ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 675/1491/19

Провадження № 11-кп/4820/151/23

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретарів судового засідання ОСОБА_4 , ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Хмельницькому в режимі відеоконференції апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 жовтня 2022 року у кримінальному провадженні №0000077 від 25 лютого 2019 року, яким ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Ізяслав Хмельницької області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 2 статті 187, частиною 3 статті 289 КК України, та

В С Т А Н О В И Л А :

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом обставини

Вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 жовтня 2022 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 2 статті 187, частиною 3 статті 289 КК Українита призначено йому покарання:

- за ч.2 ст.187 КК України у виді позбавлення волі строком на 7 років із конфіскацією майна;

- за ч.3 ст.289 КК України у виді позбавлення волі строком на 8 років із конфіскацією майна.

На підставі частини 1 статті 70 КК України за сукупністю злочинів призначено ОСОБА_7 остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі строком на 8 років із конфіскації майна.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту набрання вироком законної сили, зарахувавши в цей строк час його попереднього ув`язнення: з 25.02.2019 року (з дня затримання) по день набрання вироком законної сили включно, відповідно до частини 5 статті 72 КК України з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави витрати на залучення експертів у розмірі 1985 грн. Вирішено питання щодо речових доказів на підставі статті 100 КПК України.

Відповідно до вироку суду, ОСОБА_7 за попередньою змовою з невстановленою особою 25.02.2019 р. біля 8.00 год., в с. Білогородка Ізяславського району, в квартирі за адресою АДРЕСА_2 , в якій проживав ОСОБА_9 , здійснили напад на останнього з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з насильством небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, та з погрозою застосування такого насильства, а також незаконно заволоділи транспортним засобом автомобілем марки «IVECO» моделі «TURBO DAILY», державний номерний знак НОМЕР_1 , 1998 року випуску, який належав потерпілому ОСОБА_9 , вчиненому за попередньою змовою групою осіб, поєднаному із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого та з погрозою застосування такого насильства за таких обставин.

ОСОБА_7 разом із невстановленою особою 25.02.2019 близько 8.00 год., проїжджаючи на легковому автомобілі ОСОБА_10 в с. Білогородка Ізяславського району, знаючи про те, що у власності ОСОБА_9 , жителя АДРЕСА_2 цього ж населеного пункту, перебуває автомобіль марки «IVECO» моделі «TURBO DAILY», державний номерний знак НОМЕР_1 , вирішили незаконно заволодіти вказаним транспортним засобом, іншим майном та грошовими коштами ОСОБА_9 .

ОСОБА_7 та невстановлена особа не повідомляючи свого знайомого ОСОБА_10 про свої наміри, попросили останнього підвезти їх до житлового будинку в АДРЕСА_2 , де проживав ОСОБА_9 . Під`їхавши до житлового будинку ОСОБА_9 , ОСОБА_7 та невстановлена особа попрямували до будинку та з дозволу ОСОБА_9 , зайшли в середину приміщення.

Перебуваючи всередині квартири, ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діючи за попередньою змовою з невстановленою особою та з метою придушення волі потерпілого ОСОБА_9 , який сидів на ліжку кімнати спальні, не даючи йому змоги підвестись, діючи за спільним умислом на заволодіння майном останнього, невстановлена особа кулаками обох рук нанесла йому 2 удари в ділянку голови. В подальшому ОСОБА_7 також наніс ОСОБА_9 близько 10 ударів кулаками обох рук в область голови. Під час нанесення ударів та в проміжку між їх нанесенням ОСОБА_7 поставив вимогу ОСОБА_9 передати грошові кошти та повідомити місце їх схову. Отримавши відмову ОСОБА_9 у передачі їм грошових коштів у зв`язку з їх відсутністю, ОСОБА_7 розпочав їх пошуки, оглядаючи кімнату, де вони перебували, зокрема, змусив потерпілого ОСОБА_9 піднятись з ліжка та підняти матрац.

