справа № 631/1444/16-к
провадження № 1-кп/631/2/22
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2022 року селище міського типу Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю

з боку сторони обвинувачення:

прокурора ОСОБА_2

представника потерпілої адвоката ОСОБА_3

з боку сторони захисту:

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

а також:

секретаря судового засідання ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 1 приміщення суду в селищі міського типу Нова Водолага Харківської області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12 жовтня 2015 року під № 0000818, щодо обвинувачення:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Єлгава Латвії, громадянина України,

із середньо-технічною освітою, одруженого,

який має на утриманні двох малолітніх синів -

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,

працює водієм в ФГ «Шиленка Олександра Івановича»,

раніше не судимий, зареєстрований та фактично мешкає за адресою:

АДРЕСА_1 ;

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 Кримінального кодексу України, -

в с т а н о в и в:

11 жовтня 2015 року приблизно о 15 годині 00 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем «ЗІЛ-ММЗ 554М», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , та рухаючись по вулиці Шкільна села Рябухіно Нововодолазького району Харківської області з боку селища міського типу Нова Водолага в напрямку села Бірки в районі будинку № 2, ОСОБА_4 грубо порушив вимоги пунктів 12.3, 13.1, 13.3 і 13.4 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року (із змінами та доповненнями), відповідно до яких:

-у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди (пункт 12.3 Правил);

-водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу (пункт 13.1 Правил);

-під час обгону, випередження, об`їзду перешкоди (зустрічного роз`їзду необхідно дотримуватись безпечного інтервалу, щоб не створювати небезпеки для дорожнього руху (пункт 13.3 Правил);

-якщо зустрічний роз`їзд утруднений, водій, на смузі руху якого є перешкода чи габарити транспортного засобу, яким він керує, заважають зустрічному руху, повинен дати дорогу. На ділянках доріг, позначених знаками 1.6, 1.7, за наявності перешкоди дати дорогу повинен водій транспортного засобу, що рухається на спуск (пункт 13.4 Правил),-

й скоїв зіткнення з мотоциклом «ІЖ Планета-3», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_9 , який рухався йому на зустріч. Порушення правил безпеки дорожнього руху ОСОБА_4 полягає у тому, що він, керуючи транспортним засобом «ЗІЛ-ММЗ 554М» і рухаючись по спуску, частково займаючи полосу для зустрічного руху, наближаючись до повороту, не надав перевагу транспортному засобу меншого габариту - мотоциклу та допустив зіткнення з ним. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водій мотоциклу ОСОБА_9 отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких загинув на місці пригоди. Згідно з висновком судово-медичної експертизи причиною його смерті стала закрита тяжка черепно-мозкова травма з забиттям головного мозку, мозжечка, крововиливом під м`які мозкові оболонки. Порушення правил безпеки дорожнього руху, встановлені у діях ОСОБА_4 , згідно з висновком автотехнічної експертизи перебувають у причинному зв`язку з виникненням події.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 винним себе у пред`явленому обвинуваченні не визнав повністю й пояснив, що 11.10.2015 року біля 15 годин 00 хвилин він, керуючи автомобілем марки «ЗІЛ» на підставі наявного трудового договору з ФГ Шиленко, рухався на відстані приблизно 25 см від правої межі проїжджої частини по сухій дорозі повністю завантажений кукурудзою, десь 5 тонн 100 кілограмів, в селі Рябухіно по вулиці Шкільній з боку селища міського типу Нова Водолага в бік села Бірки зі швидкістю приблизно 40 км/год. Ширина його автомобіля складала десь 2,5 метрів. Наближаючись до повороту, почав частково пригальмовувати, оскільки на цьому відрізку автошляху декілька поворотів, які зарослі деревами, кущами та високою травою, проте йому на зустріч із-за повороту виїхав мотоцикл марки «ІЖ» під керуванням потерпілого, який рухався приблизно 40 - 50 км/год по зустрічній, тобто його автомобіля, смузі, внаслідок чого він негайно загальмував з метою повної зупинки. Натомість уникнути зіткнення не вдалося. Буквально через пару секунд з повороту виїхало ще декілька мотоциклів, які зупинилися до місця зіткнення. Він вийшов з автомобіля та побачив, що потерпілий знаходиться під автомобілем, а тому на прохання друзів потерпілого, що були свідками події, здав назад, щоб можна було потерпілого дістати, який на той момент ще мав ознаки життя. Здавши трішки назад на декілька метрів, потерпілого витягли разом із мотоциклом, почали надавати першу допомогу, оскільки в нього була розбита голова та викликали карету швидкої допомоги.

