Справа №579/194/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/82/22 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Злісне ухилення особи від відбування адміністративного стягнення у виді суспільно корисних робіт
УХВАЛА
Іменем України

11 листопада 2022 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 579/194/20 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Кролевецького районного суду Сумської області від 21.08.2020, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка та мешканка АДРЕСА_1 , раніше не судима

визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 389-2 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

установила:

В поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 просить змінити вирок суду та призначити ОСОБА_11 покарання нижче від найнижчої межі встановленої в санкції ст. 389-2 КК та звільнити її від відбування покарання з випробуванням застосувавши положення ст. 69, 75 КК, оскільки призначене покарання не відповідає тяжкості вчиненого правопорушення та особі обвинуваченої, а за своїм розміром є явно несправедливим через суворість, обставинами, які пом`якшують покарання є: активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, визнання вини, щире каяття, повне добровільне відбуття суспільно корисних робіт, похилий вік, позитивні характеристики за місцем проживання. Обставин, які обтяжують покарання судом не встановлено.

Вироком Кролевецького районного суду Сумської області від 21.08.2020 ОСОБА_11 визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 389-2 КК, і їй призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК у виді шести місяців арешту.

Відповідно вироку ОСОБА_11 згідно виконавчого листа № 2-133/05 від 03.03.2005 Кролевецького районного суду Сумської області зобов`язана сплачувати аліменти на користь органів опіки та піклування на дітей: дочки ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , сина ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , сина ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , сина ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у розмірі 1/2 частини всіх видів заробітку щомісяця, але не менше неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, щомісячно на кожну дитину до їх повноліття. 16.05.2019 ОСОБА_11 притягнута Кролевецьким районним судом Сумської області до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 183-1 КУпАП, тобто за несплату аліментів на утримання дитини, що призвела до виникнення заборгованості, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання, що становить 26450,82 грн і накладено адміністративне стягнення у виді суспільно корисних робіт строком 120 годин. 28.05.2019 постанова Кролевецького районного суду Сумської області набрала законної сили. 08.07.2019 будучи ознайомлена співробітниками Кролевецького районного сектору філії ДУ «Центр пробації» в Сумській області про умови та порядок відбування стягнення у виді суспільно корисних робіт та попереджена про кримінальну і адміністративну відповідальність за ухилення від відбування суспільно корисних робіт, ОСОБА_11 з метою ухилення від відбування призначеного судом стягнення не виходила без поважних причин на суспільно корисні роботи до Литвиновицької сільської ради Сумської області. Постановою Кролевецького районного суду Сумської області від 10.10.2019 її було визнано винуватою у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 183-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді 1 доби адміністративного арешту. Починаючи з 12.08.2019 до 13.01.2020 ОСОБА_11 без поважних причин жодного разу не прибула до місця виконання суспільно корисних робіт, а з 120 годин суспільно корисних робіт ОСОБА_11 не виконала 88 годин, тобто продовжувала без поважних причин ухилення від відбування суспільно корисних робіт особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності на підставі ст. 183-2 КУпАП, не вийшла на суспільно корисні роботи більше двох разів протягом місяця без поважних причин, чим злісно ухилилася від відбування стягнення у виді суспільно корисних робіт.

Обвинувачена ОСОБА_11 в судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про час і місце апеляційного розгляду, клопотань про відкладення розгляду кримінального провадження суду не надала, а тому колегія суддів вважає за можливе здійснити апеляційний розгляд кримінального провадження у відсутність обвинуваченої.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи захисника ОСОБА_9 , який підтримав свою апеляційну скаргу, доводи прокурора ОСОБА_8 про залишення вироку суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 389-2 КК, за обставин, викладених у вироку, в апеляційній скарзі захисника не оскаржуються.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 про суворість призначеного покарання і необхідності застосування до ОСОБА_11 положень ст. 75 КК, то колегія суддів вважає необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та не ґрунтуються на вимогах закону України про кримінальну відповідальність.

Зокрема, у ст. 50 і 65 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З огляду на ці положення закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права; це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Таким чином, загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою, як зазначалось вище, є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, згідно якої якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цієї правової норми дозволяє дійти висновку, що питання призначення покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети кримінального покарання як такої, що включає не тільки кару, а й виправлення обвинувачених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченими, так і іншими особами.

Законодавець з огляду на положення ст. 75 КК підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення обвинуваченого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення такої особи без реального відбування покарання, хоча при цьому має врахувати не тільки тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, але й інші обставини провадження.

Враховуючи особу обвинуваченої, наявність інших обставин кримінального провадження згідно вимог КК, колегія суддів приходить до переконання про недоцільність звільнення ОСОБА_11 від реального відбування призначеного судом першої інстанції покарання з випробуванням, як про це поставлене питання у апеляційній скарзі її захисника.

Крім того, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи його захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

На національному рівні КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання повинно бути домірним кримінальному правопорушенню».

При встановленні справедливості і співмірності призначеного покарання колегія суддів дотримується також й автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

При призначенні ОСОБА_11 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог закону про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, особу обвинуваченої, обставини, які пом`якшують покарання визнання вини, щире каяття обвинуваченої, повне добровільне відбуття суспільно-корисних робіт після направлення обвинувального акту до суду та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Оскільки ОСОБА_11 призначено покарання у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 389-2 КК із застосуванням ст. 69 КК, тому колегія суддів не убачає будь-яких законних підстав для призначення обвинуваченій ще більш м`якого покарання, а тому погоджується з визначеним судом першої інстанції покаранням. При цьому призначене покарання не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Визначене покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винної, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, то вид і розмір призначеного ОСОБА_11 покарання є необхідним й достатнім для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

На підставі викладеного, оскаржене судове рішення є законним, належним чином обґрунтованим та умотивованим, тому вирок суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Вирок Кролевецького районного суду Сумської області від 21.08.2020 відносно ОСОБА_15 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4