Олевський районний суд Житомирської області
Справа № 287/1170/22
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2022 року м. Олевськ

Олевський районний суд Житомирської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1
за участі секретаря ОСОБА_2
прокурора ОСОБА_3
обвинуваченого ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000056 від 05.05.2022 року стосовно
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Хмелівка, Олевського району, Житомирської області, українця, громадянина України, освіта середня, не інваліда, не одруженого, на утриманні неповнолітніх дітей не має, не працюючого, не депутата, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого 24.05.2022 року Олевським районним судом Житомирської області за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі, на підставі ст.ст.75, 76 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 3 (три) роки,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, -

ВСТАНОВИВ:
У період дії воєнного стану, який був введений відповідно до Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року та прийнятий Законом України «Про введення воєнного стану в Україні», що затверджений Верховною Радою України ОСОБА_5 04.03.2022 року, близько 17 год. 00 хв., маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, яке б становило для нього матеріальну цінність, діючи умисно з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно-небезпечні наслідки своїх дій та бажаючи їх настання, впевнившись що за його діями ніхто не спостерігає, через отвір у паркані зайшов на територію домогосподарства, яке розташоване за адресою АДРЕСА_2 та яке належить ОСОБА_6 .
В подальшому реалізуючи свій злочинний умисел, переслідуючи корисливий мотив, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій направлений на таємне викрадення чужого майна, переконавшись що за його діями ніхто не спостерігає і вони залишаються непоміченими ОСОБА_4 підійшов до відкритого вікна веранди житлового будинку та через нього потрапив всередину.
Перебуваючи всередині житлового будинку, а саме в кімнаті веранди ОСОБА_4 на столі виявив металеві лещата та алюмінієвий бідон об`ємом 25 літрів, які належать ОСОБА_6 , вартість яких становить 420 грн. 00 коп. та 550 грн. 00 коп. відповідно, які він умисно, таємно викрав, в подальшому залишивши місце вчинення злочину.
Викраденим майном ОСОБА_4 розпорядився на власний розсуд, завдавши матеріального збитку ОСОБА_6 на загальну суму 970 грн. 00 коп.
Прокурор у судовому засіданні просить суд врахувати наявність пом`якшуючої та відсутність обтяжуючих обставин та призначити покарання обвинуваченому за ч. 4 ст. 185 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнити обвинуваченого ОСОБА_4 від відбування покарання з іспитовим строком на 3 (три) роки. Крім того, прокурор просить речові докази у вказаному кримінальному провадженні повернути потерпілому та стягнути з обвинуваченого витрати на проведення експертизи під час досудового розслідування.
Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 , не оспорюючи час, місце, спосіб, мотив і мету, форму вини за кримінальним правопорушенням, передбаченим ч. 4 ст. 185 КК України, повністю визнав себе винним, щиро розкаявся та надав пояснення, які в повній мірі відповідають обставинам, викладеним в описовій частині вироку, ознайомлений із обмеженням права на апеляційне оскарження відповідно до ст. 349 ч. 3 КПК України і згоден на розгляд обвинувального акту у спрощеному порядку.
Відповідно до копії актового запису про смерть № 282 від ІНФОРМАЦІЯ_2 потерпілий ОСОБА_6 помер. Документ, що підтверджує факт смерті лікарське свідоцтво про смерть (остаточне) № 16 від 27.06.2022 року, видане Комунальним некомерційним підприємством «Ірпінський міський центр первинної медико санітарної допомоги» «Ірпінська амбулаторія загальної практики сімейної медицини № 7» Ірпінської міської ради Київської області.

Виходячи з аналізу норм ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити такі питання, в тому числі: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений; чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення; чи підлягає обвинувачений покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення; чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме; яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому і чи повинен він її відбувати; як вчинити із заходами забезпечення кримінального провадження.
Згідно із ст.8 Конституції України, в Україні діє принцип верховенства права.
Кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч.1 ст.8 КПК України).
Статтею 2 КПК України встановлено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Виходячи з аналізу частини 2 статті 9 КПК України, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
Крім того, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч.6 ст.22 КПК України).
Суд створив необхідні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Враховуючи те, що обвинувачений та інші учасники процесу не оспорюють всі фактичні обставини справи і судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності їх позиції, суд, роз`яснивши учасникам процесу положення ст. 349 КПК України, розглянув справу щодо всіх фактичних обставин із застосуванням правил ч. 3 ст. 349 КПК України, обмежившись допитом обвинуваченого ОСОБА_4 , дослідженням матеріалів кримінального провадження, які характеризують особу обвинуваченого, дослідженням письмових матеріалів в частині речових доказів, щодо вартості викраденого майна та стосовно вартості понесених судових витрат.