Не зважаючи на невизнання обвинуваченим ОСОБА_4 своєї вини в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні (повідомленій підозрі) та не підтвердженням ним його фактичних обставин, його винуватість доведена всіма зібраними, наданими судові та дослідженими у судовому засіданні у повній відповідності до вимог діючого кримінального процесуального кодифікованого закону України доказами у їх сукупності.

Так, потерпіла ОСОБА_10 у судовому засіданні показала, що біля 10 років поспіль була опікуном покійного ОСОБА_9 , який є для неї онуком по крові. В день дорожньо-транспортної пригоди 11 жовтня 2015 року він із другом ОСОБА_11 вирішили поїхати в село Рябухіно по яблука на мотоциклах. Онук їхав на мотоциклі «ІЖ - Планета». Нарвавши яблук по дорозі додому хлопці зустріли своїх друзів ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , з якими поїхали назад. Біля четвертої години вечора прийшла сусідка і сказала їй, що до неї зателефонував її син ОСОБА_11 , який повідомив, що ОСОБА_9 розбився на мотоциклі. Вони зібрались і поїхали на місце події - в`їзд в село Рябухіно. Прибувши на місце побачили онука, який лежав відсторонь від мотоцикла. На асфальті були сліди гальмування, проте чи вони від машини, чи від мотоцикла їй достеменно не відомо. Обвинувачений був на місці події, але їй нічого не пояснив, хоча його машина стояла на зустрічній стороні, по який їхав онук. Вказала, що дійсно загиблий прав водія не мав, проте це його до життя не поверне.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 показав, що 11 жовтня 2015 року до обіду, тобто до 12 години, вони з ОСОБА_9 вирішили поїхати втрьох із його родичом ОСОБА_14 по яблука в село Рябухіно Нововодолазького району Харківської області на мотоциклах: він із ОСОБА_15 на його мотоциклі, а ОСОБА_16 на своєму з коляскою. Нарвавши яблук та через дві-три години повертаючись назад, десь між селами Рябухіно та Борки вони зустріли друзів ОСОБА_17 і ОСОБА_18 , які теж їхали по яблука, тому повернули та поїхали з цими друзями за компанію назад. На в`їзді в село Рябухіно ОСОБА_19 їхав першим, потім він, потім загиблий ОСОБА_20 , а вже за ним ОСОБА_21 . Вони усі їхали приблизно з однаковою швидкість від 40 до 55 кілометрів на годину та на відстані десь метрів п`ять - десять один від одного. Проте ОСОБА_9 вирішив їх обігнати, а тому виїхав першим, потім за ним виїхав він, потім ОСОБА_19 , а ОСОБА_21 був останнім. Безпосередньо перед поворотом потерпілий, заходячи в нього, з`їхав частково на зустрічну смугу, щоб зменшити кут повороту, й виходячи з повороту виїхав на свою смугу. Натомість в цей момент його збила вантажна машина, так як дорога така, що двом машинам важко розминутися. Дорожньої розмітки зовсім не має. Оскільки він їхав одразу позаду ОСОБА_9 , то бачив, що друга збили на його стороні дороги. При цьому загиблий аж вилетів під вантажівку, бо вона висока. З якою швидкістю їхав цей автомобіль, він сказати не в змозі, проте вважає, що той не гальмував, оскільки протягнув ОСОБА_22 під колесами півтора метра. Зупинивши свої мотоцикли, вони усі зістрибнули з них та побігли допомагати другові, який знаходився під днищем машини. В цей момент вони бачили, що водій вантажівки вийшов з машини розгублений, переляканий. Вони попрохали його трохи здати назад, бо не могли витягнути ОСОБА_9 , на що обвинувачений так і зробив. Вони витягнули потерпілого з під коліс, а мотоцикл залишили там. Потім на їх прохання обвинувачений дав аптечку й вони, залишаючи друга на узбіччі, перемотали йому голову бинтом, залили перекисом. В цей момент, той був ще живий, хоча і непритомний, дихав. Взагалі ОСОБА_9 одразу був непритомний, з його голови йшла кров, яка була на всій її ділянці. Взуття на ньому не було, бо воно позлітало. Надавши першу допомогу, викликали швидку. Весь цей час обвинувачений стояв на місці, нікуди не збігав, до потерпілого не підходив і ніяких дій на допомогу не робив. ОСОБА_23 поїхав на мотоциклі назустріч швидкій, яка дісталась місця пригоди хвилин через 10. Медсестра здивувалась тому, що ОСОБА_22 посинів й пояснила, що той помер. Тобто на момент їх прибуття потерпілий живим вже не був. Хтось викликав поліцію. Пояснив, що місце, де сталась пригода, вузьке. Вантажівка стояла на середині дороги так, що як би їхав ще один вантажний автомобіль, вони б не розминулися. Від його коліс до узбіччя десь по пів метра, що фактично свідчить про те, що він трохи був на своїй стороні, а трохи - на зустрічній. Вказав, що в нього права є, а у померлого дійсно посвідчення водія не було. Їхали вони так: він зі швидкістю 50-55 кілометрів за годину, а ОСОБА_9 трішки менше, бо його мотоцикл із коляскою, що заважало їхати швидко, тобто його швидкість була в районі 50 кілометрів на годину. Слідів гальмування не бачив, на місці аварії узбіччя не було. Проте наявні були сліди подряпин дороги мотоциклом, адже його склало. Вточнив, що погодні умови у той день були хороші, сонце, дощу чи мокрого асфальту не було. Видимість обмежував сам поворот, бо він більше 90 до 120 градусів, закруглений. З боку кущі, внаслідок чого нічого не бачити метрів по два, навіть більше. Натомість справа навіть не в кущах, а саме в куті повороту. Вони з дороги з`їхали аж в кущи. Вважав, що обвинувачений мав змогу уникнути зіткнення, якби взяв правіше.

