УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2023 року

м. Київ

справа № 464/5125/22

провадження № 51-3942ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженої ОСОБА_4 на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 15 лютого 2023 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 14 червня 2023 року, які постановлені в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000105, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Івано-Франківськ, зареєстрованої в тому ж місті ( АДРЕСА_1 та проживаючої в АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 305, ч. 3 ст. 311 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

Суть питання

За вироком Сихівського районного суду м. Львова від 15 лютого 2023 року засуджено ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 305 КК України до покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі строк 8 років з конфіскацією всього майна, яке є її власністю, за ч. 3 ст. 311 КК України до покарання у виді позбавлення волі строк 5 років з конфіскацією всього майна, яке є її власністю.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_4 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією всього майна, яке є її власністю.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватою і засуджено за те, що вона 07 червня 2022 року, вступивши в злочинну змову з невстановленою слідством особою на ім`я « ОСОБА_5 », яка, діючи на виконання раніше досягнутої із ОСОБА_4 домовленості щодо контрабанди прекурсорів в Україну, відправила з Республіки Італія на територію України на ім`я та адресу останньої два міжнародні поштові відправлення № CV934549547IT та № CV934549649IT із вмістом 5 тис. 784 таблеток білого кольору лікарського препарату «Actifed», що містили у своєму складі прекурсор, обіг якого обмежено і стосовно яких встановлюються заходи контролю, - псевдоефедрин, загальною масою виявленого псевдоефедрину 284,1096 грам, що становить особливо великий розмір, які запакувала серед продуктів харчування, способом, що ускладнює їх виявлення і унеможливлює доступ до вмісту поштового відправлення без його повного розпакування. При цьому умисно вказала в товарно-супровідних документах неправдиві відомості щодо переміщуваного товару, а саме «Продукти харчування», тим самим приховавши таблетки медичного препарату «Actifed» із вмістом прекурсорів від митного контролю.

У подальшому 13 червня 2022 року приблизно о 11 год 00 хв ці міжнародні поштові відправлення надійшли до зони митного контролю митного поста «Львів поштовий» Львівської митниці Держмитслужби, що знаходиться на території поштового оператора ТзОВ «СП «Росан»» за адресою: м. Львів, вул. Зелена, 147, та були фактично переміщені через митний кордон України, де у ході здійснення митного оформлення виявлено приховані від митного контролю вищевказані таблетки.

29 червня 2022 року приблизно о 15 год 51 хв ОСОБА_4 , продовжуючи діяти з метою завершення реалізації спільного злочинного плану, усвідомлюючи про наявність у міжнародних поштових відправленнях ввезених в Україну контрабандним шляхом 5 784 таблеток лікарського препарату «Actifed», попросила свою матір - ОСОБА_6 , отримати замінені в рамках проведення контролю за вчиненням злочину у формі контрольованої поставки міжнародні поштові відправлення №CV934549547IT та №CV934549649IT, кінцевим отримувачем яких була ОСОБА_4 .

Крім того, ОСОБА_4 , маючи на меті незаконний збут медичних препаратів з вмістом прекурсору псевдоефедрину, у невстановлений досудовим розслідуванням час, місці та спосіб незаконно придбала у невстановленої досудовим розслідуванням особи за невстановлених обставин 160 таблеток медичного препарату з написом «Congestal», 420 таблеток медичного препарату з написом «POWER COLD & FLU», а також рідину у скляній банці з написом «Congestal Cold and Cough…», що містять у своєму складі прекурсор псевдоефедрин, загальною масою 18,4989 грам, що становить особливо великий розмір, котрі незаконно перевезла та в подальшому зберігала за місцем свого фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_2 , які в ході обшуку було виявлено та вилучено.

Не погоджуючись із вироком місцевого суду сторона захисту подала апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції.

Львівський апеляційний суд ухвалою від 14 червня 2023 року залишив вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 без змін.

У касаційній скарзі засуджена, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, і допущені, на її думку, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого нею злочину та її особі, внаслідок суворості, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій і призначити новий розгляд у місцевому суді.

