Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

10 січня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0000632 щодо

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Чернігова, громадянина України,

що зареєстрований за адресою:

АДРЕСА_1 ,

проживає за адресою:

АДРЕСА_2 , згідно з ст.89 КК України не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України,

за апеляційною скаргою обвинуваченого на вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 27 листопада 2017 року,

у с т а н о в и л а :

Вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 27.11.2017 ОСОБА_10 визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.115 КК України і йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років.

Суд ухвалив початок строку відбування покарання обчислювати з 08.02.2017 і на підставі ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону № 838-VIII від 26.11.2015 зарахував ОСОБА_10 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 08.02.2017 по 20.06.2017 включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_11 суд задовольнив частково та стягнув з ОСОБА_10 на її користь 21 520 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди. Цивільний позов законного представника неповнолітньої потерпілої ОСОБА_12 - ОСОБА_13 задовольнив у повному обсязі та стягнув з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_13 100 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

В апеляційній скарзі з численними доповненнями обвинувачений просить вирок суду скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, зазначає, що, дійсно, приховав, що потерпілий ОСОБА_14 гостював у нього в с. Вересоч Куликівського району Чернігівської області, однак до вбивства потерпілого він непричетний і умислу на вбивство у нього не було. Коли він був на службі у військовій частині, зателефонували з поліції і запросили нібито на впізнання тіла ОСОБА_14 , а по прибуттю до відділу поліції, до нього застосовували фізичне і психологічне насильство, примушуючи зізнатися у вбивстві. Його та його дружину ОСОБА_15 незаконно затримали, дружині також погрожували, що заберуть дитину, і, поговоривши з нею по телефону, який йому передав оперативний працівник, він сказав, що зізнається у вбивстві, щоб її відпустили. Того ж дня, 7 лютого 2017 року працівники поліції привезли їх додому в с. Вересоч, обшукали будинок і були з ними до ранку, а зранку 8 лютого 2017 року повезли його в бік вокзалу, привели до тіла чоловіка в лісопосадці і сказали, що коли ще раз приїдуть на це місце, зізнатись, що він його вбив. Він відмовився, тоді його вивезли в бік м. Чернігова, викинули з автомобіля і били ногами по тілу, було дуже холодно, він лежав у снігу, а тому погодився взяти вину на себе. В подальшому під диктовку працівника поліції написав зізнання, його знову привезли в лісопосадку, де він під відеозапис показав тіло. З огляду на викладене, невідповідність протоколу огляду місця події від 08.02.2017 вимогам кримінального процесуального закону, адже він не містить інформації про його участь у вказаній слідчій дії, що ставить під сумнів достовірність отриманих результатів, а також внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24.01.2017, що виключало проведення слідчої дії в порядку, передбаченому ч.3 ст.214 КПК України, просить визнати недопустимими доказами показання, які він давав під час досудового розслідування, і вказаний протокол. На недопустимість даних, отриманих при проведенні цієї слідчої дії, вказує і те, що він був затриманий, участь захисника, яка згідно з ст.52 КПК України є обов`язковою, забезпечена не була, йому не роз`яснювалися права, чим було порушено право на захист, що є безумовною підставою для скасування вироку.

ОСОБА_10 викладає показання, які давав у суді першої інстанції, вказуючи, де перебував у період з 15 по 18 січня 2017 року, і що до вбивства ОСОБА_14 можуть бути причетні ОСОБА_16 , побратими брата дружини, які в ніч з 17 на 18 січня 2017 року ночували у них вдома в с. Вересоч у літній кухні або його дружина.

Стверджує, що показання свідка ОСОБА_16 є недопустимим доказом, оскільки останній давав їх під тиском прокурора та слідчих, про що повідомив його захиснику та дружині. На користь цього свідчить і те, що показання свідка, які той давав під час досудового розслідування та в суді, відрізняються. Недопустимим доказом вважає показання свідка ОСОБА_15 - колишньої дружини, оскільки вони неправдиві і надані під тиском працівників правоохоронних органів. Про це ОСОБА_15 також повідомляла його захиснику. Крім того, недопустимими є показання свідків - поліцейських ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , які незаконно тиснули на нього, використовуючи своє службове становище, катували та примусили зізнатися у вбивстві, і які ґрунтуються на начебто повідомленій ним інформації. Ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 10.02.2017 його затримання з 14 години 08.02.2017 до часу ухвалення вказаного рішення визнано незаконним, що доводить неправдивість їхніх показань. Необґрунтованість висновку суду про нібито добровільне давання ним показань під час досудового розслідування підтверджують свідки ОСОБА_21 і ОСОБА_22 - поняті під час огляду місця події, які з`явились у кабінеті слідчого, коли він вже там знаходився. Показання понятих містять розбіжності стосовно мотиву у нього на вбивство ОСОБА_14 . Так, свідок ОСОБА_22 зазначив, що конфлікт начебто виник через борг за викрадений ОСОБА_14 ноутбук, який належав ОСОБА_16 , а свідок ОСОБА_21 показав, що конфлікт виник через ревнощі до його дружини, що ставить під сумнів їх правдивість. Недопустимими вважає показання свідка ОСОБА_23 , якому було відомо про поїздку потерпілого в с. Вересоч.

На думку ОСОБА_10 , інші докази, якими суд мотивував свої висновки, а саме, висновки судово-імунологічних експертиз також є недопустимими, оскільки об`єктом їх дослідження були речі, предмети та біологічні матеріали, вилучені під час незаконного огляду місця події 08.02.2017, а саме, одяг, взуття та зрізи нігтьових пластин з рук потерпілого, які в подальшому були визнані речовими доказами, всупереч вимогам ст.290 КПК України йому стороною обвинувачення не відкривалися і не досліджувалися в суді. Отже, суд першої інстанції не міг посилатись на них у вироку. Взагалі, ці обставини не перевірялись під час судового розгляду, оскільки кримінальне провадження не містить доказів відкриття йому матеріалів досудового розслідування.

Крім того, сліди крові, виявлені на одязі потерпілого, можуть походити від інших осіб з такою самою групою крові, що під час досудового розслідування перевірено не було. Не було перевірено з`єднання мобільного телефону, яким користувався ОСОБА_16 , не встановлено його групу крові, хоча цей свідок неодноразово погрожував по телефону йому та потерпілому, що було пов`язано з нібито зникненням його ноутбука в квартирі, яку орендували він і ОСОБА_14 . Під час досудового розслідування не встановлено місцезнаходження мобільного телефону і банківської карти потерпілого, можливе знаряддя злочину, тощо. Суд не допитав свідків, показання яких мають істотне значення, не звернув увагу на сліди на снігу, зафіксовані відеозаписом під час огляду місця події, що свідчить про те, що працівники поліції були на місці, де виявили труп, ще до того, як він його начебто показав.

Посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, ОСОБА_10 вказує на невідповідність обвинувального акта вимогам п.п.4, 5 ч.2 ст.291 КПК України, оскільки він не містить відомості про прізвища, ім`я, по батькові та займані посади всіх слідчих та прокурорів, а з правової кваліфікації незрозуміло, чиї дії кваліфіковано за ч.1 ст.115 КК України, що вказує на неконкретність висунутого обвинувачення. Не відповідає вимогам ст.109 КПК України і реєстр матеріалів досудового розслідування, який не містить найменувань процесуальних дій, проведених під час досудового розслідування, та часу їх проведення. Натомість у реєстрі наведено перелік процесуальних документів із зазначенням часу їх складання.

Також ОСОБА_10 просить зарахувати йому у строк відбування покарання весь час з дня затримання з розрахунку один день затримання за два дні позбавлення волі і вказує на суворість призначеного покарання, оскільки, призначивши йому покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років, у той час як прокурор просив призначити 10 років, суд погіршив його становище.