Крім того, допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_13 показав, що 11 жовтня 2015 року у період часу з 12 до 16 години, більш точно час він вже не пам`ятає, вони разом з ОСОБА_24 вирішив поїхати за яблуками, й по дорозі зустріли ОСОБА_25 , ОСОБА_26 і ОСОБА_27 , які з ними теж поїхали за компанію. Він їхав першим, за ним ОСОБА_21 , потім ОСОБА_28 , а ОСОБА_16 позаду усіх. Потім той вирішив їх обігнати, й вони їхали так: ОСОБА_16 , за ним ОСОБА_28 , потім ОСОБА_21 . Коли загиблий входив у поворот, то зрізав кут, а потім знов виїхав на свою смугу, проте в цей момент сталось зіткнення, і, оскільки він теж входив у поворот, то побачив, що автомобіль протягнув потерпілого. Від удару коляска злетіла і лягла на правий бік, під нею був слід від машини. З якою точно швидкістю їхав вантажний автомобіль під керуванням обвинуваченого пояснити не може, хоча, на його думку, десь біля 20 кілометрів на годину, ураховуючи момент дорожньо-транспортної пригоди та волочіння загиблого ще після зіткнення. Після зіткнення усі хлопці з`їхали на узбіччя, покидали мотоцикли та побігли до ОСОБА_9 . В цей момент з вантажівки вийшов водій, якого вони попрохали трохи здати назад задля того, щоб з-під коліс витягнути потерпілого. Витягнувши друга, вони викликали швидку, узяли аптечку у водія, надали першу допомогу потерпілому, який ще був живий, лежав на узбіччі та хрипів. На час приїзду медиків, він вже помер. Потім хтось викликав поліцію. Пояснив, що загиблий посвідчення водія не мав. Дорога, на якій сталась аварія, вся в вибоїнах, ямах, не розчищена із гілками на узбіччі. Поворот взагалі в кущах, видимість погана. Вказав, що усі вони їхали приблизно з однаковою швидкістю 40 - 50 кілометрів за годину. Вантажівка була розташована по центру дороги, зачіпляючи зустрічну смугу. ЇЇ водій мав змогу маневрувати, міг взяти праворуч, щоб їхати по своїй смузі. Зазначив, що обвинувачений потерпілому не допомагав, а просто стояв, навіть не допоміг їм віднести ОСОБА_26 на узбіччя. Пояснив, що в момент пригоди погодні умови були нормальні: ясно, нехмарно, без дощу.

Таким чином, потерпіла ОСОБА_10 , а також свідки ОСОБА_11 і ОСОБА_13 безпосередньо допитані у судовому засіданні надали логічні, послідовні та такі, що узгоджуються між собою та ґрунтуються на фактичних обставинах справи й матеріалах кримінального провадження показання. Доказів їх недостовірності не надано, а тому суд вважає за можливе покласти їх в основу судового рішення, що ухвалюється.

Крім наведених вище показань, вина обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні злочинного діяння також доведена наступними письмовими доказами.

Протоколом огляду місця дорожньо-транспортної події, схемою та фото таблицею до нього, складених 11.10.2015 року старшим слідчим СВ розслідування ДТП СУ ГУМВС України в Харківській області майором міліції ОСОБА_29 , в присутності двох понятих, за участю спеціаліста-автотехніка ОСОБА_30 та у присутності водія ОСОБА_4 зафіксовані обстановка, обставини та місце вчинення злочину. Так, ним встановлено, що місце дорожньо-транспортної пригоди знаходиться на проїзній частині дороги по вулиці Шкільній біля будинку № 2 у селі Рябухіно Нововодолазького району Харківської області, зафіксовано місце розташування вантажного автомобілю марки «Зіл», номерний знак НОМЕР_1 , та трупу потерпілого ОСОБА_9 (т. 3 а. с. 97 - 100, 101, 103 - 107).