На обґрунтування своїх вимог засуджена указує на те, що судом неправильно кваліфіковані її дії за ч. 3 ст. 305 КК України, оскільки вона жодних дій для переміщення через митний кордон прихованих заборонених речей особисто не вчиняла. Також засуджена зазначає про відсутність у неї мотиву на збут заборонених речовин, тому вважає неправильною кваліфікацією її дій і за ч. 3 ст. 311 КК України.

Також засуджена наводить доводи про надто суворе для неї покарання, оскільки вона має на утриманні двох малолітніх дітей-інвалідів та пристарілу хвору матір. При цьому вказує, що судами безпідставно не визнано пом`якшуючу обставину вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких обставин.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Згідно зі ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.

За ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Як слідує з вироку місцевого суду, засуджена ОСОБА_4 , будучи допитана в судовому засіданні, у присутності свого захисника, беззаперечно визнала себе винною у вчиненні інкримінованих їй кримінальних правопорушеннях, передбачених ч. 3 ст. 305, ч. 3 ст. 311 КК України, за обставин, викладених в обвинувальному акті, щиро розкаялась, просила суворо не карати. Крім цього, просила суд врахувати що на її утримані перебувають двоє неповнолітніх дітей - інвалідів та матір, в якої незадовільний стан здоров`я та похилий вік.

Враховуючи, що учасниками кримінального провадження подія кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченої у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень не оспорювалися, суд відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо цих обставин, при цьому роз`яснив сторонам наслідки такого рішення, що у такому випадку сторони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини справи.

Однак сторона захисту не погодилась з вироком суду першої інстанції і подала апеляційну скаргу.

Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку, цей суд, за результатами перевірки матеріалів справи, зокрема, аудіозапису, журналу судового засідання, а також вироку суду від 15 лютого 2023 року встановив, що обвинувачена ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованих їй кримінальних правопорушень визнала повністю і беззаперечно, щиро розкаялася та в присутності захисника погодилася на розгляд кримінального провадження щодо неї в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.

При цьому, суд з`ясував правильність розуміння ОСОБА_4 фактичних обставин справи та переконався у добровільності позиції обвинуваченої з приводу недоцільності дослідження доказів на їх підтвердження.

Таким чином апеляційний суд дійшов висновку, що відповідно до ч. 2 ст. 394 КПК України, відсутні апеляційні підстави піддавати сумніву правильність встановлення судом першої інстанції фактичних обставин кримінального провадження та правову кваліфікацію.

З таким висновком погоджується й Верховний Суд.

Верховний Суд звертає увагу засудженої на тому, що дійсно норми КПК України не містять обмежень щодо оскарження в апеляційному порядку кримінально-правової кваліфікації дій, зокрема й у тих кримінальних провадженнях, у яких під час судового розгляду суд першої інстанції застосував ч. 3 ст. 349 КПК України і визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорювалися. Проте національне законодавство, зокрема ч. 2 ст. 394 КПК України, встановлює обмеження щодо можливості апеляційного оскарження судового рішення з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися та дослідження яких суд визнав недоцільним.

Так, засуджена, формально посилаючись на неправильну кваліфікацію її дій, насправді намагається оскаржити фактичні обставини, які вона, під час розгляду судом справи в порядку спрощеної процедури повністю підтвердила та погодилась не досліджувати в судовому засіданні докази щодо цих обставин, будучи попередженою, що в такому разі вона буде позбавлена права оскаржувати ці обставини в апеляційному порядку.

Так, засуджена стверджує, що вона не вчиняла жодних дій пов`язаних з переміщенням через митний кордон прихованих заборонених речей особисто, а тому її дії судом неправильно кваліфіковані за ч. 3 ст. 305 КК України. Проте такі її твердження суперечать обставинам, які були встановлені судом в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України і нею не оспорювались. Зокрема, як вже було вище вказано, ОСОБА_4 вступила в злочинну змову з невстановленою слідством особою на ім`я « ОСОБА_5 » та домовилась перемістити через митний кордон лікарські препарати, що містили у своєму складі прекурсор, обіг якого обмежено і стосовно яких встановлюються заходи контролю. Згідно розподілених ролей, ОСОБА_7 за попередньою змовою з ОСОБА_4 , направила на адресу останньої поштові відправлення, про вміст яких ОСОБА_4 була обізнана, яка в свою чергу вжила додаткових заходів для конспірації своєї діяльності, а саме просила матір отримати на пошті вказані поштові відправлення. Таким чином такі дії ОСОБА_4 охоплюють склад злочину - контрабанда.

