ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 438/119/15-к

провадження № 51-2658км22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 на вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21 квітня 2021 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 08 червня 2022 року, у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000375, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Борислава Львівської області та жителя цього АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21 квітня 2021 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років із конфіскацією майна.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК зараховано у строк покарання ОСОБА_7 строк попереднього ув`язнення із 29 по 31 березня 2013 року та із 12 грудня 2014 року по 13 жовтня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Вирішено питання щодо цивільного позову, процесуальних витрат та речових доказів у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за вчинення розбою, а саме за те, що він 29 березня 2013 року приблизно о 03:00, за попередньою змовою з ОСОБА_8 , будучи одягнутими в чорні маски із вирізами для очей, шляхом підбору ключа вхідних дверей, проникли у квартиру АДРЕСА_2 де ОСОБА_7 , тримаючи в руці ніж та приставляючи його до шиї неповнолітнього ОСОБА_9 , погрожував йому застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я особи, яке останній сприймав реально, чим шантажував його батьків - ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , а ОСОБА_8 , тримаючи у руці пістолет та приставляючи його до лоба останніх, погрожував їм застосуванням фізичного насильства, небезпечного для життя та здоров`я, внаслідок чого відкрито заволоділи майном потерпілих, чим спричинили для них майнової шкоди на суму 11 482 грн.

Львівський апеляційний суд ухвалою від 08 червня 2022 року залишив без змін вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 .

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати постановлені щодо ОСОБА_7 судові рішення та закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

Суть доводів захисника зводиться до твердженьпро те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували винуватість його підзахисного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК.

На переконання захисника, відбиток структури матеріалу, який був вилучений на банці з-під кави є недопустимим доказом, оскільки зазначена банка не була вилучена під час проведення огляду місця події. Вказує, що в протоколі відомості про виявлення та вилучення сліду мають ознаки того, що це було дописано після його складання.

Вважає неналежним доказом висновок експерта за результатом судово-трасологічної експертизи від 16 квітня 2013 року № 23 з підстав того, що на третьому аркуші висновку вказано фабулу іншого провадження, а також про вилучення двох слідів рук, що проводив слідчий ОСОБА_12 , однак останній відповідно до ст. 106 КПК не зазначений у протоколі огляду місця події.

Крім того, наголошує, що в ході проведення пред`явлення особи для впізнання слідчий на відеокамеру не оголошував про присутність під час цієї слідчої дії захисника ОСОБА_7 . ОСОБА_6 вважає, що пасивна поведінка захисника під час проведення впізнання вказує про порушення права на захист його підзахисного.

Також зазначає, про порушення вимог ч. 2 ст. 228 КПК через те, що ОСОБА_7 суттєво відрізнявся від статистів.

Стверджує, що протокол затримання його підзахисного складено з порушенням вимог КПК. Також звертає увагу на те, що затримання ОСОБА_7 за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК та вилучення у його ході речей було проведено без присутності захисника.

Вказує про порушення місцевим судом вимог ст. 95 КПК у зв`язку з посиланням у своєму рішенні на вирок Дрогобицького міськрайонного суду від 23 січня 2014 року в частині показань потерпілої ОСОБА_11 .

На переконання захисника, апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження в апеляційному порядку, належним чином не розглянув доводів, викладених в апеляційній скарзі сторони захисту та безпідставно не задовольнив вимоги щодо закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_7 .

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 , надавши відповідні пояснення, підтримав касаційну скаргу.

Прокурор ОСОБА_5 заперечив проти задоволення касаційної скарги захисника та просив постановлені щодо ОСОБА_7 судові рішення залишити без зміни.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, Суд дійшов висновку, що подана касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Отже, виходячи з наведених положень процесуального закону суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку. Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.

За результатами перевірки судових рішень не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 370, п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК вказані висновки ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджено доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду й оціненими судом згідно зі ст. 94 цього Кодексу. Зміст обставин і доказів докладно наведено у вироку.