Не знайшовши грошових коштів, ОСОБА_7 , взявши ніж і лівою рукою взяв за шию ОСОБА_9 та здавив її, а другою рукою, в якій був ніж, приставив до живота потерпілого, продовжуючи вимагати грошові кошти. Потім він приставив ніж до стегна лівої ноги потерпілого та застосовуючи м`язову силу рук, вдавив його в тіло, спричинивши різану рану. Окрім того, ОСОБА_7 , взявши в руки дерев`яне крісло, намагався нанести удар ОСОБА_9 , однак потерпілий, вхопивши крісло за ніжку, утримав його в руках, чим перешкодив ОСОБА_7 нанести йому удар.

У ході вчинення зазначених протиправних дій відносно ОСОБА_9 , ОСОБА_7 разом із невстановленою особою з метою заволодіння грошовими коштами та майном, придушення фізичного опору та психічної волі потерпілого, висловлював погрози позбавити його життя, дані дії ОСОБА_9 сприймав як реальну загрозу своєму життю і здоров`ю.

Внаслідок вчинення ОСОБА_7 та невстановленою особою вище зазначених протиправних дій, ОСОБА_9 спричинено тілесні ушкодження у вигляді: рани на боковій поверхні таза зліва, синця навколо лівого ока, рани в лівій підочній ділянці, крововиливу під кон`юнктиву лівого ока, які за своїм характером відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, як такі, що спричиняють короткочасний розлад здоров`я, а також садна на черевній каймі нижньої губи зліва, синця на задній поверхні правої вушної раковини, які за своїм характером відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Продовжуючи свої дії, ОСОБА_7 , відкрито заволодів належним ОСОБА_9 мобільним телефоном марки «Samsung» моделі SM-G7102 вартістю 900 гривень із вмонтованою сім-карткою мобільного оператора «Київстар» вартістю 15 гривень, спричинивши шкоду на загальну суму 915 гривень.

Окрім того, ОСОБА_7 спільно із невстановленою особою продовжуючи свої протиправні дії вимагати ключі у ОСОБА_9 від автомобіля марки «IVECO» моделі «TURBO DAILY», державний номерний знак НОМЕР_1 , 1998 року випуску, з метою заволодіння ним, на що потерпілий повідомив, що ключів у нього від автомобіля немає та вони знаходяться у його знайомого. Після відмови надати ключі, ОСОБА_7 наніс потерпілого не менше 3 ударів кулаками обох рук в ділянку голови потерпілого та знову поставив вимогу надати ключі від автомобіля.

В ході вчинення зазначених протиправних дій відносно ОСОБА_9 , ОСОБА_7 разом із невстановленою особою з метою заволодіння автомобілем потерпілого, продовжували висловлювати погрози позбавити його життя, зважаючи на обставини та характер вчинення відносно нього протиправних дій, потерпілий ОСОБА_9 сприймав реальну загрозу своєму життю і здоров`ю.

Внаслідок вчинення ОСОБА_7 та невстановленою особою вище зазначених протиправних дій, ОСОБА_9 спричинено тілесні ушкодження у вигляді: рани на боковій поверхні таза зліва, синця навколо лівого ока, рани в лівій підочній ділянці, крововиливу під кон`юнктиву лівого ока, які за своїм характером відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, як такі, що спричиняють короткочасний розлад здоров`я, а також садна на черевній каймі нижньої губи зліва, синця на задній поверхні правої вушної раковини, які за своїм характером відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Погрожуючи застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я потерпілого, ОСОБА_7 з невстановленою особою змусили ОСОБА_9 вийти на подвір`я житлового будинку, де перебував його автомобіль марки «IVECO» моделі «TURBO DAILY», державний номерний знак НОМЕР_1 , 1998 року випуску, вартість якого складає 73 897 гривень. В подальшому ОСОБА_7 та невстановлена особа, не маючи ключів від вказаного автомобіля, змусили ОСОБА_9 відкрити дверцята автомобіля, погрожуючи знищити автомобіль. Після цього, всупереч волі потерпілого, невстановлена особа сіла за кермо вказаного автомобіля, де, за допомогою викрутки, провернув замок запалення, чим привів в дію двигун автомобіля. Після цього, невстановлена особа відкрив пасажирські дверцята салону автомобіля для ОСОБА_7 і той також сів в салон. В подальшому невстановлена особа протиправно та незаконно, не маючи дозволу чи будь-яких законних підстав, розпочав рух автомобілем та поїхали вулицями с. Білогородка Ізяславського району, Хмельницької області, який в подальшому, залишили транспортний засіб на території колишнього тракторного парку за межами с. Білогородка Ізяславського району Хмельницької області.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