Зі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (серії НОМЕР_3 ), виданого Центром ДАІ 6313, вбачається, що з 23.03.2014 року за ОСОБА_31 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ,- зареєстровано транспортний засіб синього кольору, 1982 року випуску, марки «ЗИЛ-ММЗ», типа вантажний самоскидний, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 (т. 3 а. с. 118).

Згідно з протоколом перевірки технічного стану транспортного засобу № 2-15, складеним 28.03.2015 року ТОВ «ХАРКІВ АВТО ТРЕЙД» транспортний засіб -вантажний самоскидний автомобіль марки «ЗИЛ-ММЗ», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , визнаний технічно справним (т. 3 а. с. 120).

Відомостями, що містяться в Посвідченні водія (серії АХВ № 100291), виданого 30.12.2008 року ВРЕР № 13 ГУМВС України в Харківській області на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , підтверджується факт належності законного права останнього на керуванням вантажними транспортними засобами (т. 3 а. с. 122).

Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/3053921 підтверджується факт страхування ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,- в ПРИВАТНОМУ АКЦИОНЕРНОМУ ТОВАРИСТВІ «КИЇВСЬКИЙ СТРОХОВИЙ ДІМ» своєї цивільно-правової відповідальності у період часу з 00 годин 00 хвилин 28 березня 2015 року по 27 березня 2016 року включно, як водія транспортного засобу марки «ЗИЛ-ММЗ», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , в межах відповідного ліміту на одного потерпілого: за шкоду заподіяну життю і здоров`ю - 100000,00 гривень; за шкоду, заподіяну майну - 50000,00 гривень; із франшизою в розмірі 1000,00 гривень (т. 3 а. с. 119).

Таким чином, наведеними доказами доведено, що обвинувачений ОСОБА_4 в момент вчинення ним злочину керував відповідним транспортним засобом на достатній правовій підставі, застрахувавши свою цивільно-правову відповідальність на випадок дорожньо-транспортної пригоди.

Окрім зазначеного, вина обвинуваченого ОСОБА_4 також доведена наступними письмовими доказами.

Протоколом проведення слідчого експерименту та схемою до нього, складених 04.05.2016 року в селі Рябухіне Нововодолазького району Харківської області слідчим СУ ГУНП в Харківській області лейтенантом поліції ОСОБА_32 у період часу з 14 годині 30 хвилин по 17 годині 50 хвилин, в присутності двох понятих ОСОБА_33 та ОСОБА_34 , за участю захисника ОСОБА_5 і свідка ОСОБА_4 , без застосування технічних засобів фіксації, з метою перевірки і уточнення відомостей, які мали місце 11.10.2015 року близько 15 годин 00 хвилин в селі Рябухіне Нововодолазького району Харківської області, зафіксовані перевірка та уточнення відомостей щодо обстановки, обставин та місця дорожньо-транспортної події, яка сталась 11 жовтня 2015 року, а саме. Проїжджа частина в місці дорожньо-транспортної пригоди має асфальтобетонне покриття, горизонтального профілю для руху транспортних засобів в двох напрямках, шириною 4,6 метрів. Погодні умови та рівень освітлення відповідає тим умовам, які були на момент дорожньо-транспортної пригоди. Дорожня обстановка не відповідає тій, яка була 11.10.2015 року , а саме: відсутні насаджень, кущів на правій стороні узбіччя та на куті повороту. Свідок ОСОБА_35 розповів механізм ДТП, тобто, що 11.10.2015 року о 15 годині 00 хвилин він керував технічно-справним автомобілем «ЗИЛ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухався в селі Рябухіне з боку селища міського типу Нова Водолага до села Безпалівка. Швидкість автомобіля дорівнювала близько 25 (40) кілометрів на годину. Наближаючись до вулиці Шкільної в селі Рябухіно, ОСОБА_35 назустріч виїхав мотоцикл «ІЖ» зеленого кольору, який був з водієм, без пасажирів. Після чого відбулося зіткнення. Мотоцикл «ІЖ» рухався по своїй полосі, однак побачивши автомобіль «ЗИЛ» або злякався, або його занесло, або він не вписався в поворот. Після зіткнення, автомобіль «ЗИЛ» протягнув мотоцикл «ІЖ», по ходу руху автомобіля, при цьому «ЗИЛ» перебував в пригальмованому стані та залишив подряпини на асфальті. Після зіткнення та при гальмуванні автомобіль «ЗИЛ» почало тягнути ліворуч, так як він був завантажений кукурудзою, вагою близько 5,0 тон. Також було зроблено по секундне розсунення транспортних засобів в зворотному напрямку для встановлення об`єктивної (взаємної) видимості, виходячи з того, що автомобіль ЗИЛ рухався зі швидкістю 40 км/годину, тоді водій побачив мотоцикліста за 1,5 секунди до зіткнення, тобто на відстані 34,1 метр, радіус заокруглення дорівнює 24,6 метра на глибині 3,30 метрів. Ширина автомобіля ЗИЛ дорівнює 2,5 метра, довжина - 6,35 метрів, висота кабіни - 2,2 метри. Шляхом заїзду із закритим спідометром встановлено, що автомобіль ЗИЛ рухався зі швидкістю 25 км/годину. При повторному по секундному розсуненню, виходячи зі швидкості 25 км/годину, видимість автомобіля ЗИЛ складала 36,2 метри. Швидкість руху мотоциклу була близько 40 км/годину, місце наїзду розташоване на відстані 1,4 метри від правого краю проїжджої частини. Від місця зіткнення до зупинки автомобіль «Зил» подолав відстань 11,9 метрів, при цьому загальна довжина подряпин дорівнює 4,40 метрів. Початок подряпин розпочинається на відстані 14,5 метрів від кута будинку № 2 по вулиці Шкільній в селі Рябухіне. При проведенні експерименту використовувався автомобіль «ЗИЛ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , велосипед жовто-красного кольору, рулетка, крейда. Складено схему (т. 3 а. с. 160 - 162, 163).