Так, постановляючи вирок, суд першої інстанції врахував показання:

потерпілих: ОСОБА_10 (чоловіка), який розповів про обставини за яких ОСОБА_7 здійснив напад на його сім`ю. Вказав, що було дві особи в масках, одна з яких була з пістолетом, яким його били по колінах, а інша з ножем. Зазначив, що коли приїхали працівники міліції, вони почали переслідувати нападників, одного відразу затримали, а другий втік. Також підтвердив, що під час огляду було вилучено банку кави, рукавичку, пляшку та відбиток сліду і все було упаковано у великі кульки; ОСОБА_11 (дружина), яка вказала, що знає засудженого, оскільки працювала з ним. Зазначила, що нападники були в рукавичках. Під час пред`явлення особи для впізнання ОСОБА_7 впізнала по статурі та голосу. Також підтвердила, що банка з-під кави, на якій були виявлені відбитки пальців, вилучалася. Вказала, що один з нападників був у світлому батнику з капюшоном на голові і в світлих спортивках, а другий в темній куртці, вельветових штанах і кросівках; ОСОБА_9 (сина), який зазначив, що нападник, який тримав біля його горла ніж, був одягнений в темну куртку та темні штани. Вказав, що особи, які були представлені для впізнання були одного зросту, мали однаковий одяг, а саме темні куртки;

свідків: ОСОБА_13 (понятого, який був присутнім під час пред`явлення для впізнання), який вказав, що статисти були в масках та курточках, суттєвих відмінностей в них не було. Зазначив, що всі троє потерпілих вказали на одну й ту ж особу;

ОСОБА_14 (слідчого, який був у складі слідчо-оперативної групи, що прибула на виклик), який вказав, що одного з нападників він затримав, а другого не змогли наздогнати. У затриманого було виявлено частина золота з квартири потерпілих, коли у нього запитали з ким він був, той повідомив, що з ОСОБА_15 ;

ОСОБА_16 (дільничного), який вказав, що коли вони приїхали на виклик, то біля гаражів він знайшов акумулятор та рукавиці, спустившись до дерев`яної будівлі, він побачив двох людей, на обличчі яких був жіночий капрон. Також зазначив, що одного він впізнав, як ОСОБА_15 , оскільки раніше складав щодо нього адміністративні протоколи, затримати його не зміг тому, що він ударив його плазмою по голові і втік.

Також суд узяв до уваги письмові докази:

протоколи складені за результатами слідчих дій, зокрема:

огляду місця події від 29 березня 2013 року з фототаблицею до нього, згідно з яким оглянуто квартиру сім`ї ОСОБА_17 , де виявлено відсутність належним їх речей і грошей. Неподалік будинку, де проживає сім`я, затримано ОСОБА_8 , в кишенях куртки якого виявлені телефони та пістолет. Також на вулиці біля будинку виявлені рукавиці та слід взуття;

висновками експертів за результатами: судово-медичної експертизи № 164 від 29 березня 2013 року, відповідно до якого у ОСОБА_10 виявлені легкі тілесні ушкодження; судово-трасологічної експертизи № 19 від 10 квітня 2013 року, згідно з яким два сліди взуття, зафіксовані у двох гіпсових зліпках, вилучених при вході у квартиру та з приміщення дерев`яної шопки, залишені взуттям з таким же візерунком як і взуття із візерунком на праву ногу, вилучене у ОСОБА_7 ; судово-трасологічної експертизи № 23 від 16 квітня 2013 року, відповідно до якого слід візерунку матеріалу відкопійований на відрізку липкої стрічки, вилучений при огляді місця події, залишений фрагментом шкіряної рукавички на ліву руку, вилученої у ОСОБА_7 .

З`ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у нападі з метою заволодіння майном потерпілих, поєднаному з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, та з проникненням у житло, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, і правильно кваліфікував його дії за ч. 3 ст. 187 КК.

Не погоджуючись із вироком місцевого суду, захисник ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, які по суті є аналогічними викладеним у його касаційній скарзі.

Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку, визнав висновки місцевого суду обґрунтованими та вмотивованими, навівши достатні аргументи й підстави для прийняття такого рішення.

При цьому суд апеляційної інстанції проаналізував доводи, викладені в апеляційній скарзі сторони захисту, дав на них відповіді та, залишаючи без задоволення апеляційну скаргу захисника, згідно з вимогами ст. 419 КПК зазначив в ухвалі достатні підстави, на яких визнав її необґрунтованою.

Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій у частині доведеності винуватості засудженого, а доводи захисника вважає неспроможними з огляду на таке.

Щодо доводів захисника про недопустимість вилученого під час огляду місця події відбитку структури матеріалу та висновку судово-трасологічної експертизи від 16 квітня 2013 року № 23

У касаційній скарзі захисник зазначає, що банка з-під кави, на якій виявлено відбиток структури матеріалу, не вилучалася під час проведення огляду місця події, а відомості у протоколі слідчої дії стосовно її виявлення та вилучення слідів виконано після його складання. Також сторона захисту не погоджується з висновком експерта за результатом судово-трасологічної експертизи через те, що в цьому висновку вказано, що вилучення двох слідів рук проводив слідчий ОСОБА_12 , який не відображений у протоколі огляду місця події.

Хоча захисник і вказує про неналежність та недопустимість вищевказаних доказів, однак по суті він заперечує їх достовірність, що не є предметом перевірки касаційного суду.

Разом з тим, з рішення місцевого суду вбачається, що цей суд дослідив протокол огляду місця події, водночас не встановив порушень як щодо самої слідчої дії, так і складеного за результатом її проведення протоколу.

Висновки місцевого суду, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який є судом факту, і який визнав висновки місцевого суду обґрунтованими.

Суд касаційної інстанції, як суд права, не знаходить підстав вважати, що під час проведення огляду місця події слідчим було допущено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б ставили під сумнів законність проведеної слідчої дії.

Що стосується висновку експерта за результатом судово-трасологічної експертизи від 16 квітня 2013 року № 23, то Верховний Суд зазначає таке.

Дійсно в дослідницькій частині згаданого висновку експерт, описуючи зміст написів на упакуванні - спецпакеті експертної служби № 0867974, вказав, зокрема, фабулу іншого провадження та серед учасників слідчої дії прізвище слідчого ОСОБА_12 .

Однак, Верховний Суд вважає, що це посилання у висновку експерта є формальною опискою, оскільки протокол огляду місця події складений слідчим ОСОБА_18 і підстав ставити під сумнів, що саме цей слідчий вилучав виявлені під час проведення слідчої дії сліди, які були об`єктом дослідження експерта, Суд не знаходить.

При цьому, Суд звертає увагу на те, що якщо сторона захисту вважала, що дане посилання у висновку експерта є суттєвим та має вплив на його достовірність, то вона не була позбавлена можливості заявити клопотання про допит експерта ОСОБА_19 , який проводив експертизу, слідчих ОСОБА_12 , ОСОБА_18 , інших учасників слідчої дії, підписи яких були на упакуванні, для з`ясування цих обставин, а також безпосереднього дослідження самого спецпакета експертної служби № 0867974, його ілюстрацій (фото), наявних у висновку, однак цього не зробила.

З таких обставин Верховний Суд відхиляє вищенаведені доводи сторони захисту.

Щодо недопустимості протоколів пред`явлення для впізнання

Перш за все, Суд констатує, що оцінюючи дані, здобуті в результаті пред`явлення особи для впізнання, місцевий суд детально описав показання потерпілих і свідка (понятого), щодо обставин проведення за їх участі згаданих слідчих дій, а тому Верховний Суд вважає за необхідне оцінити твердження сторони захисту, щодо дотримання прав ОСОБА_7 на захист під час проведення його впізнання.

Захист стверджує, що в ході проведення впізнання слідчий на відеокамеру не вказав про те, що присутній захисник під час цих дій.

Проте ОСОБА_6 не заперечує того, що захисник був присутній під час проведення вказаних слідчих дій, що підтверджується, зокрема і його наступним твердженням про те, що захисник, який брав участь у цих діях поводився пасивно. Тому Суд не має підстав для сумнівів у тому, що захисник дійсно був присутній під час проведення впізнання.

У матеріалах кримінального провадження наявні протоколи пред`явлення особи для впізнання за участю потерпілих, з яких вбачається, що вони підписані всіма учасниками, серед інших і захисником, які не мали жодних заперечень стосовно ходу та результатів їх проведення.

