УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 202/8203/22

провадження № 51-3664 ск 22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_2,

суддів: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 17 листопада 2022 року про відмову у відкритті провадження,

встановив:

Як слідує зі змісту оскарженої ухвали, ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада 2022 року задоволено скаргу ОСОБА_1 , скасовано постанову керівника Лівобережної окружної прокуратури м. Дніпра від 19 жовтня 2022 року та зобов`язано його повторно розглянути в порядку ст. 308 КПК України у триденний строк з дня отримання копії ухвали скаргу ОСОБА_1 від 16 травня 2022 року.

Відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про постановляння слідчим суддею ухвали, якою довести до відома Офіс Генерального прокурора про неефективність досудового розслідування у кримінальному провадженні

№ 0000402 та порушення вимог КПК України під час його проведення, а також довести до відома відповідного органу, який здійснює дисциплінарне провадження щодо прокурорів, про порушення керівником Лівобережної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_5, прокурорами ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вимог КПК України з метою вирішення питання про притягнення їх до встановленої законом відповідальності.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 17 листопада 2022 року, на підставі

ч. 4 ст. 399 КПК України, відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою на вказану ухвалу слідчого судді в частині відмови у задоволенні клопотання про постановлення ухвали, яка не пов`язана із суттю кримінального провадження. Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.

Не погодившись із зазначеним рішенням ОСОБА_1 звернувся з касаційною скаргою, в якій просить ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції, оскільки вважає її незаконною та необґрунтованою.

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, долучену до неї копію судового рішення та інші матеріали, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.

Відповідно до положень п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Відповідно до ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Як неодноразово наголошував Верховний Суд, ст. 129 Конституції України гарантує право на апеляційний перегляд справи, а не кожного окремого судового рішення в межах кримінального провадження, у відповідності з чим КПК України визначає, в яких випадках і які рішення слідчих суддів, судів першої інстанції підлягають перегляду в апеляційному порядку (постанова Верховного Суду від 4 квітня 2019 року у справі №494/6/18). У постановах від 17 жовтня 2018 року (справа № 646/5552/17) та від 28 лютого 2019 року (справа № 161/4229/18), які стосувалися права на апеляційне оскарження ухвал слідчих суддів, Верховний Суд підкреслив, що «норми Конституції України та кримінального процесуального закону беззастережно гарантують право на апеляційне оскарження лише судового рішення, постановленого за наслідком розгляду справи (кримінального провадження в суді першої інстанції) по суті, а не всіх судових рішень у межах цієї справи (провадження).

В офіційному тлумаченні ч. 2 ст. 55 Конституції України, викладеному в Рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011, зазначено, що реалізація конституційного права на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб забезпечується в порядку, визначеному процесуальним законом.

Відповідно до положень ст. 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого, а також на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується його прав, свобод, законних інтересів, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до ч. 3 ст. 392 КПК України в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали слідчого судді у випадках, передбачених цим Кодексом.

Оскарження ухвал слідчого судді під час досудового розслідування регламентовано параграфом 2 глави 26 КПК України.

Перелік ухвал слідчих суддів, які під час досудового розслідування можуть бути оскаржені в апеляційному порядку, передбачений ч. 3 ст. 307, ч. 1, 2 ст. 309 КПК України.

Так, за приписами ч. 3 ст. 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дію чи бездіяльність слідчого, дізнавача чи прокурора не може бути оскаржена, окрім ухвали про відмову у задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження, скарги на відмову слідчого, прокурора в задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження з підстав, визначених пунктом 9-1 частини першої статті 284 цього Кодексу, про скасування повідомлення про підозру та відмову у задоволенні скарги на повідомлення про підозру.

Скарги на інші ухвали слідчого судді, відповідно до положень ч. 3 ст. 309 КПК України, оскарженню не підлягають і заперечення проти них можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.

З наявних у касаційному суді матеріалів вбачається, що ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада 2022 року, яка постановлена за наслідками розгляду скарги ОСОБА_1 на постанову прокурора, зокрема, відмовлено у задоволенні клопотання про постановлення ухвали, яка не пов`язана із суттю кримінального провадження.

Відмовляючи у відкритті провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка була оскаржена виключно в частині відмови у задоволенні клопотання, суддя апеляційного суду дійшов обґрунтованого висновку, що враховуючи підстави та предмет оскарження ухвала слідчого судді Індустріального районного суду

м. Дніпропетровська від 09 листопада 2022 року є рішенням, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, а тому діяв відповідно до положень ч. 4 ст. 399 КПК України і прийняв законне, обґрунтоване, належно вмотивоване судове рішення, з яким погоджується і суд касаційної інстанції.

Разом з цим, колегія суддів Верховного Суду вважає за необхідне зазначити, що ухвала слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від

09 листопада 2022 року за своєю правовою природою є рішенням постановленим за наслідками розгляду скарги, передбаченої п. 9-1 ч. 1 ст. 303 КПК України, яка не підлягає оскарженню відповідно до приписів ч. 1, 2 ст. 309, ч. 3 ст. 307 цього Кодексу. При цьому, вирішення слідчим суддею під час розгляду вказаної скарги, певних клопотань, у тому числі і про постановлення ухвали, яка не пов`язана із суттю кримінального провадження, не впливає на можливість оскарження цієї ухвали слідчого судді.

Що стосується посилання ОСОБА_1 на неврахування судом апеляційної інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали висновків про застосування норм права викладених у в постановах Верховного Суду України у справі № 757/49263/15-к, Великої Палати Верховного Суду у справах № 237/1459/17 та 243/6674/17-к, то колегія суддів вважає його безпідставним, оскільки у цих висновках йдеться про постановлення слідчим суддею ухвали, що не передбачена кримінальними процесуальними нормами, тоді як оскаржена до апеляційного суду ухвала слідчого судді постановлена за наслідками розгляду скарги, передбаченої п. 9-1 ч. 1 ст. 303 КПК України.

Щодо доводів заявника про порушення його права на доступ до правосуддя, Суд зазначає, що встановлюючи обмеження права на касаційне оскарження судових рішень, законодавець керується такою складовою принципу верховенства права, як пропорційність. Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України обмеження прав і свобод людини і громадянина є допустимим виключно за умови, що таке обмеження є домірним (пропорційним) та суспільно необхідним (абзац шостий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 19 жовтня 2009 року № 26-рп/2009).

В ухвалі Європейського суду з прав людини від 08 січня 2008 року щодо прийнятності заяви N 32671/02 у справі «Скорик проти України» зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак ці обмеження не повинні впливати на користування правом у такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено. Вони повинні відповідати законній меті і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються, та метою, яку намагаються досягнути.

За таких обставин наявність визначених у законі вимог щодо звернення до суду вищого рівня в разі незгоди із судовим рішенням не є тотожним обмеженню в доступі до правосуддя, а отже не означає обмеження у праві на справедливий судовий розгляд, відповідно доводи ОСОБА_1 в цій частині є неспроможними.

З урахуванням викладеного, Верховний Суд вважає, що обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги, доданої до неї копії судового рішення та інших матеріалів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 17 листопада 2022 року про відмову у відкритті провадження.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4