Протоколом проведення слідчого експерименту та схемою до нього, складених 09.06.2016 року в селі Рябухіне Нововодолазького району Харківської області слідчим СУ ГУНП в Харківській області лейтенантом поліції ОСОБА_32 у період часу з 11 годині 45 хвилин по 13 годині 30 хвилин, в присутності двох понятих ОСОБА_36 та ОСОБА_37 , за участю свідка ОСОБА_13 і спеціаліста ОСОБА_38 , без застосування технічних засобів фіксації, з метою перевірки і уточнення відомостей, які мали місце 11.10.2015 року близько 15 годин 00 хвилин в селі Рябухіне Нововодолазького району Харківської області, зафіксовані перевірка та уточнення відомостей щодо обстановки, обставин та місця дорожньо-транспортної події, яка сталась 11 жовтня 2015 року, а саме. Погодні умови, дорожня обстановка та рівень освітлення відповідає тим умовам, які були на момент дорожньо-транспортної пригоди. ОСОБА_13 зазначив, що кущі які були зрізані, вже доросли до того стану, який був до зрубу. В подальшому свідок розповів механізм ДТП, тобто те, що 11.10.2015 року о 15 годині 00 хвилин він разом з друзями на чотирьох мотоциклах їхали з садів, де збирали яблука. ОСОБА_16 їхав на мотоциклі сам. Перед поворотом він обігнав три мотоцикли, а коли виїхав з повороту сталося зіткнення з автомобілем «ЗИЛ», після якого той протягнув мотоцикл з ОСОБА_39 результаті проведених замірів було встановлено таке. Місце зіткнення розташоване на відстані 26,7 метрів від лівої границі пошкодженої частини по ходу руху мотоциклу перед поворотом ліворуч. В момент зіткнення мотоцикл був розташований переднім колесом на відстані 2,3 метри, та заднім колесом на відстані 20,2 метри від лівої межі проїжджої частини. Перед зіткненням автомобіль «ЗИЛ» рухався на відстані 0,25 метрів від правої межі проїжджої частини, та зі швидкістю 20 км/годину. Мотоцикл рухався перед поворотом ліворуч на відстані 1,0 метру від свого лівого габариту до лівої границі проїжджої частини зі швидкістю 40 км/годину. Перед проведенням по секундного розсунення, проїжджа частина була розмічена на ділянки, які долав автомобіль та мотоцикл за 1,0 секунду. В напрямку протилежному руху автомобіля було розмічено три ділянки по 5,6 метрів, а в протилежному напрямку руху мотоцикла - три ділянки по 11,1 метра. Вказані автомобіль і мотоцикл були встановлені на ділянках, які відповідають відстані від місця зіткнення, які транспортні засоби долають за 3 секунди. Була перевірена об`єктивна видимість, при якій видимість була обмежена кущами. Після чого автомобіль і мотоцикл переміщувалися вперед по траєкторії їх руху, до моменту настання об`єктивної видимості. В результаті було встановлено, що момент об`єктивної відомості мотоцикла з місця водія автомобіля «ЗИЛ» знаходився на відстані 14,4 метрів від місця зіткнення, та правим габаритом на відстані 0,25 від правої межі проїжджої частини. В цей момент мотоцикл перебував на відстані 28,8 метрів від місця зіткнення і лівими колесами на відстані 1,0 метр від лівої межі. Також замірами було встановлено, що будинок АДРЕСА_3 , розміщений на відстані 22,7 метрів від лівої межі проїжджої частини по ходу руху мотоцикла та 30,1 метр від початку закруглення лівої межі проїжджої частини по ходу руху мотоцикла. При проведенні експерименту було використано автомобіль «ЗИЛ», реєстраційний номер НОМЕР_4 , мотоцикл ІЖ, реєстраційний номер НОМЕР_5 , рулетка. Складено схему (т. 3 а. с. 169 - 171, 172).