Верховний Суд звертає увагу на те, що під час пред`явлення особи для впізнання захисник залучається з метою забезпечення гарантій підзахисного, які полягають у спостереженні за тим, щоб слідча дія була здійснена з дотриманням вимог КПК, які регламентують порядок і умови її проведення. Якщо учасник убачає порушення під час проведення слідчої дії, він не позбавлений можливості про це вказати у протоколі, складеному за результатом її проведення.

Разом з тим, Суд зауважує, що пред`явлення особи для впізнання носить об`єктивний характер і захисник не може вплинути на сприйняття особою (в цій справі це потерпілі) певних ознак, за якими вони впізнають серед представлених статистів, особу, що підлягала впізнанню.

У поданій касаційній скарзі сторона захисту не вказує про те, що під час проведення впізнання були допущені якісь порушення вимог КПК, на які не відреагував захисник, який брав участь у слідчих діях. Єдине твердження захисту полягає в тому, що ОСОБА_7 мав суттєві відмінності від статистів, залучених до слідчої дії. Водночас захисник не обґрунтовує, які ж саме розбіжності настільки були суттєвими, що однозначно виділяли його підзахисного серед інших осіб, пред`явлених для впізнання.

До того ж, такі твердження захисника вказують на те, що все ж таки сторона захисту не позбавлена можливості висловити свої заперечення щодо порядку проведення слідчої дії, а суд їх перевірити. А тому Верховний Суд не знаходить підстав визнавати неналежним здійснення захисту під час проведення вказаних слідчих дій.

Тим не менш, допитані в ході судового розгляду потерпілі і понятий підтвердили те, що представлені під час слідчих дій особи не мали різких відмінностей. Підстав сумніватися в таких показаннях не вбачали суди попередніх інстанцій та їх не знаходить і Верховний Суд.

На цих підставах Верховний Суд відхиляє такі доводи захисту.

Щодо недопустимості протоколу затримання

Захисник стверджує, що протокол затримання його підзахисного є недопустимим доказом через те, що затримання ОСОБА_7 та вилучення речей, зокрема шкіряних рукавиць, було проведено без участі захисника.

Відповідно до ст. 209 КПК особа є затриманою з моменту, коли вона силою або через підкорення наказу змушена залишатися поряд із уповноваженою службовою особою чи в приміщенні, визначеному уповноваженою службовою особою.

З наявного в матеріалах кримінального провадження протоколу затримання слідує, що 29 березня 2013 року о 05:45 неподалік будинку по вул. Івасюка, 2 у м. Бориславі оперуповноваженим СКР Бориславського МВ ГУ МВС України в Львівській області ОСОБА_20 затримано ОСОБА_7 як особу підозрювану у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК.

Суд касаційної інстанції вже зазначав, що саме фактичне затримання особи без участі захисника не є порушенням вимог кримінального процесуального закону стосовно реалізації права на захист. Вимога присутності захисника в ході затримання не передбачена положеннями КПК, Конституції України чи міжнародних договорів України. Зокрема приписи статей 207, 208 КПК не передбачають обов`язку забезпечити обов`язкову участь адвоката під час фактичного затримання (постанова Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 559/2530/19, провадження № 51-328км21).

За міркуваннями сторони захисту, вказаний протокол є недопустимим, оскільки за відсутності захисника під час затримання ОСОБА_7 були вилучені речі засудженого.

Тим не менше, відповідно до ч. 3 ст. 208 КПК уповноважена службова особа, слідчий, прокурор може здійснити обшук затриманої особи з дотриманням правил, передбачених ч. 7 ст. 223 і ст. 236 цього Кодексу.

Верховний Суд звертає увагу на те, що особистий обшук особи під час затримання, є складовою частиною затримання особи в порядку ст. 208 КПК (постанови від 29 жовтня 2020 року у справі № 748/780/18, від 15 червня 2021 року у справі № 204/6541/16-к, від 13 грудня 2021 року у справі № 754/2818/20).

Таким чином, законне затримання саме собою дає підстави для проведення особистого обшуку. Більше того, слід взяти до уваги, що особистий обшук затриманої особи є необхідним, крім фіксації доказів правопорушення й убезпечення їх від впливу затриманого, також для забезпечення безпеки як осіб, що затримують, так і інших осіб, включаючи саму затриману особу.