У запереченнях на апеляційну скаргу прокурор ОСОБА_8 зазначає про її необґрунтованість, оскільки суд першої інстанції дав оцінку всім доказам на предмет їх належності та допустимості. Звертає увагу, що обвинувачений вчергове змінив показання, стверджуючи нібито про причетність до вчинення кримінального правопорушення свідка ОСОБА_16 , хоча в попередньо наданих показаннях вказував, що вбивство ОСОБА_14 вчинив невідомий йому житель с. Вересоч, а в суді - знайомі його дружини ОСОБА_15 . Перевірив суд першої інстанції і показання обвинуваченого в частині застосування до нього тиску та фізичного насильства, незаконне позбавлення волі працівниками поліції, допитавши як свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_20 , ОСОБА_19 , ОСОБА_17 , які дали показання про обставини, за яких було встановлено підозрюваного у вчиненні вбивства ОСОБА_14 . ОСОБА_10 , і категорично заперечили застосування до нього фізичного або психологічного насильства. Такі показання узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_15 , яка 7 лютого 2017 року після прибуття працівників поліції постійно знаходилась поруч з чоловіком і заперечила застосування до нього будь-якого насильства. До того ж, згідно з висновком судово-медичної експертизи при огляді ОСОБА_10 тілесних ушкоджень виявлено не було.

Стосовно тверджень обвинуваченого, що свідок ОСОБА_16 давав показання під тиском працівників поліції, то показання свідка є незмінними протягом досудового розслідування і судового розгляду, і застосування до нього тиску свідок заперечив. А показання свідка ОСОБА_15 узгоджуються з іншими зібраними доказами.

Прокурор вважає, що, у тому числі, показанням решти свідків, даними у документах та висновках експертів повністю доведено винуватість обвинуваченого, а тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи обвинуваченого і захисника ОСОБА_9 , які підтримали апеляційну скаргу, одночасно порушуючи питання про скасування вироку і призначення нового розгляду у суді першої інстанції та скасування вироку із закриттям кримінального провадження; доводи прокурорів, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, однак погодились з необхідністю зарахувати ОСОБА_10 у строк відбування покарання строку попереднього ув`язнення у відповідності до положень ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону № 838-VIII від 26.11.2015; повторно дослідивши фактичні обставини кримінального провадження у визначених судом апеляційної інстанції межах, провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що її належить задовольнити частково, з таких підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що ОСОБА_10 вчинив умисне вбивство ОСОБА_14 за наступних обставин.

17 січня 2017 року близько 21 години ОСОБА_10 , прямуючи разом з ОСОБА_14 до залізничної станції "Вересоч", знаходячись у лісопосадці, що неподалік пасажирської залізничної станції Київської дирекції Південно-Західної залізниці на лінії "Чернігів-Ніжин", що розташована у Куликівському районі Чернігівської області, під час конфлікту на ґрунті особистих неприязних стосунків, які виникли раптово, з метою умисного протиправного заподіяння смерті ОСОБА_14 дістав з рюкзака металеву арматуру і умисно завдав нею потерпілому не менше двох ударів у ділянку обличчя та ліву лобно-тім`яну ділянку голови, від яких останній впав на землю. ОСОБА_14 намагався підвестись, однак ОСОБА_10 , бажаючи настання його смерті, завдав потерпілому не менше двох ударів каменем, який підібрав із землі, в ділянку потилиці.

Вказаними діями ОСОБА_10 спричинив ОСОБА_14 тілесне ушкодження у виді внутрішньо-черепної травми - саден лівої половини обличчя, крововиливів у м`якi тканини волосистої частини голови, в потиличній та лівій лобно-тім`яній ділянці, багатоуламкового перелому кісток склепіння та основи черепа, верхньої щелепи, лівої виличної кістки, крововиливів по внутрішній поверхні твердої мозкової оболонки в лівій лобній та потиличних долях, забою головного мозку, яке відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя, від якого ОСОБА_14 помер на місці події.

В подальшому ОСОБА_10 з метою приховати кримінальне правопорушення перемістив тіло ОСОБА_14 в інше місце лісосмуги, прикидавши тіло гіллям, і залишив місце події.

Висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_10 в умисному вбивстві ОСОБА_14 підтверджуються сукупністю наведених у ньому доказів, яким суд дав належну оцінку.

Так, потерпілий ОСОБА_24 - брат загиблого показав, що останній раз брат виходив на зв`язок 15 січня 2017 року, з 16 січня 2017 року був недоступний. Вони телефонували, їздили у військову частину, розшукуючи його, потім він написав заяву в поліцію.

Потерпіла ОСОБА_11 - сестра загиблого показала, що 16 січня 2017 року телефонували з військової частини, що брат не з`явився на службу, а 17 січня 2017 року з військової частини приїжджали до них додому, оскільки не повірили, що вдома його немає.

Потерпілі ОСОБА_25 , ОСОБА_14 , ОСОБА_26 , відповідно, сестра, батько і брат загиблого показали, що у них багатодітна сім`я. Вони довго не знали, де знаходиться ОСОБА_14 , який перестав виходити на зв`язок.

Відповідно до показань законного представника неповнолітньої потерпілої ОСОБА_13 її колишній чоловік востаннє телефонував доньці ОСОБА_12 14 січня 2017 року, привітав з Новим роком. 16 січня 2017 року його мати зателефонувала та повідомила, що з ним немає зв`язку. Доньці вона не говорила, і дитина дуже переживала, чому тато не виходить на зв`язок. Коли вона сказала, що тата вбили, донька не могла зрозуміти, за що, нервувала, постійно телефонувала батьку і писала в соцмережах. Моральна шкода полягає у душевних страждання дитини, яких вона зазнала внаслідок втрати батька.

Свідок ОСОБА_15 показала, що обвинувачений є її чоловіком, з яким бували сварки та бійки на побутовому ґрунті. 14 січня 2017 року вона, ОСОБА_10 , ОСОБА_14 та її син гуляли на площі біля ялинки у м. Чернігові і на початку 22 години всі разом на таксі поїхали в с. Вересоч до них додому. Розраховувався ОСОБА_10 , але він повертався в м. Чернігів за військовою формою, а вона з ОСОБА_14 вдома пила пиво. Через годину повернувся чоловік, полягали спати, вночі ОСОБА_10 стало погано і близько 4 години викликали швидку. Наступного дня вона займалась господарством, ОСОБА_14 грав у шахи з її сином. ОСОБА_10 і ОСОБА_14 випили пляшку горілки і розмовляли про ноутбук, який пропав з квартири, яку вони знімали. 17 січня 2017 року зранку чоловік поїхав до військової частини в АДРЕСА_1 , ОСОБА_14 залишився у них, вони ще ходили з ним до ОСОБА_27 , щоб позичити гроші. О 18 годині 30 хвилин повернувся ОСОБА_10 і привіз цигарки та пляшку горілки, яку вони випили. Близько 20 години 30 хвилин чоловік і ОСОБА_14 пішли на електричку, що прямувала в м. Чернігів, а вона з дитиною лягла спати. Близько 23 години ОСОБА_10 повернувся, сказав, що болить шлунок, тому ОСОБА_14 поїхав сам, і довго курив біля груби. 18 січня 2017 року ОСОБА_10 зранку поїхав у госпіталь у м. Чернігів, звідки зателефонував їй і сказав, що ОСОБА_14 поліз битись, він вдарив ОСОБА_14 палкою по голові і той впав, казав, що посварились. Наступного дня сказав, що пошуткував і нікого не вбивав. Також один раз чоловік телефонував зі слідчого ізолятора і просив, щоб вона не говорила, що він розповідав, що вбив ОСОБА_14 19 січня 2017 року вона їздила до ОСОБА_10 у госпіталь, пізніше прийшов ОСОБА_16 , але розмови про переміщення трупа при ній не було. 7 лютого 2017 року їй повідомили, що ОСОБА_10 затримали і того ж дня працівники поліції чергували у них вдома, а зранку поїхали з ОСОБА_10 , щоб він показав, де труп. Свідок заперечила, що 16 та 17 січня 2017 року у них були товариші її брата. Такий випадок був у 2015 році, а після цього вони не приїжджали. Про вбивство вона з ОСОБА_16 не розмовляла. Крові на її одязі не було, і ОСОБА_16 , коли ОСОБА_10 перебував у госпіталі, до неї не приїжджав.