Висновком судової транспортно-трасологічної експертизи № 913/15, складеним 04.12.2015 року, за результатами проведення її судовим експертом сектору автотехнічних досліджень Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України ОСОБА_40 , який попереджений під особистий короткий підпис, засвідчений круглою печаткою експертної установи, за статтями 384 і 385 Кримінального кодексу України про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків, а також фототаблицею до нього, підтверджено, що в момент первинного контакту взаємне розташування автомобіля «ЗІЛ-ММЗ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та мотоцикла «ІЖ Планета-3», реєстраційний номер НОМЕР_2 , було таким, що передня ліва фронтальна частина автомобіля «ЗІЛ-ММЗ» (ліва частина переднього бампера) була звернена до передньої лівої частини мотоцикла «ІЖ Планета-3» (грязьовий щиток переднього колеса, фара, ліве перо телескопічної стійки) (рисунок 2.18-2.20 додатку 2). В момент первинного контакту кут між поздовжньою віссю автомобіля «ЗІЛ-ММЗ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та мотоцикла «ІЖ Планета-3», реєстраційний номер НОМЕР_2 , був вірогідніше за все близьким до 155+10о (рисунок 2.17 додатку 2). Місце зіткнення автомобіля «ЗІЛ-ММЗ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та мотоцикла «ІЖ Планета-3», реєстраційний номер НОМЕР_2 , знаходилось перед розташуванням початку подряпин на асфальті від мотоцикла (позиція № 2 на схемі) при русі в напрямку руху від селища міського типу Нова Водолага (т. 3 а. с. 139 - 141, 142 - 156).

Висновком судової автотехнічої експертизи № 411/16, складеним 16.05.2016 року, за результатами проведення її старшим судовим експертом сектору автотехнічних досліджень Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України ОСОБА_41 , яка попереджена під особистий короткий підпис, засвідчений круглою печаткою експертної установи, за статтями 384 і 385 Кримінального кодексу України про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків, зафіксовано, що відповісти на питання «Як повинен був діяти водій ОСОБА_35 у вказаній дорогій обстановці відповідно правил дорожнього руху України?», «Чи мав водій ОСОБА_35 технічну можливість уникнути зіткнення шляхом виконання Правил дорожнього руху?», «Чи маються в діях водія ОСОБА_4 невідповідності вимогам, які знаходяться в причинному зв`язку з настанням події?», «Як повинен був діяти ОСОБА_9 у вказаній дорожній обстановці відповідно до Правил дорожнього руху України?» та «Чи маються в діях водія ОСОБА_42 невідповідності вимогам Правил дорожнього руху України, які знаходяться в причинному зв`язку з настанням даної події?» експертним шляхом не є можливим (т. 3 а. с. 166 - 168).

Висновком судової автотехнічої експертизи № 513/16, складеним 29.06.2016 року, за результатами проведення її головним судовим експертом сектору автотехнічних досліджень Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України ОСОБА_38 , який попереджений під особистий короткий підпис, засвідчений круглою печаткою експертної установи, за статтями 384 і 385 Кримінального кодексу України про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків, встановлено, що у даній дорожній обстановці водій автомобіля «ЗіЛ» ОСОБА_35 повинен був діяти згідно з вимогами пунктів 12.3, 13.1, 13.3, 13.4 Правил дорожнього руху та мав технічну можливість запобігти зіткненню шляхом виконанням вимог пунктів 12.3, 13.1, 13.3, 13.4 Правил дорожнього руху України, а тому у його діях наявна невідповідність вимогам пунктів 12.3, 13.1, 13.3, 13.4 Правил дорожнього руху України, як, з технічної точки зору знаходилися у причинному зв`язку з подією, що відбулася. У даній дорожній обстановці водій мотоцикла «ІЖ» ОСОБА_9 повинен був діяти згідно з вимогами пунктів 10.1, 11.3, 13.1, 13.3 Правил дорожнього руху України й технічна можливість запобігти зіткненню для нього визначалася виконанням вимог пунктів 10.1, 11.3, 13.1, 13.3 Правил дорожнього руху України, для чого у нього не було будь-яких технічних перешкод, а тому у його діях наявна невідповідність вимогам пунктів 10.1, 11.3, 13.1, 13.3 Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору знаходилися у причинному зв`язку з подією, що відбулася (т. 3 а. с. 174 - 177).