Зазначене узгоджується із положеннями ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, якою встановлено, що кожен (…) при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно із законом.
При кваліфікації дій обвинуваченого суд враховує, що Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 05.04.2018 року в справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.
За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК України.
Відповідно до пунктів 3-4 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 N 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», які віднайшли своє відображення у позиції Верховного Суду викладеної у постанові від 11 вересня 2019 року в справі № 725/2266/18, слідує, що крадіжка (таємне викрадення чужого майна) - це викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб.
Також, відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 569/1111/16-к, проникнення як кваліфікуюча ознака… передбачає, що особа потрапила у житло, інше приміщення чи сховище незаконно, тобто за відсутності права перебувати в місці, де знаходиться майно (всупереч волі законного володільця, шляхом обману, за відсутності визначених законом підстав чи на порушення встановленого законом порядку). Спосіб проникнення (застосування фізичних чи інтелектуальних зусиль) принципового значення для встановлення кваліфікуючої ознаки «проникнення» не має.

Відповідно до правової позиції викладеної колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального судуВерховного Суду у постанові від 02.06.2020 року по справі № 175/3057/17 хоча чинний КК України не містить законодавчої дефініції поняття «інше приміщення», однак його тлумачення дається в усталеній судовій практиці та в доктрині кримінального права. Такий підхід свого часу був відображений у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» № 10 від 6 листопада 2009 року.

Зокрема, як було зазначено в цій постанові, під житлом потрібно розуміти приміщення, призначене для постійного або тимчасового проживання людей (будинок, квартира, дача, номер у готелі тощо). До житла прирівнюються також ті його частини, в яких може зберігатися майно (балкон, веранда, комора тощо), за винятком господарських приміщень, не пов`язаних безпосередньо з житлом (гараж, сарай тощо).

Поняття "інше приміщення" включає різноманітні постійні, тимчасові, стаціонарні або пересувні будівлі чи споруди, призначені для розміщення людей або матеріальних цінностей (виробниче або службове приміщення підприємства, установи чи організації, гараж, інша будівля господарського призначення, відокремлена від житлових будівель, тощо).

При цьому, як вже зазначалося судом вище у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України на всій території нашої держави з 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, а згодом прийняті закони, якими внесені зміни до Кримінального кодексу України.
Зокрема, з 7 березня 2022 року, Законом № 2117-IX від 03.03.2022 «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо посилення відповідальності за мародерство» внесено зміни до Кримінального кодексу України щодо посилення відповідальності за злочини, передбачені ст. 185, 186, 187, 189, 191, 432. Злочини доповнилися кваліфікуючою ознакою вчинення в умовах воєнного або надзвичайного стану. Отже, законодавець посилив відповідальність за вчинення зазначених кримінальних правопорушень в умовах воєнного або надзвичайного стану.
Темпоральність (від лат. temporalis - «часовий») - специфічний взаємозв`язок моментів часу і часових характеристик.
Пояснювальна записка до проєкту Закону України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо посилення відповідальності за мародерство» вказує, що змінами до Кримінального кодексу України пропонується доповнити склади злочинів, передбачені в статтях 185, 186, 187, 189, 191 КК України, кваліфікуючою ознакою - вчинення в умовах воєнного або надзвичайного стану.
Наведене […]ґрунтується в т.ч. на тому, що в Україні триває запекла війна у зв`язку з нападом російської федерації […]. На превеликий жаль […] нерідко такі обставини використовуються зловмисниками з метою фактично […]заволодіння майном шляхом проникнення до квартир, житлових будинків, офісів чи закладів торгівлі (згадуються, в якості прикладу, таких дій регіони Нетішин Хмельницької області, Лубни, Кременчук, Полтава, Охтирка Сумської області, Таврійськ Херсонської області, тобто міста всієї країни).
[…] Суспільна небезпечність таких дій істотно підвищується в умовах воєнного або надзвичайного стану.
[…] Мародерство є неприпустимим у цивілізованій країні явищем, а ефективна боротьба з його проявами становить одне із нагальних завдань для держави