Свідок ОСОБА_16 показав, що у квартирі, яку знімав ОСОБА_10 з ОСОБА_14 , зник його ноутбук. Тому ОСОБА_10 і ОСОБА_14 були винні йому 2 500 грн. 19 січня 2017 року він був у с. Анисів, коли зателефонував ОСОБА_10 і попросив приїхати до нього в госпіталь. Він приїхав близько обіду, розмовляли на другому поверсі, дружина ОСОБА_10 прийшла пізніше. Обвинувачений розповів, що коли удвох з ОСОБА_14 йшов на електричку, той не хотів віддавати гроші за ноутбук і почав погрожувати. ОСОБА_10 якось вирвався, вдарив ОСОБА_14 палкою по голові, а тіло відтягнув у лісосмугу. Обвинувачений просив його переховати тіло, щоб не знайшли залізничники. Він не хотів цього робити, тому говорив ОСОБА_10 , що зайнятий на роботі, не брав слухавку. Близько тижня ОСОБА_10 йому телефонував, телефонував також зі слідчого ізолятора і запитував, чи приходили до нього з прокуратури. З дружиною ОСОБА_10 з приводу вбивства розмови не було.

Свідок ОСОБА_27 показала, що 17 січня 2017 року близько 16-17 годин до неї приходила ОСОБА_15 з чоловіком, якого представила, як співслужбовця чоловіка. ОСОБА_15 хотіла позичити у неї гроші.

За показаннями свідка ОСОБА_23 він разом з ОСОБА_10 та ОСОБА_14 орендував квартиру. ОСОБА_10 у квартирі з`являвся рідко, гостював у товаришів, а як бував, то по телефону постійно з`ясовував стосунки з дружиною. Він телефонував ОСОБА_14 , бо у нього не було ключів від квартири, і той сказав, що буде близько 20 години у м. Чернігові. По голосу чув, що той п`яний. До 21 години 30 хвилин ОСОБА_14 не прийшов, він йому телефонував, але телефон був вимкнутий. Зранку ОСОБА_10 відчинив квартиру і збирав речі. Зі слів ОСОБА_10 , ОСОБА_14 був у квартирі, він виходив по справах, а коли повернувся, ОСОБА_14 вже не було. ОСОБА_10 знав, що ОСОБА_14 шукають, але мовчав.

Свідок ОСОБА_28 показав, що працює водієм таксі. 14 січня 2017 року близько 21-22 години через службу 5033 замовили таксі до с. Вересоч. Він підвозив дівчину і двох чоловіків, які були нетверезі і вживали по дорозі пиво, а також дитину. З розмови зрозумів, що чоловіки військовослужбовці.

Свідок ОСОБА_29 дала показання, в яких підтвердила, що у квітні 2017 року була присутня під час слідчого експерименту за участю ОСОБА_16 у військовому шпиталі. Після перегляду відео вона поставила підписи у протоколі. Гроші, зі слів ОСОБА_16 , за ноутбук йому не повернули.

Ці показання суд обґрунтовано поклав в основу вироку, оскільки вони не тільки узгоджуються між собою, але й доповнюють одне одного, а також узгоджуються з даними, які містяться в:

- протоколі огляду місця події від 08.02.2017, в ході якого поблизу залізничної станції "Вересоч" неподалік залізничних колій в лісовому масиві типу лісопосадки виявлено купу гілля, під яким знаходилось тіло чоловіка, без капелюха, в області голови відсутні волосся та шкіра. На тулубі обмерзлий одяг синього кольору, джинси синього кольору і темні черевики (т.1 а.с.128-134);

- протоколі огляду місця події від 10.02.2017, в ході якого оглянута ділянка розміром 2 х 2,5 м, розташована неподалік залізничної колії на відстані близько 400 м від залізничної станції "Вересоч". Напроти залізобетонних опор контактної мережі № 11 та № 11-А на відстані 30 м від них сніг просякнутий речовиною бурого кольору, схожою на кров. Поруч з ділянкою на відстані 15 м ростуть чагарники, і з правої сторони та безпосередньо в чагарниках ділянки просякнуті речовиною бурого кольору, схожою на кров. Також неподалік виявлена брудна напівпрозора клейонка та два брудних мішки білого кольору. На момент огляду товщина снігу на ділянці становила 35 см. З місця події зі снігу вилучено речовину бурого кольору, схожу на кров (т.2 а.с.24-30);

- протоколі пред`явлення трупа для впізнання від 09.02.2017, під час якого ОСОБА_24 , оглянувши труп, виявлений в лісосмузі, впізнав свого брата ОСОБА_14 (т.2 а.с.19);

- довідці про погодні умови Чернігівського обласного центу з гідрометеорології № 42/03-398 від 03.03.2017, у відповідності з якою за даними репрезентативної до Куликівського району метеостанції Ніжин 17 січня 2017 року у період з 20 до 23 години спостерігалась погода без опадів, утворювалась паморозь, сніговий покрив у полі станом на 8 годину залягав суцільним рівномірним шаром середньою висотою 1 см (т.2 а.с.22);

- протоколі огляду місця події від 13.02.2017, згідно з яким в морзі м. Чернігова за адресою: вул. Пирогова, 16, оглянуто труп ОСОБА_14 і вилучено зрізи нігтьових пластин з обох рук та одяг потерпілого - кросівки, джинси, підштаники, шкарпетки, футболку, светр, куртку (т.2 а.с.31-33);

- висновку судової імунологічної експертизи № 141 від 17.03.2017, згідно з яким на натільних штанах, що належать ОСОБА_14 , знайдено кров людини, походження якої від ОСОБА_10 не виключається при наявності джерела зовнішньої кровотечі. Даних про присутність у цих слідах крові від потерпілого не отримано (т.2 а.с.125-128);

- висновках судової імунологічної експертизи №№ 139, 140 від 17.03.2017 та № 148 від 23.03.2017, відповідно до яких на реглані, футболці та куртці, що належать ОСОБА_14 , знайдено кров людини, походження якої не виключається від змішування крові ОСОБА_14 та ОСОБА_10 (т.2 а.с.133-136, 149-152, 164-167);

- висновку судової імунологічної експертизи № 149 від 24.03.2017, відповідно до якого на джинсах, що належать ОСОБА_14 , знайдено кров людини, походження якої від ОСОБА_10 не виключається при наявності джерела зовнішньої кровотечі. Не виключено походження слідів крові від потерпілого ОСОБА_14 (т.2 а.с.157-160);

- висновку судової імунологічної експертизи № 142 від 16.03.2017, згідно з яким на обох кросівках, що належать ОСОБА_14 , знайдено кров людини, походження якої від ОСОБА_14 не виключається. Даних про присутність у цих слідах крові ОСОБА_10 не отримано (т.2 а.с.141-144);

- висновку судової імунологічної експертизи № 150 від 24.03.2017, у відповідності з яким у змиві зі снігу, вилученому під час огляду місця події 10.02.2017, знайдено кров людини, яка може походити від ОСОБА_10 при наявності джерела зовнішньої кровотечі. Даних про присутність у цих слідах крові від потерпілого ОСОБА_14 не отримано (т.2 а.с.171-174);