Не погоджуючись із рішенням суду, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій, не оскаржуючи вирок у частині обвинувачення, просить скасувати вирок суду у частині призначення покарання та, застосовуючи статтю 69 КК України, призначити покарання більше м`яке, ніж передбачено законом, без застосування конфіскації майна.

Призначаючи покарання у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Обвинувачений ОСОБА_7 зазначає, що суд міг визнати як обставини, що пом`якшують покарання те, що ОСОБА_7 має на утриманні двох малолітніх дітей, раніше не судимий, а тому не схильний до вчинення кримінальних правопорушень, а також ту обставину, що потерпілий ОСОБА_9 не має до ОСОБА_7 жодних претензій. Просить суд визнати зазначені обставини такими, що пом`якшують покарання.

Застосовуючи конфіскацію майна суд не врахував, що одним із джерел доходу є належна йому на праві власності земельна ділянка, яку обвинувачений ОСОБА_7 здає в оренду та дохід від якої використовує для утримання дітей. Позбавлення ОСОБА_7 зазначеного майна поставить його та його малолітніх дітей у скрутне матеріальне становище.

Позиції учасників судового провадження

Обвинувачений і його захисник підтримали доводи апеляційної скарги, просили їх задовольнити у повному обсязі та зменшити призначене покарання на підставі статті 69 КК України, без конфіскації майна, з наведених в апеляційній скарзі підстав. Просили також врахувати погіршення стану здоров`я обвинуваченого. Обвинувачений зазначив, що примирився з потерпілим, він до нього не має претензій; також показав, що працював неофіційно, їздив на заробітки, спадкову земельну ділянку здає в оренду, і в разі її конфіскації не зможе отримувати дохід та утримувати дітей.

Прокурор не визнав доводів апеляційної скарги, просив відмовити у їх задоволенні, вважає вирок суду першої інстанції щодо призначеного покарання законним та обґрунтованим.

Потерпілий ОСОБА_9 у судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про дату, час та місце апеляційного розгляду, поважних причин неприбуття не повідомив, що не перешкоджає проведенню апеляційного розгляду, відповідно до вимог ч.4 ст.405 КПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу, думку прокурора, який просив залишити апеляційну скаргу обвинуваченого без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Мотиви суду

Відповідно до вимог частини 1 статті 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з частиною 1 статті 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до статті 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Так, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, дав належну юридичну оцінку його діям і згідно з нормами кримінального законодавства кваліфікував його дії за частиною 2 статті 187 та частиною 3 статті 289 КК України.

У поданій скарзі фактичні обставини вчиненого обвинуваченим ОСОБА_7 кримінального правопорушення, доведеність його вини та кваліфікація злочинних дій не оспорюються, тому відповідно до вимог частини 1 статті 404 КПК України, суд апеляційної інстанції вирок у цій частині не перевіряє.

У своїй апеляційній скарзі обвинувачений оскаржує рішення суду в частині призначеного покарання, вважаючи його занадто суворим та необґрунтованим, просить застосувати статтю 69 КК України, призначити покарання більше м`яке, ніж передбачено законом, без застосування конфіскації майна.

Однак, колегія суддів не може погодитися з такими апеляційними доводами та вважає, що суд першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання, обранні його виду та розміру, керувався положеннями статей 50, 65-67 КК України, роз`ясненнями, що містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року, з наступними змінами, та належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а також конкретні обставини кримінального правопорушення, його наслідки, особу обвинуваченого, обставини які пом`якшують та обтяжують покарання.