Верховний Суд зауважує, що посилання засудженої про відсутність у неї мотиву на збут заборонених речовин є безпідставними, оскільки також не відповідають підтвердженим фактичним обставинам, яка визнала що, маючи на меті незаконний збут медичних препаратів з вмістом прекурсору псевдоефедрину, придбала вищевказані таблетки та рідину у скляній банці з написом «Congestal Cold and Cough…».

Крім того, наявність у ОСОБА_4 мети саме збуту медичних препаратів з вмістом прекурсору псевдоефедрину, додатково підтверджується великим розміром вилученої речовини, що є надмірним для вживання однією особою.

Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку, що істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі засудженою не наведено.

Що стосується доводів засудженої щодо невідповідності призначеного їй покарання тяжкості вчиненого нею кримінальних правопорушень та її особі через суворість, то вони є безпідставними з огляду на таке.

Частиною 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно зі ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальні правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 цього Кодексу.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).

Як слідує з положень ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).

Як слідує з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_4 , із застосуванням ст. 69 КК України, згідно з указаними нормами закону, врахував: ступінь тяжкості вчинених нею злочинів, які віднесені до особливо тяжкого та тяжкого злочину, особу обвинуваченої, яка не працює, неодружена, має на утриманні двох малолітніх дітей, які є дітьми-інвалідами, матір, в якої незадовільний стан здоров`я, позитивно характеризується по місцю проживання, раніше не судима, щиро розкаялась, не перебуває на обліках в наркологічному та психоневрологічному диспансерах. Крім того, суд не встановив обставин, що обтяжують покарання.

Враховуючи наведені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, про можливість призначення засудженій покарання за ч. 3 ст. 305 КК України нижче від найнижчої межі встановленої санкцією статті, за ч. 3 ст. 311 КК України мінімальне покарання визначене законодавцем за цей злочин, та про необхідність визначення остаточного покарання засуджені за сукупністю вчинених злочинів на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, застосувавши принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим. Такий висновок суд достатнім чином мотивував, правильним його вважав і апеляційний суд, зазначивши про те, що ті, пом`якшуючі покарання обставини, на які вказує сторона захисту, місцевим судом теж враховані.

Беручи до уваги, що місцевий суд призначив покарання засудженій з урахуванням положень ст. 69 КК України, Верховний Суд вважає, що позитивні характеристики та наявність у засудженої дітей-інвалідів і пристарілої хворої матері не можуть бути визнані достатніми підставами для того, щоб вважати призначене ОСОБА_4 покарання явно несправедливим унаслідок суворості, оскільки ці обставини не стали для неї перешкодою для вчинення тяжкого і особливо тяжкого злочину.

Крім того, посилання засудженої на збіг тяжких обставин Верховний Суд вважає непереконливими, оскільки по-перше вона не наводить обґрунтування про своє скрутне матеріальне становище, по-друге, не зазначає, що таке скрутне її матеріальне становище є виправданим для вчинення нею тяжкого і особливо тяжкого злочинів у сфері незаконного обігу прекурсорів в особливо великих розмірах. Вказане, на думку Суду, свідчить про її бажання швидко, у незаконний спосіб, покращити своє матеріальне становище, шляхом вчинення злочинів, а не вжити заходів до законного заробітку, а тому не може бути прийнято як обставина, що пом`якшує покарання.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що призначене засудженій ОСОБА_4 покараннявідповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації, а тому Суд не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим унаслідок суворості або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, як і не вбачає підстав для застосування ст. 75 КК України та звільнення засудженої від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком.

Також Верховний Суд зауважує, що хоч засуджена і посилається у своїй касаційній скарзі на порушення судом апеляційної інстанції вимог ст. 419 КПК України, однак не наводить конкретних доводів, які б дозволили Верховному Суду дійти таких же висновків.

Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно умотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися при постановленні рішень.

Крім того, Верховний Суд дійшов висновку, що засуджена у своїй касаційній скарзі не навела переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність постановлених у кримінальному проваджені судових рішень.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_4 на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 15 лютого 2023 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 14 червня 2023 року стосовно неї.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3