Питання, порушене стороною захисту, стосується допустимості виявлених речових доказів, і Суд не вважає виправданим беззастережно поширювати підходи, що застосовуються до оцінки показань (які отримані від підозрюваної особи під час слідчих дій, у випадку порушення її права зберігати мовчання і не свідчити проти себе або права бути представленим захисником), на оцінку допустимості речових доказів.

Суд послідовно визнає недопустимими показання, отримані від підозрюваної особи під час слідчих дій, у випадку порушення її права зберігати мовчання і не свідчити проти себе, або права бути представленим захисником. Порушення цих прав має або може мати прямий вплив на зміст отриманих показань і, таким чином, такі порушення є релевантним фактором для оцінки допустимості показань (постанови Верховного Суду від 02 березня 2021 року у справі № 737/641/17, від 03 червня 2021 року у справі №522/18414/19, від 17 січня 2023 року у справі № 648/1543/15-к).

Підходи до оцінки допустимості показань і допустимості доказів, які хоча й можуть бути отримані примусово, але існують незалежно від волі особи, як, наприклад, документи, речові докази, біологічні зразки для проведення експертизи, суттєво відрізняються від оцінки показань особи.

Таким чином, фактори, які можуть зумовити недопустимість показань особи, можуть не мати впливу на допустимість доказів, які мають зовсім іншу природу. Такий підхід до оцінки доказів, існування яких не залежить від волі особи, Верховний Суд сформулював у низці своїх рішень, зокрема постанови від 25 червня 2019 року у справі № 423/1766/16, від 29 жовтня 2019 року у справі № 464/7974/15-к, від 8 грудня 2020 року у справі № 686/19218/17, від 18 лютого 2021 року у справі № 193/375/19.

Виходячи з вищенаведеного, Суд зазначає, що хоча при проведенні затримання і особистого обшуку ОСОБА_7 не був присутній його захисник, за обставин цієї справи в Суду немає підстав вважати, що виявлені речові докази були отримані з порушенням права на захист у значенні ст. 87 КПК, оскільки присутність або відсутність адвоката не могла вплинути на їх виявлення чи властивості.

Щодо показань потерпілої ОСОБА_11

ОСОБА_6 вказує про порушення місцевим судом вимог ст. 95 КПК через посилання у своєму рішенні на вирок Дрогобицького міськрайонного суду від 23 січня 2014 року в частині показань потерпілої ОСОБА_11 .

Верховний Суд вважає, що місцевий суд помилково послався в своєму рішенні на справу № 442/4906/13-к, оскільки, з урахуванням положень ст. 90 КПК, такі відомості у вироку Дрогобицького міськрайонного суду від 23 січня 2014 року не мають преюдиціального значення у цьому провадженні щодо ОСОБА_7 .

Разом з тим, Суд зауважує, що, всупереч твердженням захисника, показання потерпілої, викладені у вироку, який є предметом цього касаційного перегляду, були сприйняті судом безпосередньо в ході її допиту у судовому засіданні.

Під час допиту потерпіла вказала на те, що припускає, що другим нападником був ОСОБА_7 , бо вона його впізнала по голосу, по статурі.

З огляду на такі показання потерпілої, а саме про те, що вона «припускає», сторона захисту наголошувала на тому, що потерпілі не впізнали ОСОБА_7 .

Тим не менш, висновки про винуватість ОСОБА_7 зроблені судом не виключно на підставі показань потерпілої ОСОБА_11 , які вона надала під час розгляду цієї справи, а вони ґрунтуються на аналізі всього обсягу доказів, про, що було вказано вище і на підставі яких суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 187 КК.

Інших доводів, які б указували на незаконність судових рішень щодо ОСОБА_7 у касаційній скарзі не наведено.

З урахуванням викладеного, Верховний Суд підсумовує, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно вмотивованими й обґрунтованими і за змістом відповідають приписам статей 370, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися, постановляючи рішення.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були підставами для скасування судового рішення, під час розгляду кримінального провадження в суді касаційної інстанції не встановлено.

Зважаючи на наведене вище, колегія суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду дійшла висновку, що касаційну скаргу захисника необхідно залишити без задоволення, а постановлені щодо ОСОБА_7 судові рішення - без зміни.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21 квітня 2021 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 08 червня 2022 року щодо ОСОБА_7 - без зміни.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3