Зазначене у своїй сукупності стало підставою для ухвалення судом рішення про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за частиною 2 статті 187 та частиною 3 статті 289 КК України у мінімальних межах, передбачених санкціями цих частин статей, при цьому санкцією ч.2 ст.187 КК України передбачене обов`язкове додаткове покарання у виді конфіскації майна, а також враховуючи вимоги частини 1 статті 70 КК України, суд першої інстанції застосував принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим та призначив остаточне покарання увиді 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним у майбутньому нових кримінальних правопорушень.

Колегія суддів погоджується з призначеним судом першої інстанції покаранням ОСОБА_7 , вважає, що судом були дотримані вимоги кримінального закону в повному обсязі, а висновки суду належним чином вмотивовані.

Так, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених обвинуваченим ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, які за класифікацією відповідно до статті 12 КК України відносяться до категорій тяжкого та особливо тяжкого злочинів; особу обвинуваченого, який раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, за місцем проживання характеризується посередньо, офіційно не працевлаштований, не перебуває на обліку у лікаря-нарколога чи психіатра, має на утриманні двоє неповнолітніх дітей, визнавши обставинами, що пом`якшують покарання на підставі вимог ст. 66 КК України - перебування на утриманні обвинуваченого неповнолітніх дітей, вперше притягнення до кримінальної відповідальності, обставинами, щообтяжують покарання відповідно ст. 67 КК України, суд визнав скоєння злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Відтак, суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погоджується колегія суддів, що виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень можливе лише в умовах його ізоляції від суспільства на строк, який суд призначив в мінімальних межах санкцій частини 3 статті 289 та ч.2 ст.187 КК України.

Статтею 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до практики призначення кримінальних покарань, суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватися вимог статті 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Досліджуючи інформацію про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Призначення покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Відповідно до вимог статті 69 КК України та роз`яснень, що містяться у пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», з наступними змінами, призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за конкретний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або непризначення обов`язкового додаткового покарання може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного. При цьому необхідно враховувати не тільки мету й мотиви, якими керувалась особа при вчиненні злочину, а й її роль серед співучасників, поведінку під час та після вчинення злочинних дій тощо.

У своєму висновку по справі № 629/2739/18 від 03.02.2021 Верховний Суд вкотре наголосив, що частина 1 статті 69 КК України надає повноваження суду лише у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Тобто такі обставини або сукупність обставин мають одночасно відповідати двом умовам: вони визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК України та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК України та тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

Відповідно до статті 414 КПК України невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

В той час, встановлені судом у даному кримінальному провадженні обставини, що пом`якшують покарання - перебування на утриманні обвинуваченого неповнолітніх дітей та притягнення до кримінальної відповідальності вперше, за своєю суттю не є тими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчинених обвинуваченим умисних корисливих злочинів. Їх наявність сама по собі не тягне за собою безумовного застосування ст.69 КК України та призначення обвинуваченому покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті кримінального закону.

Також доводи скарги обвинуваченого щодо неврахування судом при призначенні додаткового покарання у виді конфіскації майна, що одним із джерел доходу ОСОБА_7 є належна йому на праві власності земельна ділянка, яку він здає в оренду для отримання доходу для утримання дітей, не є такими, що тим чи іншим чином зменшують суспільну небезпечність і тяжкість вчинених злочинів та усувають необхідність у застосуванні конфіскації майна, тобто не можуть стати підставою для призначення покарання нижчого він найнижчої межі санкції частини 2 статті 187 КК України, яка не має альтернативи щодо застосування конфіскації майна.

Частинами 1, 2 статті 59 КК передбачено, що покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині Кримінального кодексу України.

Корисливим тяжким або особливо тяжким злочином може бути визнаний будь-який із злочинів, визначених у частинах 4, 5 статті 12 КК України, якщо його вчинено з корисливих спонукань. Під корисливими спонуканнями слід розуміти бажання винного одержати внаслідок вчинення злочину матеріальні блага для себе або інших осіб, одержати чи зберегти певні майнові права, уникнути матеріальних витрат чи обов`язків або досягти іншої матеріальної вигоди.