- висновку судової молекулярно-генетичної експертизи № 10-1/255 від 09.06.2017, згідно з яким на зрізах нігтьових пластин з обох рук ОСОБА_14 виявлено кров людини та клітини з ядрами, які походять від ОСОБА_14 . Походження їх від ОСОБА_10 виключається (т.2 а.с.180-197);

- висновках судової молекулярно-генетичної експертизи № 10-1/315 від 23.06.2017, № 10-1/317 від 26.06.2017, згідно з якими генетичні ознаки слідів крові на куртці та штанах (джинсах) ОСОБА_14 збігаються з генетичними ознаками зразка крові потерпілого ОСОБА_14 і не збігаються з генетичними ознаками ОСОБА_10 . Походження зазначених слідів крові від ОСОБА_10 виключається (т.2 а.с.203-210, 217-225);

- інформацією за результатами опрацювання даних, отриманих під час тимчасового доступу до речей і документів, якими володіють оператори мобільного зв`язку, у відповідності з якими ОСОБА_10 з 20 години 30 хвилин 17 січня 2017 року по 00 годин 45 хвилин 18 січня 2017 року перебував у Куликівському районі Чернігівської області, і в цьому ж районі з 21 години 01 хвилини 15 січня 2017 року перебував ОСОБА_14 , який о 16 годині 15 хвилин 16 січня 2017 року здійснив останній вихідний дзвінок (т.3 а.с.24-73).

Крім того, згідно з висновком судово-медичної експертизи № 132 від 13.04.2017 при експертизі трупа ОСОБА_14 виявлені тілесні ушкодження у вигляді: внутрішньо-черепної травми - садна лівої половини обличчя, крововиливи в м`які тканини волосистої частини голови в потиличній та лівій лобно-тім`яній ділянці, багатоуламковий перелом кісток склепіння та основи черепа, верхньої щелепи, лівої виличної кістки, крововиливи по внутрішній поверхні твердої мозкової оболонки в лівій лобній та потиличній долях, гістологічні ознаки забою головного мозку (оранжево-бурі гомогенні маси в товщі речовини потиличної долі, периваскулярно в лобній долі та в твердій мозковій оболонці (що можуть бути крововиливами). Також виявлені садна долонної поверхні правого передпліччя та правого коліна, синець правої кисті. Вказані тілесні ушкодження утворились внаслідок ударної дії тупих предметів з обмеженою поверхнею.

Тілесні ушкодження у вигляді внутрішньо-черепної травми мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя. Садна коліна, передпліччя та синець кисті мають ознаки легких тілесних ушкоджень.

Травмуюча сила, що спричинила виявлені ушкодження у вигляді черепно-мозкової травми, була направлена: в ділянку обличчя і ліву лобно-тім`яну ділянку голови в напряму спереду назад чи дещо зліва направо, в потиличну ділянку голови - в напряму ззаду наперед. Виявлені тілесні ушкодження були спричинені протягом короткого проміжку часу та виникли незадовго до смерті, не менше як від чотирикратної дії тупих предметів (предмета) в ділянку голови. Вищевказані пошкодження могли виникнути від ударів твердим тупим предметом (предметами) з обмеженою поверхнею.

При експертизі трупа не виявлено прижиттєвих тілесних ушкоджень на тулубі. Ушкодження в ділянці голови могли виникнути від не менше як чотирьох травматичних впливів, ушкодження кінцівок виникли не менше як від однієї травматичної дії в кожну анатомічну ділянку (по одній в праве передпліччя, праву кисть, коліно).

Розташування ушкоджень на різних поверхнях голови дозволяє вважати, що під час їх отримання положення потерпілого та взаєморозташування його з нападником могло змінюватись. Між отриманими тілесними ушкодженнями у вигляді черепно-мозкової травми та смертю потерпілого існує прямий причинний зв`язок. Смерть ОСОБА_14 могла настати від внутрішньо-черепної травми не менше як за 10 діб до дослідження трупа, в тому числі 17 січня 2017 року.

Зважаючи на поширеність та тяжкість черепно-мозкової травми, після отримання всього комплексу тілесних ушкоджень потерпілий не міг здійснювати цілеспрямовані дії, але міг відчувати фізичний біль до втрати свідомості. Тілесних ушкоджень, які б достеменно могли свідчити про здійснення потерпілим самозахисту, не виявлено.

Черепно-мозкова травма, що призвела до смерті потерпілого, виникла не менше як від чотирикратної дії тупого предмета з обмеженою поверхнею в ділянку голови, а саме, не менш як двократної дії в ділянку обличчя та ліву лобно-тім`яну ділянку та двократної дії в ділянку потилиці.

Зважаючи на тяжкість завданих тілесних ушкоджень, навіть за умови негайного надання медичної допомоги, після отримання всього комплексу тілесних ушкоджень прогноз щодо життя потерпілого був би неблагоприємним (т.2 а.с.84-89).

У судовому засіданні судово-медичні експерти ОСОБА_30 та ОСОБА_31 підтвердили цей висновок та додали, що при проведенні експертизи виникла необхідність більш детального дослідження голови, була проведена декапітація черепа. Травма голови була отримана за життя, довгий час тіло піддавалось дії низьких температур, під час розмерзання відбулись гнилісні процеси. Було декілька переломів черепа в потиличній і лівій лобно-тім`яній ділянці, спереду і ззаду. Пошкодження правого ока та м`яких тканин правої частини голови не прижиттєві, а результат дії зубів тварин, ознаки гниття.

Обвинувачений ОСОБА_10 вину у вчиненні злочину не визнав та показав, що 7 лютого 2017 року його запросили до відділу поліції начебто на впізнання трупа, де до нього застосовували психічне насильство і стверджували, що він знає, де знаходиться тіло ОСОБА_14 . Близько 19 години співробітники поліції запропонували йому поїхати в с. Вересоч, завели у його будинок, а самі всю ніч знаходились поряд. Вранці він сказав, що приблизно знає, де знаходиться труп, вони разом поїхали і показав. Приблизно знав місце, бо коли їхав з дружиною в електричці, вона показала йому місце вбивства. Потім заїхали додому, він взяв речі і поїхали в м. Чернігів. Співробітники поліції зупинили автомобіль серед поля, почали його бити і примушували зізнатись в убивстві. Було холодно і він погодився. Під диктовку одного з них написав заяву від 08.02.2017, в якій зізнався у вбивстві. На слідчому експерименті говорив, що вбив ОСОБА_14 арматурою, бо йому погрожували, і він боявся, що його будуть бити.

