УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2023 року

м. Київ

справа № 753/6637/22

провадження № 51-3877ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженої ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 6 грудня 2022 року щодо неї,

встановив:

Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 12 липня 2022 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

За обставин, детально викладених у вироку місцевого суду, ОСОБА_4 , діючи в умовах воєнного стану, повторно, таємно, 6 травня 2022 року близько 15:00, знаходячись в торгівельному залі магазину АЗС «ОККО», що в м. Києві (вул. Харківське шосе, 203), переконавшись, що за її діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу викрала належне ТОВ «ОККО-ДРАЙВ» майно на загальну суму 790 грн, а саме: одну упаковку цигарок «Parliament Agua» в загальній кількості 10 шт.

Після цього ОСОБА_4 , утримуючи вказаний товар при собі в сумці, пройшла касову зону не розрахувавшись, проте злочин не змогла довести до кінця з причин, що не залежали від її волі, оскільки була затримана працівниками поліції.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 6 грудня 2022 року вирок місцевого суду залишено без зміни.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, засуджена ОСОБА_4 оскаржила його у касаційному порядку.

У касаційній скарзі засуджена ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину через суворість, просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції, адже вважає його несправедливим обґрунтовуючи це тим, що вона визнала свою винуватість та погодилась з кваліфікацією кримінального правопорушення.

Також засуджена стверджує, що хоча злочин і вчинений нею під час воєнного стану, однак законодавець таку кваліфікуючу ознаку пов`язує саме з місцями тимчасової окупації або місцем бойових дій. У зв`язку з викладеним вважає, що оскільки злочин нею вчинено у м. Києві, тобто поза межами вказаних вище районів, недоцільним є застосування такої ознаки щодо її дій.

Крім того, у поданій касаційній скарзі засуджена просить поновити їй строк на касаційне оскарження постановленої стосовно неї ухвали суду апеляційної інстанції. Як на підставу для поновлення цього строку вказує, що вона не має відповідної освіти та її захисник не подав у визначений строк касаційну скаргу про що вона дізналась вже після закінчення строку на касаційне оскарження. Таким чином, у зв`язку з вищевикладеним засуджена вважає, що була позбавлена можливості подати касаційну скаргу у строки передбачені Кримінальним процесуальним кодексом України (далі - КПК), з поважних причин, які не залежали від неї.

Колегія суддів дійшла висновку, що засуджена ОСОБА_4 звернулась до Верховного Суду з клопотанням про поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, яке містить достатнє обґрунтування, а тому підлягає задоволенню.

Однак, перевіривши долучену до касаційної скарги копію оскаржуваного судового рішення, дослідивши наведені у скарзі доводи, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з наступних підстав.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні таємного викрадення чужого майна у касаційній скарзі не оспорюються, а тому у касаційному порядку не перевіряються.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи касаційної скарги засудженої про неправильну кваліфікацію її дій за ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 185 КК, зокрема, недоцільність застосування щодо неї кваліфікуючої ознаки крадіжки «в умовах воєнного стану».

Так, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 № 64/2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого

2022 року № 2102-ІХ (зі змінами, внесеними Указом від 14 березня 2022 року

№ 133/2022, затвердженого Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-ІХ, та Указом від 18 квітня 2022 року № 259/2022, затвердженого Законом України від 21 квітня 2022 № 2212-ІХ року) з 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, який діяв і на момент вчинення злочину.

Законом України від 3 березня 2022 року № 2117-IX «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо посилення відповідальності за мародерство» посилено відповідальність за кримінальні правопорушення, передбачені статтями 185, 186, 187, 189, 191 КК, вчинені в умовах воєнного стану.

Відповідно до таких змін крадіжка, вчинена в умовах воєнного або надзвичайного стану кваліфікується за ч. 4 ст. 185 КК, за що у санкції статті передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років.

При цьому кваліфікація за ч. 4 ст. 185 КК не передбачає такого тлумачення та кваліфікуючої ознаки як вчинення крадіжки з використанням умов воєнного стану або вчинення її на певній території України, де проводяться бойові дії.

Відповідно до встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин, які учасниками судового провадження не оспорювались, крадіжку ОСОБА_4 вчинила

6 травня 2022 року у м. Києві, тобто на території України під час дії воєнного стану.

Таким чином висновок місцевого суду, що дії ОСОБА_4 необхідно кваліфікувати саме як вчинення таємного викрадення чужого майна (крадіжка) в умовах воєнного стану є обґрунтованим.

З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав для сумніву в правильності таких висновків щодо правової кваліфікації дій ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 185 КК, а тому доводи засудженої в цій частині вважає безпідставними.

Твердження засудженої про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та її особі через суворість колегія суддів вважає необґрунтованими.

Так, відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винуватої та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.

Як убачається з вироку суду першої інстанції, обґрунтовуючи висновок щодо виду і розміру покарання засудженій, місцевий суд врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_4 злочину, його наслідки, особу засудженої, а також її ставлення до своєї протиправної поведінки.

Зокрема, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 , будучи неодноразово судимою, повторно вчинила злочин, який є тяжким, не перебуває на обліку у лікарів психіатра та нарколога, не працює. Також судом було взято до уваги відсутність обставин, що обтяжують покарання та наявність обставини, що пом`якшує покарання - щире каяття.

Враховуючи всі зазначені обставини в їх сукупності, місцевий суд дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_4 можливе виключно в умовах ізоляції від суспільства, та призначив мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 4 ст. 185 КК, а саме у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Також, місцевий суд не встановив достатніх підстав для застосування стосовно

ОСОБА_4 положень ст. 75 КК.

При цьому врахував, що вона раніше вже звільнялась від відбування покарання з випробуванням, однак це не призвело до позитивних змін в її особистості і не створило у неї готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві, оскільки вона продовжила вчиняти злочини, що свідчить про те, що вона вперто не бажає стати на шлях виправлення, тому її виправлення можливо лише за умови ізоляції від суспільства.

Суд апеляційної інстанції, проаналізувавши доводи засудженої, погодився з вироком місцевого суду та відмовив у задоволенні апеляційної скарги останньої. При цьому апеляційний суд також не встановив достатніх підстав для звільнення засудженої від відбування призначеного їй покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.

Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого та апеляційного судів та вважає, що призначене ОСОБА_4 покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом і розміром є необхідним та достатнім для її виправлення, справедливим і таким, що не суперечить положенням закону України про кримінальну відповідальність.

Отже, враховуючи всі зазначені обставини в їх сукупності, у тому числі й ті, про які засуджена вказує у своїй касаційній скарзі, не вбачається підстав вважати призначене їй покарання явно несправедливим через його суворість.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги засудженої та копії оскаржуваного судового рішення не вбачається підстав для задоволення такої скарги, а тому відповідно до п. 2

ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК , Суд

постановив:

Задовольнити клопотання засудженої ОСОБА_4 та поновити їй строк на касаційне оскарження судового рішення щодо неї.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 6 грудня

2022 року щодо неї.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3