Київський апеляційний суд
Провадження № 11-кп/824/1052/2023 Головуючий в суді першої інстанції: ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 372/2027/21 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія справи: ч. 3 ст. 286 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2023 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши в залі суду у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Обухівського районного суду Київської області від 01 грудня 2021 року у кримінальному провадженні № 0001132 від 12 грудня 2020 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Сумгаїт Республіки Азербайджан, громадянина Республіки Азербайджан, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

по обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України,

за участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

представника потерпілої ОСОБА_9 ,

потерпілої ОСОБА_10 ,

захисника ОСОБА_6 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Обухівського районного суду Київської області від 01 грудня 2021 року ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Судом вирішений цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 , а також питання щодо речових доказів і процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком, 12 грудня 2020 року приблизно о 11 годині 45 хвилин ОСОБА_7 , керуючи автомобілем марки «Renault», реєстраційний номер Королівства Бельгії НОМЕР_1 , рухаючись на 46 км + 312 м автодороги Н-01 сполучення «Київ-Знам`янка» в межах Обухівського району Київської області за сторони міста Києва в напрямку міста Знам`янка, в порушення вимог п.п. «б», «д» п. 2.3, п. 12.1, п. 11.4 Правил дорожнього руху, проявив злочинну самовпевненість, не був уважний під час керування транспортним засобом, не стежив за дорожньою обстановкою, не реагував на її зміну, не обрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожню обстановку, щоб мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним, на дорозі з двостороннім рухом, яка має щонайменше дві смуги для руху в одному напрямку, допустив виїзд на зустрічну смугу, де зіткнувся з автомобілем марки «ВАЗ 21099» реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_11 , який рухався у зустрічному напрямку.

Внаслідок зіткнення водій ОСОБА_11 загинув на місці пригоди, а його пасажир ОСОБА_12 , 2006 року народження, помер в кареті медичної допомоги.

Смерть ОСОБА_11 настала внаслідок сполученої тупої травми голови, тулуба та кінцівок. Смерть ОСОБА_12 настала внаслідок закритої тупої травми тулуба.

Грубе порушення водієм ОСОБА_7 вимог п.п. «б», «д» п. 2.3, п. 11.4, п. 12.1 Правил дорожнього руху перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 змінити в частині призначеного йому за ч. 3 ст. 286 КК України покарання, а саме пом`якшити основне покарання до 5-ти років позбавлення волі та звільнити від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК України з встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік 6 місяців.

Обґрунтовуючи такі вимоги апеляційної скарги, захисник зазначає про те, що призначене ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, яке йому слід відбувати реально, є занадто суворим та не відповідає фактичним обставинам справи, поведінці обвинуваченого і даним про його особу.

При цьому апелянт звертає увагу та просить врахувати те, що:

- ОСОБА_7 раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має вищу освіту, трудовий стаж, на даний час працевлаштований, має посвідку на проживання на території України і вже тривалий час разом з дружиною та трьома неповнолітніми дітьми мешкає в місті Ладижин Вінницької області, де характеризується позитивно, до отриманих у дорожньо-транспортній пригоді травм брав активну участь у діяльності Мусульманської релігійної громади в Солом`янському районі міста Києва;

- внаслідок отриманих у дорожньо-транспортній пригоді 12 грудня 2020 року травм обвинувачений потребує постійного лікарського нагляду та догляду;

- протягом судового розгляду справи та після закінчення тривалого лікування і реабілітації ОСОБА_7 виплатив потерпілій ОСОБА_10 80000,00 гривень моральної компенсації, а з приводу залишку за цивільним позовом подав на її адресу заяву про затвердження мирової угоди, що слід розцінювати як активну позицію обвинуваченого, спрямовану на відшкодування завданої шкоди;

- в суді потерпіла ОСОБА_10 просила не позбавляти ОСОБА_7 волі і у висновку уповноваженого органу з питань пробації, що викладений у досудові доповіді, вказано про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання у виді позбавлення волі;

- ОСОБА_7 щиро розкаявся і частково добровільно відшкодував завдані збитки, що слід визнати обставинами, які пом`якшують його покарання. Водночас обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого, у справі не встановлено.

З урахуванням наведеного захисник вважає за можливе застосування до ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України та звільнення його від реального відбування покарання з випробуванням.

Від інших учасників судового розгляду апеляційних скарг на вирок суду першої інстанції не надійшло.