У той же час 15 січня 2017 року близько 21 години він з дружиною, дитиною та ОСОБА_14 на таксі приїхав до нього в с. Вересоч. Він знову повернувся на таксі в м. Чернігів за військовою формою і телефонував звідти дружині, яка просила купити слабоалкогольні напої. У с. Вересоч повернувся близько 22 - на початку 23 години. ОСОБА_14 і дружини вдома не було, вони були на вулиці біля автомобіля сусіда, який загруз, і було ще двоє хлопців. 16 січня 2017 року близько 4 чи 5 години дружина викликала швидку, і його забрали до Куликівської ЦРЛ. Повернувся додому близько обіду, пилив дрова з ОСОБА_14 , дружина варила їсти, і весь день вживали пиво. Близько 19 години приїхали хлопці - побратими брата дружини з АТО і залишились ночувати у літній кухні. 17 січня 2017 року о 8 годині він поїхав у госпіталь, а всі інші залишались у нього вдома. Після госпіталю поїхав до ОСОБА_32 , яка працює у м. Чернігові поблизу магазину "Прогрес", близько 16 години з ОСОБА_33 купили в ломбарді телефон, з м. Чернігова виїхав о 17 годині 30 хвилин, прибув у с. Вересоч о 18 годині 30 хвилин, зателефонував дружині і сказав, що приїхав. Дружина сиділа біля груби і була п`яна. Ще в обід, коли він їй телефонував, дружина говорила, що хлопці збираються додому. ОСОБА_14 не було, і дружина сказала, що хлопці поїхали. На її куртці та штанах бачив кров, і вона пояснила, що коли проводжала ОСОБА_14 , між ним та хлопцями виникла бійка біля залізничного вокзалу. Лише 18 січня 2017 року вона повідомила, що ОСОБА_14 мертвий, і він боявся, що у вбивстві винна дружина. 19 січня 2017 року його однокласник ОСОБА_16 і дружина з сином приїжджали до нього у госпіталь. Дорогою дружина, мабуть, повідомила ОСОБА_16 про вбивство, бо він уже знав. Вони побули хвилин 40, і ОСОБА_16 з його дружиною поїхали в с. Вересоч, де ОСОБА_16 пробув до 22-23 години. Дружина говорила, що ходила з ОСОБА_16 у лісопосадку і вони прикидали труп гілками. Також ОСОБА_16 телефонував йому і погрожував, щоб він повернув гроші за ноутбук.

Відносини між ним і ОСОБА_14 були нормальні, мотиву вбивства у нього не було. У вбивстві підозрює дружину та товаришів її брата, які до них у той день приїжджали, а під час досудового розслідування давав інші показання, щоб захистити дружину, яка у стані сп`яніння поводить себе неадекватно.

Хоча суд і не вказав у вироку, однак на технічному носії інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції, містяться показання ОСОБА_10 , який також пояснював, що під час досудового розслідування давав інші показання, бо дружині телефонували побратими її брата з невідомих номерів телефонів і погрожували, і що вважав, що вона вбила ОСОБА_14 , боявся, що її посадять до в`язниці, а тому взяв вину на себе.

Цим показанням суд дав належну оцінку і правильно не взяв їх до уваги, розцінивши як позицію захисту, про що у вироку навів ґрунтовні мотиви.

Суд правильно зазначив, що час смерті потерпілого узгоджується з показаннями свідка ОСОБА_15 , що потерпілий з обвинуваченим вийшли близько 20 години 30 хвилин на електричку, яка відправлялась у м. Чернігів о 21 годині 50 хвилин, і це відповідає розкладу руху приміських поїздів між станціями, згідно з яким поїзд "Ніжин-Чернігів" на станцію "Вересоч" прибуває о 21 годині 48 хвилин і відправляється о 21 годині 50 хвилин (т.3 а.с.23), а також з висновком судово-медичної експертизи, що смерть ОСОБА_14 могла настати ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Показаннями свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_27 , які заперечили присутність сторонніх осіб, крім потерпілого ОСОБА_14 , у господарстві обвинуваченого, спростовуються його показання, що вбивство могли скоїти побратими брата ОСОБА_15 , і жодного доказу причетності до вбивства ОСОБА_15 здобуто не було.

Оцінивши показання свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , суд дійшов переконливого висновку, що конфлікт між обвинуваченим і потерпілим стався з приводу повернення ОСОБА_16 грошей за ноутбук, який, зі слів свідка, зник з квартири, яку орендували ОСОБА_10 та ОСОБА_14 , поки він там гостював. І обвинувачений не заперечував, що разом з ОСОБА_14 погодився відшкодувати свідку вартість ноутбуку, хоча в дійсності робити це не збирався. А тому висновки суду, що саме було причиною конфлікту і мотивом вбивства, підтверджуються належними і допустимими доказами.

Стверджуючи про недопустимість показань свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_15 і ОСОБА_23 , обвинувачений не наводить передбачених для цього законом підстав, які б свідчили, що їхні показання суд отримав з порушеннями, адже всі його доводи зводяться до того, що свідки дають неправдиві показання, хоча суд першої інстанції дійшов протилежного висновку.

Про нібито погрози з боку сторони обвинувачення ОСОБА_16 та ОСОБА_15 суду не повідомляли, відомості про те, що ОСОБА_15 була незаконно затримана разом з ОСОБА_10 , у кримінальному провадженні відсутні, і за показаннями обвинуваченого він сам прибув у відділ поліції після телефонного дзвінка з пропозицією впізнати тіло потерпілого, після чого був затриманий і його привезли в с. Вересоч.

Додатково колегія суддів звертає увагу на те, що свідок ОСОБА_16 в ході досудового розслідування, зокрема, під час слідчого експерименту 13 квітня 2017 року повідомив та на місці - біля приймального відділення військового госпіталю показав, за яких обставин ОСОБА_10 зізнався йому у вбивстві ОСОБА_14 під час конфлікту через ноутбук і просив переховати тіло (т.1 а.с.135-137). Ніяких розбіжностей між цими даними та показаннями свідка в суді першої інстанції немає. А показання свідка в тій частині, що ОСОБА_10 йому постійно телефонував на направляв sms-повідомлення, щоб він переховав тіло потерпілого, чого він намагався уникнути, підтверджуються інформацією за результатами опрацювання даних, отриманих під час тимчасового доступу до речей і документів, якими володіють оператори мобільного зв`язку. Згідно з цими даними ОСОБА_10 тільки 18 січня 2017 року здійснив 19 вихідних дзвінків, направив одне повідомлення, і з 19 по 22 січня 2017 року продовжує систематично телефонувати свідку та направляти йому повідомлення (т.3 а.с.24-73).

Показання обвинуваченого, що свідок та його дружина разом поїхали від нього з госпіталю в с. Вересоч і приховали труп ОСОБА_14 , ОСОБА_34 та ОСОБА_15 категорично заперечили та показали, що з госпіталю поїхали на вокзал, а звідти - кожен до себе додому.

Підстав, з яких ці свідки могли оговорювати обвинуваченого, в ході судового розгляду не встановлено, і жодних суперечностей їх показання не містять.

Про неправдивість показань ОСОБА_10 , серед іншого, свідчить те, що, приховавши від працівників поліції і свідка ОСОБА_23 той факт, що потерпілий напередодні зникнення гостював у нього вдома, свою поведінку він логічно пояснити не міг, хоча достовірно знав, що розпочалися пошуки ОСОБА_14 .

Крім того, обвинувачений постійно змінює позицію захисту, яка є непослідовною. У суді першої інстанції ОСОБА_10 показав, що до вбивства ОСОБА_14 можуть бути причетні побратими брата його дружини, які ночували у них в літній кухні, що спростували свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_27 , і що він зізнався у вбивстві ОСОБА_14 , оскільки вважав, що до цього причетна його дружина, яка неадекватно себе поводить у стані алкогольного сп`яніння, під час руху в електричці показала йому, де знаходиться тіло потерпілого, а він намагався її захистити, взявши вину на себу. Після постановлення вироку вже в апеляційній скарзі ОСОБА_10 стверджує про наявність підстав вважати, що вбивство ОСОБА_14 вчинив ОСОБА_16 , який постійно телефонував і погрожував йому і потерпілому у зв`язку з неповерненням грошей за ноутбук. Під час апеляційного розгляду в попередньому складі суду обвинувачений, висловлюючи доводи на підтримку апеляційної скарги, повідомив, що останніми, хто бачив живим ОСОБА_14 , були він, його дружина, її малолітній син, а також хлопець на ім`я ОСОБА_35 , якого довели додому, а ОСОБА_14 провели на станцію, але чекати потяг не стали, бо дитина замерзла. Вже в судовому засіданні суду апеляційної інстанції у цьому складі ОСОБА_10 повідомляє, що разом з дружиною та її сином провів ОСОБА_14 до центральної дороги, після чого повернулися додому.