[…] Водночас ухвалення запропонованих законопроєктом змін сприятиме загальній превенції […], тобто запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень цього виду та підвищенню ефективності засобів кримінально-правового реагування на такі прояви […] цивільних осіб.
Беручи до уваги що обвинувачений ОСОБА_4 визнав себе винним та добровільно повідомив суду обставини вчинення кримінального правопорушення, дослідивши матеріали кримінального провадження, вислухавши думку прокурора, вислухавши останнє слово обвинуваченого, суд дійшов такого висновку.
Показання обвинуваченого є послідовними, логічними, відповідають фактичним обставинам справи, а тому не викликають у суду сумнівів щодо правильності розуміння ним обставин вчиненого правопорушення, добровільності та істинності його позиції.
При цьому, суд також враховує, що обвинувачений ОСОБА_4 , будучи молодою, здоровою особою, достовірно знаючи, що в країні діє воєнний стан, вчинив злочин проти власності.
Враховуючи викладене, суд вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, а саме: таємному викраденні чужого майна (крадіжка), поєднаного з проникненням у житло, вчинене в умовах воєнного стану, доведена поза розумним сумнівом та кваліфікує дії останнього за ч. 4 ст.185 КК України.
Суд зауважує, що судовий розгляд проведено згідно з ст. 337 КПК України та в межах пред`явленого обвинувачення ОСОБА_4 за ч. 4 ст.185 КК України.
Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Ч. 2 ст. 61 Конституції України передбачено, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.
Конституційний Суд України в Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, зазначив таке: […] призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим. Про це свідчить пункт 3 частини першої статті 65 Кодексу, відповідно до якого суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину […] (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини) .
З огляду на наведене Конституційний Суд України в рішенні від 15.06.2022 № 4-р(II)/2022 зазначає, що принцип індивідуалізації юридичної відповідальності […] має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди, наявності обставин, що пом`якшують або обтяжують відповідальність.
Відповідно покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації, адже застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК України, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила.
Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства (Постанова Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18).
Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується задовільно, не працює, на утриманні неповнолітніх дітей не має, раніше притягувався до кримінальної відповідальності, на диспансерному обліку у нарколога та психіатра не перебуває.
Обставинами, які пом`якшують покарання, суд визнає визнання вини та щире каяття.
Обставин, які б обтяжували покарання, судом не встановлено.
Враховуючи вищенаведене суд дійшов висновку, що міру покарання обвинуваченому ОСОБА_4 слід обрати в межах санкції статті 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.
За нормою ч. 4 ст. 70 КК України за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.
Оскільки судом визнається доведеним, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст.185 КК України, вчинено ОСОБА_4 до постановлення попереднього вироку Олевського районного суду Житомирської області від 24.05.2022 року, яким ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки, на підставі ст.75, 76 КК України засудженого звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 3 (три) роки, із встановленням обов`язків передбачених ст. 76 КК України, тому покарання необхідно призначити за сукупністю кримінальних правопорушень у відповідності до вимог ч. 4 ст.70 КК України, шляхом часткового складання призначених покарань, із врахуванням правил ст. 72 КК України, визначивши остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 1 (один) місяць.
Крім того, враховуючи тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, відсутність обтяжуючих обставин, суд дійшов висновку про можливість звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, з встановленням іспитового строку на 3 (три) роки та покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Дане покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).
Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основну мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.
Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, в той час, як покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинений злочин, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових злочинів як самим засудженим, так і іншими особами, зокрема, індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду, з урахуванням того, що оптимальним орієнтиром такої діяльності є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого (Постанова ВС від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18), що власне і має місце, в цій ситуації, при застосуванні наведеного судом покарання щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення при застосуванні в т.ч. норм ст.ст. 75, 76 КК України.
Як вбачається з матеріалів наданих прокурором у даному кримінальному провадженні проведено судову товарознавчу експертизу, вартість якої складає 3020 гривень 32 копійки. Вказані витрати документально підтверджені, отже, в порядку ст. 124 КПК України, підлягають стягненню з ОСОБА_4 на користь держави.
В межах даного кримінального провадження ухвалою слідчого судді Олевського районного суду Житомирської області від 20.07.2022 року обвинуваченому був обраний запобіжний захід у виді домашнього арешту.
Відповідно до ч. 6 ст. 186 КПК України строк дії ухвали слідчого судді про тримання особи під домашнім арештом не може перевищувати двох місяців.У разі необхідності строк тримання особи під домашнім арештом може бути продовжений за клопотанням прокурора в межах строку досудового розслідування в порядку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу.
Враховуючи зазначене, на час розгляду кримінального провадження строк дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту закінчився, клопотань з боку сторони обвинувачення про продовження строку дії обраного запобіжного заходу до ОСОБА_4 не надходило, а тому запобіжний захід вважається скасованим.
До вступу вироку у законну силу запобіжний захід ОСОБА_4 не обирати.
Арешт на майно обвинуваченого не накладався.
Цивільний позов не заявлено.
Шкода завдана кримінальним правопорушенням становить 970 грн. 00 коп., яка відшкодована в повному обсязі.
Долю речових доказів необхідно вирішити відповідно до вимог ч. 9 ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 50, 65, 66, 67, 70, 72, 75, 76, ч. 4 ст. 185 КК України, ст.ст. 349, 369, 373, 374, 376 КПК України, суд -
УХВАЛИВ:
Визнати винним ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України і призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання покарань, призначених за цим вироком та вироком Олевського районного суду Житомирської області від 24.05.2022 року, призначити ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 1 (один) місяць.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки.
На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Речові докази: металеві лещата та алюмінієвий бідон об`ємом 25 літрів повернути законному власнику (спадкоємцям ОСОБА_6 ), а у разі їх відсутності -конфіскувати та передати у власність держави.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави витрати на залучення експерта для проведення під час досудового розслідування експертизи в сумі 3020 грн. 32 коп.
Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним, відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України. З інших підстав вирок може бути оскаржений до Житомирського апеляційного суду через Олевський районний суд Житомирської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку після його проголошення негайно вручити обвинуваченому та прокурору.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Суддя: ОСОБА_1