Обвинувачений ОСОБА_7 , будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце апеляційного розгляду, в жодне із призначених апеляційним судом судових засідань не з`явився. При цьому кожного разу обвинувачений подавав аналогічні за змістом клопотання про відкладення розгляду у зв`язку з: незадовільним самопочуттям, що обумовлено отриманими ним у дорожньо-транспортній пригоді 12 грудня 2020 року травмами; введенням на території України військового стану, установленням комендантської години у місті Ладижин Вінницької області, де він проживає, систематичним завданням масованих ракетних ударів країною-агресором.

Зважаючи на указані ОСОБА_7 причини неможливості прибуття до апеляційного суду та з метою забезпечення його участі в судовому засіданні, колегією суддів двічі приймалося рішення про здійснення апеляційного провадження в режимі відеоконференції з Ладижинським міським судом Вінницької області, що знаходиться у місті Ладижин, де проживає обвинувачений, про що останній та його захисник ОСОБА_6 були достеменно обізнані. Проте, до цього суду для участі в апеляційному розгляді дистанційно обвинувачений не прибув також, про причини своєї неявки колегію суддів не повідомляв.

Також ОСОБА_7 так і не були надані (надіслані) суду документи, які б підтверджували неможливість його прибуття в судові засідання за станом здоров`я, у зв`язку із чим він неодноразово просив відкласти розгляд.

Враховуючи наведене, у зв`язку з черговою неявкою обвинуваченого в судове засідання, проведення якого мало бути здійснене в дистанційному режимі з Ладижинським міським судом Вінницької області, та не повідомленням колегії суддів про поважні причини неявки і не надання відповідних підтверджуючих документів, апеляційний суд з метою недопущення затягування судового розгляду та дотримання регламентованої ст. 28 КПК України засади розумності строків у кримінальному провадженні дійшов висновку про можливість проводити апеляційний розгляд за відсутності обвинуваченого ОСОБА_7 , участь якого відповідно до вимог ч. 4 ст. 405 КПК України не є обов`язковою та який був представлений обраним ним кваліфікованим захисником ОСОБА_6 .

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника ОСОБА_6 в підтримку доводів і вимог своєї апеляційної скарги, потерпілої ОСОБА_10 та її представника ОСОБА_9 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги захисника та просили залишити вирок суду першої інстанції без змін, прокурора ОСОБА_8 , який також просив залишити апеляційну скаргу захисника без задоволення, вважав призначене ОСОБА_7 покарання законним і справедливим, провівши судові дебати, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило загибель ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , за викладених у вироку обставин підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами, які знайшли свою належну оцінку за визначеними у ст. 94 КПК України критеріями.

Такі висновки суду в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_6 не оспорюються, а тому колегією суддів згідно з правилами ч. 1 ст. 404 КПК України не перевіряються.

За встановлених та викладених судом у вироку фактичних обставин кримінального правопорушення, дії ОСОБА_7 правильно кваліфіковані за ч. 3 ст. 286 КК України, що апелянтом не заперечується також.

Перевіряючи вирок суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 , в частині призначеного ОСОБА_7 покарання та визначеного порядку його відбування, колегія суддів враховує таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно із загальними засадами призначення покарання, що регламентовані ст. 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Як вбачається з вироку, на виконання наведених вимог закону, суд при призначенні ОСОБА_7 покарання врахував: ступінь тяжкості, суспільної небезпечності і характер вчиненого ним кримінального правопорушення; дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, але притягувався до адміністративної та кримінальної відповідальності за порушення вимог правил дорожнього руху, офіційно працевлаштований, має джерело доходу, постійне місце проживання, сім`ю, утримує двох неповнолітніх дітей, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, позитивно характеризується; думку потерпілої ОСОБА_10 , яка просила призначити покарання, не пов`язане з позбавленням волі, висновок досудової доповіді уповноваженого органу з питань пробації; добровільне часткове відшкодування шкоди як обставину, що пом`якшує покарання, та відсутність обставин, які б його обтяжували.

Зваживши в сукупності наведені обставини, що впливають на захід примусу, суд першої інстанції дійшов вмотивованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч. 3 ст. 286 КК України, а саме основне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років, що наближено до мінімального розміру, та додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

На переконання колегії суддів, призначене ОСОБА_7 покарання в повній мірі відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення і даним про його особу, принципам співмірності, справедливості та індивідуалізації.

При цьому апеляційним судом встановлено, що при обранні для ОСОБА_7 заходу примусу суд належним чином врахував всі встановлені та доведені обставини, які мають для цього значення, зокрема й ті, на яких акцентує увагу захисник ОСОБА_6 у своїй апеляційній скарзі (дані про особу обвинуваченого, що він раніше не судимий, на спеціальних обліках не перебуває, має сім`ю, роботу, позитивні характеристики з місця проживання, думку потерпілої ОСОБА_10 та висновок досудової доповіді, часткове добровільне відшкодування потерпілій завданої шкоди в сумі 80000,00 гривень та відсутність обставин, які б обтяжували покарання).