На пропозицію колегії суддів пояснити причину зміни позиції та уточнити характер погроз ОСОБА_16 . ОСОБА_10 пояснив, що про те, як він, ОСОБА_15 і її син провели ОСОБА_14 , він вирішив розповісти, тому що це є правдою, що є недоречним, зважаючи на те, що дати правдиві показання раніше йому ніщо не заважало. Що ж стосується ОСОБА_16 , то, зі слів обвинуваченого, свідок погрожував звернутися в поліцію, якщо йому не повернуть гроші за ноутбук. Однак попередження свідком про звернення до правоохоронного органу ніяким чином не можна розцінювати як погрозу, оскільки звернення в поліцію з повідомленням про вчинення щодо нього кримінального правопорушення є реалізацією права на захист від суспільно небезпечного діяння, а не погрозою і, відповідно, мотивом для вбивства. При цьому ОСОБА_10 вже висуває версію про причетність до вбивства і ОСОБА_16 , і ОСОБА_15 , незважаючи на те, що нібито разом з нею в останнє бачив ОСОБА_14 живим.

Крім того, звідки у ОСОБА_14 на одязі його кров, і чому він стільки разів телефонував ОСОБА_16 , ОСОБА_10 пояснити не зміг. Також в судовому засіданні 28.09.2017 на запитання суду обвинувачений відповів, що телефонував зі слідчого ізолятора своїй дружині, оскільки хотів уточнити, які показання вона давала, бо йому було цікаво, у той час як за показаннями свідка ОСОБА_15 цей дзвінок був здійснений виключно для того, щоб вона нікому не говорила, що він розповів їй, що вбив ОСОБА_14 .

Суд першої інстанції ретельно перевірив показання ОСОБА_10 , що він зізнався у вчиненні вбивстві ОСОБА_14 внаслідок застосування до нього психологічного та фізичного насильства і правильно відкинув їх.

Під час складання протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, будучи забезпечений захисником, ОСОБА_10 про такі обставини не повідомляв. Свідки ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_17 і ОСОБА_20 , які, фактично, затримали ОСОБА_10 і були присутні при проведенні огляду місця події за його участю, категорично заперечили застосування до останнього будь-яких заходів примусу.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 131 від 14.02.2017 при зовнішньому огляді ОСОБА_10 видимих тілесних ушкоджень виявлено не було (т.2 а.с.105), хоча обвинувачений повідомляв, що коли працівники поліції викинули його з автомобіля, то наносили удари ногами по тілу.

Крім того, із заявами про вчинення щодо нього кримінального правопорушення з повідомленням фактичних обставин незаконного поводження з ним, що б створювало обов`язок її розслідування, обвинувачений не звертався.

Колегія суддів не погоджується з доводами обвинуваченого про недопустимість речових доказів, якими визнано одяг та біологічні зразки потерпілого, оскільки вони не відкривались стороні захисту і були вилучені під час незаконного огляду місця події, і, як наслідок, висновків експертів, об`єктом дослідження яких були ці речові докази.

Згідно з ч.ч.1, 12 ст.290 КПК України, визнавши зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний повідомити підозрюваному, його захиснику, законному представнику та захиснику особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування.

Якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази.

Між тим, за приписами ч.10 ст.290 КПК України у разі зволікання при ознайомленні з матеріалами, до яких надано доступ, слідчий суддя за клопотанням сторони кримінального провадження з урахуванням обсягу, складності матеріалів та умов доступу до них зобов`язаний встановити строк для ознайомлення з матеріалами, після спливу якого сторона кримінального провадження, щодо якої здійснюється провадження, вважається такою, що реалізувала своє право на доступ до матеріалів.

Ухвалою слідчого судді Новозаводського районного суду м. Чернігова від 27.07.2017 за клопотанням слідчого підозрюваному ОСОБА_10 та його захиснику ОСОБА_36 було встановлено строк для ознайомлення з матеріалами досудового розслідування з 28.07.2017 по 01.08.2017 (т.2 а.с.4-7), а тому ОСОБА_10 є таким, що реалізував своє право.

Крім того, зрізи нігтьових пластин, одяг і взуття потерпілого вилучалися в морзі 10 лютого 2017 року і участі в цій слідчій дії ОСОБА_10 не брав.

Посилання в апеляційній скарзі на неповноту судового розгляду, оскільки версія ОСОБА_10 про причетність інших осіб до вчиненого злочину не перевірялась і суд не досліджував речові докази, є безпідставними.

Згідно з ст.410 КПК України неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, зокрема, у разі, якщо: 1) судом були відхилені клопотання учасників судового провадження про допит певних осіб, дослідження доказів або вчинення інших процесуальних дій для підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення; 2) необхідність дослідження тієї чи іншої підстави випливає з нових даних, встановлених при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до таких загальних засад кримінального провадження, як змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості та диспозитивність, які визначені в ст.ст.22, 26 КПК України, сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. При цьому сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, а суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень.

Оскільки клопотання про дослідження речових доказів ні стороною обвинувачення, ні стороною захисту не заявлялось, вони не досліджувалися і свої висновки суд ними не мотивував.

Суд відмовив у задоволенні клопотань сторони захисту про допит як свідків сестри ОСОБА_37 про обставини затримання обвинуваченого та ОСОБА_32 , повні анкетні дані та адресу якої обвинувачений не зміг навіть повідомити. Однак показання цих осіб стороні обвинувачення не відкривалися і яким чином ці показання могли вплинути на висновки суду, обвинувачений не вказує.

Ніяким чином на висновки суду не могло вплинути і те, що в ході досудового розслідування не було встановлено місцезнаходження мобільного телефону і банківської карти потерпілого, знаряддя злочину.

Водночас, колегія суддів погоджується з доводами ОСОБА_10 про те, що його затримання було незаконним.

Згідно з ст.209 КПК України особа є затриманою з моменту, коли вона силою або через підкорення наказу змушена залишатися поряд із уповноваженою службовою особою чи в приміщенні, визначеному уповноваженою службовою особою.

Згідно з ч.3 ст.42 КПК України підозрюваний має право бути чітко і своєчасно повідомлений про свої права, а також отримати їх роз`яснення, на участь захисника у проведенні допиту та інших процесуальних дій, не говорити нічого з приводу підозри проти нього, обвинувачення чи в будь-який момент відмовитися їх давати.

На момент проведення огляду місця події ОСОБА_10 , фактично, був затриманий за підозрою у вчиненні особливо тяжкого злочину, тобто набув статус підозрюваного, що підтверджується його показаннями, показаннями свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_17 і ОСОБА_20 , які повідомили, що після того, як ОСОБА_10 7 лютого 2017 року у відділі поліції зізнався у вбивстві ОСОБА_14 , вони привезли останнього у с. Вересоч і до ранку перебували біля його домоволодіння з метою запобігти можливим спробам обвинуваченого його залишити.

За клопотанням захисника на запит суду було отримано інформацію, що ОСОБА_10 перебував у приміщенні Чернігівського відділу поліції ГУНП в Чернігівській області 7 лютого 2017 року приблизно з 10 до 12 години, де надавав пояснення. 8 лютого 2017 року ОСОБА_10 прибув до відділу близько 12 години і перебував там приблизно до 16 години, а в подальшому повторно прибув о 19 годині та був затриманий слідчим Чернігівського відділу поліції ГУНП в Чернігівській області ОСОБА_38 (т.1 а.с.206-210).