Отже, за допомоги спеціальних технічних знань доведено наявність в діях водія автомобіля марки «ЗИЛ» ОСОБА_4 порушень вимог Правил дорожнього руху України, що знаходились в прямому причинно-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням суспільно-небезпечних наслідків.

Відповідно до висновку експерта № 105-НВт/15, лікар-судово-медичний експерт ОСОБА_43 , попереджений про кримінальну відповідальність за статтями 384 і 385 Кримінального кодексу України, у період з 12.10.2015 року по 16.11.2015 року в приміщенні моргу Нововодолазького районного відділення судово-медичної експертизи Харківського обласного бюро судово-медичної експертизи Департаменту охорони здоров`я Харківської обласної державної адміністрації провів судово-медичну експертизу трупа ОСОБА_26 , 1998 року народження, та встановив, що на підставі даних, отриманих при здійсненні судово-медичної експертизи трупа громадянина ОСОБА_9 , 1998 року народження (17 років), беручи до уваги відомі обставини пригоди, встановлені такі пошкодження: голови (забиті рани, садни, внутрішкіряні крововиливи на обличчі, крововиливи в м`які покриви голови тім`яної області, крововиливи під м`які мозкові оболонки у лобові частки обох півкуль та основи головного мозку, забій головного мозку, забій-розмозження мозочку з вклиненням та стисканням ствола головного мозку у великий потиличний отвір); тулуба і кінцівок (садни на тулубі в лівій поперековій області, на задній поверхні лівого ліктьового суглоба, тильної поверхні лівої кисті, передньої поверхні лівої голені правового колінного суглобу, забита рана передньої поверхні лівого колінного суглобу), - які утворились в короткий проміжок часу незадовго до настання смерті потерпілого, та спричинені внаслідок ударно-ковзкого впливу тупих твердих предметів. Характер та локалізація перелічених вище пошкоджень не виключають можливість утворення їх в умовах мотоциклетної травми, в результаті удару мотоцикліста головою при зіткненні з зустрічним вантажним автомобілем та наступним падінням його на шорстку площину. Причиною смерті ОСОБА_9 є закрита важка черепно-мозкова травма із забоєм головного мозку, мозочка, крововиливом під м`які мозкові оболонки. За ступенем важкості, стосовно оцінки її у живих осіб, відповідно до пункту 4.8 Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, травма має ознаки важких тілесних ушкоджень за критерієм загрози для життя. Судово-токсикологічною експертизою у крові трупу ОСОБА_9 етиловий та інші спирти не виявлені. Судово-імунологічною експертизою крові трупу ОСОБА_9 встановлена її належність до групи А з ізогемаглютиніном анті-В (т. 3 а. с. 111 - 114).

Оцінюючи всі наведені вище висновки експертів у їх сукупності із іншими доказами у справі, суд визнає їх вірними, послідовними, мотивованими достатньо переконливо та такими, що не суперечать обставинам справи та іншим дослідженим у судовому засіданні доказам, а тому суд вважає їх належними та достовірними й покладає в основу судового рішення, що ухвалюється.

Окрім того, з виробничої характеристики, наданої 02.09.2016 року за вихідним № 39 головою Фермерського господарства ОСОБА_44 - ОСОБА_44 убачається, що обвинувачений працює водієм в їх господарстві з лютого 2014 року, й за цей час зарекомендував себе ініціативним, дисциплінованим, досвідченим і сумлінним працівником, який користується повагою у колективі, постійно підвищує свій професійний рівень. Відповідальний, принциповий, чуйний, шанобливо ставиться до керівництва (т. 2 а. с. 22).

Відповідно до Свідоцтва про народження (серії НОМЕР_6 ), виданого 11.07.2016 року Ордівською сільською радою Нововодолазького району Харківської області, ОСОБА_8 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 , про що в цей день складено відповідний актовий запис № 1, та його батьками зазначені громадяни України: ОСОБА_4 та ОСОБА_45 (т. 2 а. с. 26).

Зі Свідоцтва про народження (серії НОМЕР_7 ), виданого 26.11.2014 року Ордівською сільською радою Нововодолазького району Харківської області, вбачається, що ОСОБА_7 народився ІНФОРМАЦІЯ_6 , про що 26.11.2014 року складено відповідний актовий запис № 9, та його батьками зазначені громадяни України: ОСОБА_4 та ОСОБА_45 (т. 2 а. с. 27).

Згідно зі Свідоцтвом про шлюб (серії НОМЕР_8 ), виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Нововодолазького районного управління юстиції у Харківській області 15.08.2019 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_46 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , 15.08.2014 року зареєстрували шлюб, про що в цей день складено відповідний актовий запис № 98, та прізвище подружжя після реєстраціє є « ОСОБА_4 » (т. 2 а. с. 25).