Водночас, судом було враховано і те, що ОСОБА_7 раніше притягувався до відповідальності за грубі порушення вимог правил дорожнього руху, що протягом двох тижнів він вчинив 2 дорожньо-транспортні пригоди - 27 листопада 2020 року зі спричиненням потерпілому середньої тяжкості тілесного ушкодження, за що був звільнений від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК України за нереабілітуючої підстави, передбаченої у ст. 46 КК України, у зв`язку з примиренням з потерпілим, та 12 грудня 2020 року у даній справі, що спричинило загибель двох потерпілих, один з яких був неповнолітнім.

Всупереч доводам захисника, матеріалами кримінального провадження не підтверджується щирого каяття ОСОБА_7 у вчиненому. Натомість зі справи слідує, що обвинувачений постійно змінював власну позицію та версію про причини настання дорожньо-транспортної пригоди, в суді першої інстанції спочатку частково визнав свою винуватість у скоєному, а потім перед судовими дебатами повністю.

В ході апеляційного розгляду захисником ОСОБА_6 були подані письмові пояснення, суть яких зводиться до висунутої обвинуваченим в суді першої інстанції версії про те, що причиною дорожньо-транспортної пригоди стали погодні умови, неналежний стан дорожнього покриття, відсутність відповідних дорожніх знаків, в умовах яких водій ОСОБА_7 вжив всі можливі заходи для безпечного керування транспортним засобом.

Колегія суддів зауважує, що така позиція обвинуваченого була предметом ретельної перевірки та аналізу в суді першої інстанції і знайшла своє вмотивоване спростування у вироку на підставі доказів у справі.

Однак, в апеляційній скарзі, в межах якої перевіряється вирок згідно з вимогами ч. 1 ст. 404 КПК України, такі висновки суду, як і установлені фактичні обставини справи, захисник не оскаржує, а лише оспорює обрану для ОСОБА_7 міру покарання. З огляду на це, повторно висунута захистом у вигляді пояснень в апеляційному суді версія стосовно причин виникнення дорожньо-транспортної пригоди колегією суддів не перевіряється.

Апеляційний суд не вбачає критичної оцінки ОСОБА_7 власних протиправних дій та бажання виправити ситуацію, що складалася, якими характеризується дійсне щире каяття. В обґрунтування протилежного захисником в апеляційній скарзі переконливих доводів не наведено.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що хоча ОСОБА_7 і компенсував потерпілій ОСОБА_10 80000,00 гривень моральної шкоди, що було правильно визнано та враховано судом обставиною, яка пом`якшує покарання, проте апеляційному суду не було надано жодних відомостей, які б вказували на те, що за сплином більше як одного року з часу ухвалення вироку 01 грудня 2021 року обвинувачений вживав ще заходи для відшкодування шкоди. Наведеним спростовуються твердження апелянта про реальну активну позицію ОСОБА_7 , спрямовану на компенсацію шкоди.

Будь-яких актуальних даних про стан здоров`я ОСОБА_7 , на якому також акцентовано увагу в апеляційній скарзі, захисником надано не було.

Інших обставин, які б залишилися поза увагою суду першої інстанції та мали значення для обрання заходу примусу, захисником ОСОБА_6 в апеляційній скарзі не наведено.

Приймаючи до уваги наведені вище установлені у справі обставини в сукупності та взаємозв`язку, зокрема й те, що скоєний ОСОБА_7 злочин, хоча і характеризується необережною формою вини, проте є тяжким та виразився у грубому порушенні правил безпеки дорожнього руху, що призвело до тяжких і невідворотних наслідків у вигляді загибелі двох людей, один з яких був неповнолітнім, ставлення обвинуваченого до скоєного та до таких наслідків, колегія суддів вважає, що обране для нього покарання як основне, яке йому слід відбувати реально, так і додаткове є справедливим, законним, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Таким чином, з огляду на те, що судом першої інстанції були виконані вимоги ст. ст. 50, 65 КК України та належним чином враховані всі встановлені і доведені у кримінальному провадженні обставини, що мають значення для обрання заходу примусу, колегія суддів не вбачає підстав для пом`якшення ОСОБА_7 основного покарання у виді позбавлення волі з 6-ти до 5-ти років та для звільнення від його реального відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, як про це просить захисник ОСОБА_6 в апеляційній скарзі.

Порушень норм матеріального чи процесуального права, які були б підставою для скасування чи зміни вироку суду першої інстанції, апеляційним судом не встановлено.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А:

Вирок Обухівського районного суду Київської області від 01 грудня 2021 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С У Д Д І:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4