Ця інформація повністю узгоджується з показаннями обвинуваченого в частині часових проміжків його прибуття на запрошення до відділу поліції 7 лютого 2017 року, подальшого переміщення в с. Вересоч, де він під контролем працівників поліції перебував до ранку, поїздки 8 лютого 2017 року після цього знову у відділ поліції, в с. Вересоч, де він брав участь в огляді місця події, і наприкінці вже оформлення його затримання.

Ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 10.02.2014 за наслідками розгляду повідомлення захисника затримання ОСОБА_10 з 14 години 08.02.2017 і до часу постановлення ухвали про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою визнано незаконним (т.1 а.с.238-241).

При цьому всупереч вимогам ч.3 ст.42, ч.1 ст.52 КПК України про свої права він повідомлений не був, і участь захисника, яка є обов`язковою у кримінальному провадженні з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення, і який мав право бути присутнім при проведенні слідчої дії, слідчим та прокурором забезпечена не була.

Протокол затримання особи, підозрюваної у вчинення злочину, складений лише 8 лютого 2017 року, в ньому зазначений час фактичного затримання - 14 година, а в період з 15 години 38 хвилин по 18 годину 07 хвилин, тобто після фактичного затримання, за участю ОСОБА_10 проводився огляд місця події. І лише о 19 години 10 хвилин при складанні протоколу затримання була забезпечена присутність захисника (т.2 а.с.35).

З відеозапису до протоколу огляду місця події вбачається, що слідчий зачитав ОСОБА_10 положення закону про право не свідчити проти себе та право на допомогу захисника і той підтвердив, що ці права йому зрозумілі. Однак ця обставина не може мати вирішального значення, враховуючи те, що реальна участь захисника, яка у відповідності до положень ч.1 ст.52 КПК України є обов`язковою у кримінальному провадженні щодо особливо тяжких злочинів і забезпечується з моменту набуття особою статусу підозрюваного, забезпечена не була.

Згідно з ст.86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому законом.

Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатись суд при ухваленні судового рішення.

За приписами ст.87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, порушення права на захист, отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання або їх отримання з порушенням цього права.

Як зазначив суд у вироку, заяви, пояснення та показання обвинуваченого, надані на досудовому розслідуванні, він не бере до уваги та не кладе в основу обвинувачення, у зв`язку з чим підстав для визнання цих доказів недопустимими немає.

Дійсно, суд першої інстанції не посилався на показання ОСОБА_10 , отримані після його затримання та під час досудового розслідування, взагалі. Разом з тим, суд у вироку послався на показання свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_17 , ОСОБА_20 (поліцейських), а також ОСОБА_39 і ОСОБА_22 (понятих під час огляду місця події), у яких ті відтворили відомості в частині зізнання у вчиненні вбивства, отримані від обвинуваченого в період незаконного затримання і які є показаннями з чужих слів.

Відповідно до показань свідка ОСОБА_18 він як оперуповноважений проводив супроводження по даній справі за зверненням брата зниклого ОСОБА_14 . Було встановлено, що ОСОБА_14 перебував у тісних відносинах з ОСОБА_10 , востаннє потерпілого бачили в с. Вересоч, він ходив з дружиною ОСОБА_10 по селу і вживав спиртні напої. ОСОБА_10 , пояснюючи, що поліція спілкується з людьми в селі і вже все знає, погодився показати, де знаходиться тіло, та пояснив, за яких обставин вчинив вбивство. Він, ОСОБА_20 , ОСОБА_19 і ОСОБА_17 приїхали в село, оскільки ОСОБА_10 мав показати труп, обшук не проводили і ночували в автомобілі біля двору. ОСОБА_10 написав заяву про вчинення злочину, показав, де знаходиться труп, та повідомив про обставини вбивства.

Свідки ОСОБА_19 , ОСОБА_17 і ОСОБА_20 дали аналогічні показання.

Свідки ОСОБА_40 і ОСОБА_22 , які були понятими при огляді місця події, показали, що ОСОБА_10 у приміщенні службового кабінету Чернігівського ВП ГУНП добровільно розповів, як вчинив вбивство ОСОБА_14 , та погодився показати, де сховав труп. З цією метою учасники слідчої дії поїхали до станції "Вересоч", ліворуч від якої метрів за 700-800 у лісосмузі ОСОБА_10 вказав на купу гілля, під яким виявили обмерзлий труп з пробитою головою, вдягнутий у штани і чорну куртку. При цьому обвинувачений зауважив, що залишив тіло в іншій позі. У відділі поліції склали документи, їх ознайомили і вони поставили свої підписи.

Згідно з ч.7 ст.97 КПК України у будь-якому разі не можуть бути визнані допустимим доказом показання з чужих слів, якщо вони даються слідчим, прокурором, співробітником оперативного підрозділу або іншою особою стосовно пояснень осіб, наданих слідчому, прокурору або співробітнику оперативного підрозділу під час здійснення ними кримінального провадження.

Свідки - працівники поліції дали показання не лише про обставини, за яких вони встановили особу, підозрювану у вбивстві ОСОБА_14 , оскільки ОСОБА_10 , який ще раніше запрошувався до відділу поліції, приховав інформацію, що напередодні вбивства потерпілий кілька днів провів у нього в с. Вересоч. Показання свідків та понятих стосуються також зізнання обвинуваченого, місця знаходження трупа, обставин вбивства, зокрема, завдання арматурою, яку ОСОБА_10 носив у рюкзаку, кількох ударів у голову потерпілому, від чого той впав, а в подальшому каменем, який лежав поруч, ударів у голову, і саме в цій частині показання були використані судом для доведення винуватості обвинуваченого, заборона на що чітко встановлена положеннями вказаної раніше норми. А тому визнання цих доказів недопустимими навіть не потребує повторного допиту свідків.

Отже, відомості, які повідомив ОСОБА_10 під час спілкування з працівниками правоохоронних органів, у тому числі при проведенні огляду місця події, в період з 7 лютого 2017 року по 19 годину 10 хвилин 8 лютого 2017 року, за відсутності захисника та з порушенням права не свідчити проти себе, отримані з істотним порушенням прав людини і основоположних свобод, а тому вони є недопустимим доказом.

Встановивши, що доказ є недопустимим, оскільки одержаний з порушенням вимог кримінального процесуального закону, суд повинен був відкинути його із зазначенням відповідних мотивів. Однак суд першої інстанції на це уваги не звернув та необґрунтовано поклав показання свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_17 , ОСОБА_20 в частині зізнання ОСОБА_10 у вбивстві та показання свідків ОСОБА_39 , ОСОБА_22 в частині відтворення пояснень ОСОБА_10 під час огляду місця події 8 лютого 2017 року в обґрунтування своїх висновків про винуватість обвинуваченого.

Разом з тим, підстав для визнання в цілому показань свідків та даних у протоколі огляду місця події від 08.02.2017 колегія суддів не вбачає.

Виявлення трупа потерпілого на місці події стало можливим внаслідок прямих вказівок з боку обвинуваченого, який в судовому засіданні не заперечував, що йому було відомо, де знаходиться тіло потерпілого. І в кримінальному провадженні відсутні будь-які інші відомості, на підставі яких тіло потерпілого могло бути знайдено незалежно від відомостей, отриманих від обвинуваченого.

Стосовно решти доводи про недопустимість протоколу колегія суддів зауважує, що, дійсно, у вступній частині не вказано про присутність ОСОБА_10 і протокол не підписаний останнім, як це передбачено п.п.1, 3 ч.3, ч.5 ст.104 КПК України. Однак підставою для визнання доказу недопустимим є порушення порядку його отримання, а не недолік при оформленні, а участь ОСОБА_10 при проведенні слідчої дії зафіксована в описовій частині протоколу та відеозаписом. Не суперечить проведення цієї слідчого дії і вимогам ч.3 ст.214 КПК України.

