду Конвенція вимагає періодичного перегляду тривалого тримання.

Так, аби відповідати вимогам Конвенції, такий перегляд повинен дотримуватись як матеріальних, так і процесуальних норм національного законодавства і, більше того, здійснюватись згідно з метою статті п`ятої Конвенції, тобто для захисту особи від свавілля. Остання вимога означає не тільки, що компетентний суд повинен приймати рішення «швидко», але також, що такі рішення мають прийматися з розумними інтервалами (рішення Herczegfalvy v.Austria, 1992 р.)

Продовження тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (рішення у справі "Єчюс проти Литви" (Jecius v. Lithuania), N 34578/97, п.93, ECHR 2000-IX).

Позбавлення свободи та особистої недоторканості має бути обґрунтованим. Відсутність будь-яких підстав у рішеннях судових органів, які санкціонують тримання під вартою протягом тривалого періоду часу, може бути несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленим п. 1 ст. 5 (рішення у справі «Сташайтіс проти Литви» від 21.03.2002 р.(пп. 66-67).

Переглядаючи оскаржувану ухвалу суду в межах поданої апеляційної скарги щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічного з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного у вигляді тримання під вартою та навів мотиви прийнятого рішення, зазначивши, що обраний стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою на даний час відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості інкримінованих йому кримінальних правопорушень, а встановлений судом ризик не відпав та продовжує існувати.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Тому, на переконання апеляційного суду подальше продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 не порушує його права на свободу та особисту недоторканність, гарантованого статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також права, передбачені Конституцією України.

Щодо доводів захисника про невідповідність клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою вимогам ст.199 КПК, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що вони не є предметом апеляційного розгляду, а отже судом апеляційної інстанції не перевіряються.

Водночас, на переконання апеляційного суду, посилання захисника на наявність у обвинуваченого ОСОБА_8 міцних соціальних зв`язків, родини та утриманців, постійного місця проживання, позитивної характеристики та захворювань, не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали суду, оскільки це не спростовує висновку суду про те, що він може переховуватися від суду. Натомість, стороною захисту не надано апеляційному суду об`єктивних медичних даних про те, що за станом свого здоров`я обвинувачений не зможе утримуватися в умовах СІЗО.

Крім того, твердження захисника, що клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу є ідентичним попереднім клопотанням, не можуть бути взяті до уваги апеляційним судом, оскільки суд першої інстанції при вирішенні питання щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_8 дії запобіжного заходу кожного разу перевіряє наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, які зазначені в клопотанні прокурора, а також чи зменшились ризики, на підставі яких був обраний запобіжний захід обвинуваченому у вигляді тримання під вартою.

Разом з тим, доводи апелянта про те, що обвинувачений ОСОБА_8 більше 2 років перебуває під вартою не є підставою для застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу або скасування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки розгляд кримінального провадження триває, на даний час встановлено наявність ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК України, а також під час апеляційного перегляду з`ясовано, що матеріали кримінального провадження є чисельними, досліджуються судом першої інстанції, з огляду на обсяг пред`явленого обвинувачення та доказів не встановлено затягування розгляду справи зі сторони суду чи прокурора.

Також не заслуговують на увагу колегії суддів і доводи апеляційної скарги захисника про те, що ОСОБА_8 був затриманий без попередження та обов`язкової участі захисника, що свідчить про незаконне його тримання під вартою, оскільки підстави законності затримання обвинуваченого були перевірені слідчим суддею під час ухвалення рішення про обрання обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Окрім того, доводи апелянта щодо фальсифікації матеріалів кримінального провадження відносно ОСОБА_8 за вчинені злочини, суд апеляційної інстанції на даній стадії кримінального провадження не розглядає, оскільки ці питання є предметом перевірки суду першої інстанції під час розгляду кримінального провадження по суті.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, а ухвала Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2023 року є законною, обґрунтованою, належним чином мотивованою та відповідає вимогам ст.370 КПК.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407 та 418, 419, 422-1 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2023 року, якою продовжено строк тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 на 60 днів, тобто до 21 липня 2023 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4