ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3699/22 Справа № 205/1577/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого, судді - доповідача ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
обвинуваченого (в режимі відеоконференції) ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
прокурора ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2022 року про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у с. Олександрівка Покровського району Дніпропетровської області, громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України,-
ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2022 року в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , щодо зміни запобіжного заходу на цілодобовий домашній арешт відмовлено.
Клопотання прокурора ОСОБА_9 , про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 задоволено та продовжено вказаний запобіжний захід до 24-00 години 31 грудня 2022 року включно.
Мотивуючи прийняте рішення, суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_6 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні інкримінованого злочину, за який передбачене покарання у виді довготривалого позбавлення волі, з конфіскацією майна, що може спонукати останнього до переховування з метою уникнення від кримінальної відповідальності. Також судом враховано і діючий в Україні правовий режим воєнного стану та географічну близькість тимчасово окупованих територій, що в своїй сукупності свідчить про наявність у обвинуваченого реальної можливості переховування від суду шляхом виїзду на вказані території, де на даний час відсутній контроль правоохоронних органів України за процесуальною поведінкою осіб, які притягаються до кримінальної відповідальності.
Доводи захисту щодо наявності постійного місця проживання, відсутності намірів ухилятись від суду та впливати на свідків, не визнано підставою для зміни запобіжного заходу, оскільки встановлені ризики не зменшились, а більш м`який запобіжний захід не забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

В апеляційній скарзі захисник просить ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2022 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати до ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з покладанням процесуальних обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України.
В обґрунтування апеляційних вимог вказує на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення вимог кримінального процесуального закону.
Вказує на те, що обвинувачений дотримується належної процесуальної поведінки, а судом встановлено існування лише одного ризику, який зумовлений тяжкістю скоєного злочину, у зв`язку з чим подальше продовження тримання під вартою обвинуваченого є необґрунтованим.
Зазначає про те, що судом не взято до уваги, що ОСОБА_6 на протязі тривалого часу утримується під вартою, а заявлені ризики є надуманими, оскільки органом досудового розслідування за довготривалий час утриманні під вартою не надано доказів незаконного впливу на свідків, перешкоджання досудовому розслідуванню, а також здійснення спроб переховування.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого та захисника, які апеляційну скаргу підтримали, на її задоволенні наполягали з викладених у ній підстав; прокурора, який заперечував проти апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду і відсутність підстав для застосування до обвинуваченого менш обтяжливого запобіжного заходу; дослідивши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що остання не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України запобіжний захід у виді тримання під вартою є винятковим і застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язані встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і на які вказує слідчий або прокурор;

недостатність застосування більш м`яких запобіжних засобів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою окрім відомостей, зазначених у ст. 184 КПК України, має містити:

виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився, або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою;
виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції при продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання ОСОБА_6 під вартою цих вимог закону дотримався у повному обсязі.
Як було грунтовно встановлено судом, ОСОБА_6 небезпідставно підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, а також відносно останнього існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які не зменшились, а застосування альтернативного запобіжного заходу не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного.
Небезпідставність пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення підтверджується матеріалами кримінального провадження, які в своїй сукупності свідчать про вірогідну причетність останнього до інкримінованого злочину.
Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.2004 р. у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства», для вирішення питання про обрання запобіжного заходу факти, що викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеню, необхідного для засудження або навіть пред`явлення обвинувачення, а згідно рішення Європейського суду з прав людини від 30.08.1998 р. у справі «Кемпбелл та Хартлі проти Сполученого Королівства» наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або відомостей, на підставі яких об`єктивний спостерігач зробив би висновок, що дана особа могла б скоїти злочин. Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 14.03.1984 у справі «Феррарі-Браво проти Італії», зазначено, що не можна ставити питання про те, що арешт або тримання під вартою до суду є виправданими тільки тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, оскільки це є завданням розслідування, сприяти якому і має тримання під вартою.

Також необхідно зазначити, що на даному етапі провадження суд не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема оцінювати докази з точки зору їх допустимості і достатності для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчинені кримінальних правопорушень. Суд на підставі сукупності отриманих доказів повинен визначити лише, чи є причетність особи до вчинення злочину вірогідною та достатньою для продовження застосованого до неї запобіжного заходу, у зв`язку із чим доводи апеляційної скарги у цій частині колегія суддів оцінює як безпідставні.
Вирішуючи питання про необхідність продовження запобіжного заходу у вигляді тримання підозрюваного під вартою, колегія суддів приходить до висновку, що процесуальні ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, не зменшилися і виправдовують продовження такого запобіжного заходу.
Так, відповідно до наданих матеріалів ОСОБА_6 небезпідставно обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до особливо тяжких злочинів, за яке передбачене покарання до дванадцяти років позбавлення волі з конфіскацією майна, а отже існує реальний ризик того, що останній, будучи обізнаним про ступінь тяжкості інкримінованих йому злочинів та покарання, яке загрожує йому у разі визнання його винуватим, може переховуватись від слідства та суду.
В контексті практики ЄСПЛ ризик втечі обвинуваченого оцінюється не лише на основі суворості можливого вироку, а має досліджуватися з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня. Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.
Колегія суддів зважає на те, що тяжкість можливого покарання хоча сама по собі і не може бути підставою для тримання особи під вартою, втім підлягає врахуванню у сукупності з іншими встановленими ризиками та свідчить про їх особливу вагомість.
Крім того обвинувачений ОСОБА_6 , перебуваючи на свободі, може незаконно впливати на свідків у даному провадженні, що свідчить про існування і вагомість ризику незаконного впливу на свідків з метою схилення до надання показань певного змісту.
Враховуючи тяжкість та характер інкримінованого кримінального правопорушення, яке є особливо тяжким злочином у сфері незаконного обігу наркотичних речовин, колегія суддів не вважає відомості про особу ОСОБА_6 достатньою підставою для застосування менш обтяжливого запобіжного заходу.
Крім того колегія суддів враховує, що обвинувачений офіційно не працевлаштований, легального джерела доходу не має, у зв`язку з чим ризик продовження злочинної діяльності з метою отримання доходу є обґрунтованим.
На підставі наведеного апеляційний суд приходить до висновку про обгрунтованість клопотання слідчого, оскільки він довів обставини, які виправдовують подальше обмеження права обвинуваченого перебувати на волі. Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства. Відтак, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою має забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.
Обговорюючи питання про можливість усунення вказаних ризиків у менш обтяжливий спосіб, ніж продовження тримання ОСОБА_6 від вартою, колегія суддів вважає, що встановлені щодо цього обвинуваченого ризики з числа передбачених ст. 177 КПК України є виключно вагомими, з часу застосування до цього обвинуваченого запобіжного заходу не зменшитися і не можуть бути усунуті шляхом застосування іншого запобіжного заходу.
Будь-яких істотних порушень кримінального процесуального закону при постановленні зазначеної ухвали судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому за наслідками апеляційного розгляду колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення, а ухвалу суду - залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 183, 194, 405, 407, 419, 422 КПК, колегія суддів,-
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 - залишити без задоволення.
Ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2022 року про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3