Санкція частини 2 статті 187 КК передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років із конфіскацією майна. У цій нормі конфіскація майна передбачена як обов`язкове додаткове покарання.

Щодо санкції частини 3 статті 289 КК України, передбачається покарання у виді позбавлення волі на строк від восьми до дванадцяти років з конфіскацією майна або без такої. Тобто, у цьому випадку застосування додаткового покарання у виді конфіскації майна носить альтернативний характер.

Як було встановлено у постанові Верховного суду від 12 квітня 2021 року по справі № 195/122/16-к, при вирішенні судами питання про призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді конфіскації майна, слід виходити з наявності чи відсутності у діях винного корисливого мотиву.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 за попередньою змовою з невстановленою особою 25.02.2019 біля 8.00 год. в с. Білогородка Ізяславського району в квартирі за адресою АДРЕСА_2 здійснили напад на ОСОБА_9 з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з насильством небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу та з погрозою застосування такого насильства, а також незаконно за попередньою змовою групою осіб, поєднуючи з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого та з погрозою застосування такого насильства заволоділи транспортним засобом автомобілем марки «IVECO» моделі «TURBO DAILY», який належав потерпілому ОСОБА_9 .

Таким чином, враховуючи обставини вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень, досліджені матеріали справи, а також встановлений корисливий мотив ОСОБА_7 при вчиненні ним злочинів, беручи до уваги дані про особу обвинуваченого, усталену судову практику, колегія суддів не вбачає підстав та можливостей зменшити розмір призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 основного покарання та призначити покарання без застосування додаткового покарання у виді конфіскації майна, призначивши покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією частини 2 статті 187 та частини 3 статті 289 КК України та вважав, що призначення ОСОБА_7 покарання із застосуванням положень статті 69 КК України не сприятиме виправленню обвинуваченого, а також може створити у обвинуваченого та інших осіб схильність до вчинення аналогічних злочинів, хибне уявлення про безкарність за вчинення злочинів, і не буде запобігати вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

При цьому колегія суддів зважає на те, що ОСОБА_7 вчинив умисний тяжкий та особливо тяжкий корисливі злочини, не працевлаштований офіційно, має посередню характеристику за місцем проживання, вказані злочини вчинив у стані алкогольного сп`яніння та вину свою не визнав, а отже не шкодує та не розкаюється у скоєному.

Посилання обвинуваченого ОСОБА_7 на наявність у нього на утриманні двох неповнолітніх дітей і те, що він раніше не судимий, а тому не схильний до вчинення кримінальних правопорушень, а також те, що потерпілий ОСОБА_9 не має до нього жодних претензій, також не є такими, що зменшують суспільну небезпечність і тяжкість вчинених злочинів та не можуть слугувати безумовними підставами для призначення обвинуваченому покарання з застосуванням положень статті 69 КК України, з огляду на перелічені вище обставини.

Таким чином, зважаючи на обставини справи, враховуючи зазначені вище факти, характеристику особи обвинуваченого ОСОБА_7 , колегія суддів вважає призначене йому судом покарання необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, та відсутність підстав вважати призначене покарання несправедливим через його суворість, не вбачаючи підстав для пом`якшення цього покарання, із застосуванням положень ч.1 ст. 69 КК України, про що ставиться питання в його апеляційній скарзі, не вбачає.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 щодо застосування статті 69 КК України та призначення йому більш м`якого покарання, ніж призначив суд першої інстанції, без застосування конфіскації майна, не підлягає задоволенню. Судом першої інстанції ухвалено законне, вмотивоване і обґрунтоване рішення, матеріальний закон застосований правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при ухваленні вироку не встановлено, апеляційних підстав для зміни або скасування вироку колегія суддів не вбачає.

Керуючись статями 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 жовтня 2022 року, яким ОСОБА_7 визнано винним у вчиненнікримінальних правопорушень, передбачених частиною 2 статті 187, частиною 3 статті 289 КК України, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3