Колегія суддів не вбачає невідповідності обвинувального акта, який містить відомості про прізвища, ім`я, по батькові та займані посади слідчих та прокурорів, вимогам п.п.4, 5 ч.2 ст.291 КПК України. А посилання на неконкретність висунутого обвинувачення з огляду лише на те, що в правовій кваліфікації не вказано прізвище ОСОБА_10 є вочевидь надуманими, оскільки цим обвинувальним актом висунуто обвинувачення саме ОСОБА_10 . Суто формальними є і твердження про невідповідність реєстру матеріалів досудового розслідування вимогам ст.109 КПК. У реєстрі наведено перелік процесуальних документів замість найменування процесуальних дій, як то протокол допиту замість допиту. Але це ніяким чином не перешкодило суду призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта і не могло вплинути на законність та обґрунтованість вироку.

Крім того, формулюючи обвинувачення, визнане доведеним, зокрема, в частині знаряддя злочину, механізму заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень та послідовності дій ОСОБА_10 суд знову ж таки використав відомості, отримані зі слів обвинуваченого, тобто недопустимі показання свідків та свідчення обвинуваченого, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, оскільки інші докази, які б підтверджували, що ОСОБА_10 дістав з рюкзака металеву арматуру і умисно завдав нею потерпілому не менше двох ударів у ділянку обличчя та ліву лобно-тім`яну ділянку голови, від яких останній впав на землю, а потім не менше двох ударів каменем, який підібрав із землі, в ділянку потилиці, в кримінальному провадженні відсутні.

Отже, висновки суду в цій частині не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки не підтверджуються належними та допустимими доказами, дослідженими під час судового розгляду. І, покладаючи в основу прийнятого рішення вказані раніше недопустимі докази, суд допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило ухвалити законний та обґрунтований вирок.

Згідно з ст.409 КПК України підставами для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

А тому вирок суду належить змінити, виключивши з мотивувальної частини посилання як на докази винуватості ОСОБА_10 на показання свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_17 , ОСОБА_20 в частині зізнання ОСОБА_10 у вбивстві, показання свідків ОСОБА_39 , ОСОБА_22 в частині відтворення пояснень ОСОБА_10 під час огляду місця події 8 лютого 2017 року, а також виключити з формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, вказані раніше обставини.

Разом з тим, сукупність інших доказів, які суд навів у вироку, беззаперечно доводять винуватість ОСОБА_10 в умисному вбивстві ОСОБА_14 і суд апеляційної інстанції вважає доведеним, що 17 січня 2017 року близько 21 години ОСОБА_10 , прямуючи разом з ОСОБА_14 до залізничної станції "Вересоч", знаходячись у лісопосадці, що неподалік пасажирської залізничної станції Київської дирекції Південно-Західної залізниці на лінії "Чернігів-Ніжин", що розташована у Куликівському районі Чернігівської області, під час конфлікту на ґрунті особистих неприязних відносин, які виникли раптово, з метою умисного протиправного заподіяння смерті ОСОБА_14 завдав йому невстановленим тупим предметом з обмеженою поверхнею не менше двох ударів в обличчя та ліву лобно-тім`яну ділянку голови і не менше двох ударів у потилицю, спричинивши тілесні ушкодження, від яких настала смерть потерпілого.

А тому дії ОСОБА_10 вірно кваліфіковані за ч.1 ст.115 КК України як вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли потягти скасування вироку, колегія суддів не вбачає.

Суд навів докладні мотиви прийнятого рішення за наслідками розгляду цивільних позовів потерпілої ОСОБА_11 і законного представника потерпілої ОСОБА_12 - ОСОБА_13 , стягнувши на користь ОСОБА_11 матеріальну шкоду, яка складається з витрат на поховання, в сумі 21 520 грн, і на користь ОСОБА_13 - моральну шкоду, завдану дитині смертю батька, в сумі 100 000 грн.

Згідно з ст.65 КК України суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, який характеризується позитивно, є учасником бойовий дій, а також його відношення до вчиненого діяння та його наслідків, відсутність обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, і правильно призначив ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції частини статті відповідного закону України про кримінальну відповідальність.

При призначенні покарання може бути врахована думка учасників судового провадження, але суд не пов'язаний нею. А тому посилання обвинуваченого на те, що суд погіршив його становище, оскільки призначив покарання більше, ніж просив прокурор, не ґрунтуються на вимогах закону.

Водночас, апеляційна вимога про зарахування ОСОБА_10 строку попереднього ув`язнення на підставі з ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону України № 838-VIII від 26.11.2015 заслуговує на увагу.

Згідно з ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону України № 838-VIII від 26.11.2015 "Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання", яка діяла по 20.06.2017 включно, зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

У відповідності з цією ж нормою у строк попереднього ув`язнення включався строк затримання особи без ухвали слідчого судді, суду, тримання особи під вартою як запобіжний захід, обраний суддею, судом на стадії досудового розслідування або під час судового розгляду кримінального провадження.

Приймаючи рішення про залік досудового тримання під вартою, суд на підставі ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону № 838-VIII від 26.11.2015, в період дії якого було вчинено злочин, зарахував ОСОБА_10 лише строк з 08.02.2017 (дата складання протоколу затримання) по 20.06.2017 (останній день дії Закону у вказаній редакції) включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, внаслідок чого неправильно застосував Закон України про кримінальну відповідальність.

Враховуючи положення вказаної норми і висновок щодо застосування норми права у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.08.2018 в справі № 663/537/17, згідно з яким, якщо особа вчинила злочин в період з 24.12.2015 до 20.06.2017 (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону № 838-VIII (пряма дія закону) (п.103 постанови), колегія суддів вважає за необхідне зарахувати ОСОБА_10 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з дня його фактичного затримання без ухвали слідчого судді, тобто з 07.02.2017 по день набрання вироком законної сили після постановлення ухвали Апеляційного суду Чернігівської області - 21.03.2018 включно, а також після скасування вказаної ухвали Верховним Судом з 26.09.2022 по день набрання вироком законної сили після постановлення Київським апеляційним судом цієї ухвали включно.

Отже, вирок суду належить змінити у відповідності до положень ст.ст.408, 409, 413 КПК України і в частині рішення про залік досудового тримання під вартою, оскільки суд не застосував закон, який підлягає застосуванню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 27 листопада 2017 року щодо ОСОБА_10 змінити.

Виключити з мотивувальної частини вироку посилання як на докази винуватості ОСОБА_10 на показання свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_17 , ОСОБА_20 в частині зізнання ОСОБА_10 у вбивстві та показання свідків ОСОБА_39 , ОСОБА_22 в частині відтворення пояснень ОСОБА_10 під час огляду місця події 8 лютого 2017 року.

Виключити з мотивувальної частини вироку з формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, а саме, встановлених судом обставин вчинення ОСОБА_10 злочину дані про знаряддя, механізм заподіяння ушкоджень, послідовність дій, встановивши, що ОСОБА_10 за встановлених судом обставин, на ґрунті особистих неприязних відносин з метою умисного протиправного заподіяння смерті ОСОБА_14 завдав йому невстановленим тупим предметом з обмеженою поверхнею не менше двох ударів в обличчя та ліву лобно-тім`яну ділянку голови і не менше двох ударів у потилицю, спричинивши тілесні ушкодження, від яких настала смерть потерпілого.

Відповідно до вимог ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону № 838-VIII від 26 листопада 2015 року зарахувати ОСОБА_10 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 7 лютого 2017 року по 21 березня 2018 року, з 2 березня 2021 року по 8 червня 2021 року, з 26 вересня 2022 року по 10 січня 2023 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

У решті вирок залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу суду апеляційної інстанції може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3