Довідкою, виданою сільським головою Ордівської сільської ради ОСОБА_48 за вихідним № 201 від 25.08.2016 року, ОСОБА_4 мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,- та має склад родини: дружина - ОСОБА_45 та сини - ОСОБА_7 , 2014 року народження, та ОСОБА_8 , 2016 року народження (т. 2 а. с. 23).

Як убачається з подяки, підписаної Ордівським сільським головою ОСОБА_48 01.05.2016 року, ОСОБА_4 відзначений подякою з нагоди Міжнародного Дня захисту дітей та за активну участь в облаштування дитячого майданчика в АДРЕСА_1 (т. 2 а. с. 28).

Відповідно до довідки, виданої першим заступником командира військової частини НОМЕР_9 - начальником штабу - підполковником ОСОБА_49 за вихідним № 6/55 від 31.03.2015 року, старшина ОСОБА_4 дійсно є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_9 Східного оперативно-територіального об`єднання Національної поліції України з 28.03.2015 року (т. 3 а. с. 127).

Згідно з довідками № 314 та № 353 від 15.10.2015 року, виданими поліклінічним відділенням КОМУНАЛЬНОГО ЗАКЛАДУ ОХОРОНИ ЗДОРОВ`Я «НОВОВОДОЛАЗЬКА РАЙОННА ЛІКАРНЯ» обвинувачений не перебуває на диспансерному обліку ані у лікаря-нарколога, ані у лікаря-психіатра (т. 3 а. с. 129, 130).

Довідкою № 376-013112015/63061, виданою станом на 13.11.2015 року, зафіксовано, що ОСК ГУНП в Харківській області не має відомостей про судимість та притягнення ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності (т. 3 а. с. 128 зворот).

З розписки, написаної власноруч потерпілою ОСОБА_10 12.10.2015 року вона отримала від обвинуваченого ОСОБА_4 50000,00 гривень, зазначивши, що не має будь-яких претензій (т. 2 а. с. 54).

Відтак, з наведеного суд робить обґрунтований висновок про те, що обвинувачений до кримінальної відповідальності притягується вперше, позитивно характеризується за місцем роботи, проживає разом із двома неповнолітніми синами, частково відшкодував шкоду, спричинену злочином.

Крім того, ОСОБА_4 на диспансерному обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, на будь-яку тяжку хворобу не хворіє.

Оцінюючи усі надані та безпосередньо досліджені судом вищенаведені письмові докази як з боку сторони обвинувачення, так і з боку сторони захисту з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку як окремо та і у їх сукупності з іншими дослідженими у судовому засіданні доказами, суд визнає їх такими, що не суперечать один одному, є достовірними та мають буди поскладані в основу судового рішення, що ухвалюється.

Висновком експерта по результатам автотехнічного дослідження № 192, складеним на запит адвоката ОСОБА_5 від 29.08.2016 року 05 вересня 2016 року експертом ПП «Харківський центр після аварійного захисту» ОСОБА_50 , вбачається, що він не попереджений про кримінальну відповідальність під час виконання ним своїх професійних обов`язків за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків (т. 2 а. с. 29 - 37, 38 - 46),

Оцінюючи наведений висновок суд критично ставиться до його змісту, оскільки при його складенні не дотримано імперативного припису кримінального процесуального кодифікованого закону України, викладеного у частині 2 статті 102, про те, що у висновку експерта обов`язково повинно бути зазначено, що його попереджено про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків, а тому вважає його належним доказом та не покладає його в основу судового рішення, що ухвалюється.

Приходячи до такого суд ураховує, що з огляду на зміст статті 85 Кримінального процесуального кодексу України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів

Окрім того, відповідно до положень, закріплених у статті 86 зазначеного вище кримінального процесуального кодифікованого закону України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Отже, наведеними доказами та їх процесуальними джерелами підтверджуються обставини, перелічені статтею 91 вказаного вище нормативно-правового акту України, а тому ураховуючи позицію сторін цього кримінального провадження щодо наявності підтвердження фактичних обставини справи відповідними доказами, зібраними під час досудового розслідування, які у повному обсязі досліджені в ході судового розгляду справи, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, визнає такі фактичні обставини справи повністю доведеними.

Одночасно із цим суд зауважує, що частина 2 та 4 статті 17 Кримінального процесуального кодексу обумовлено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на користь такої особи.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року в Римі, яка відповідно до приписів статті 9 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року (із змінами та доповненнями) є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ІV від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями) обумовлює, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, Європейський суд з прав людини у пункті 43 свого Рішення від 14.02.2008 року у справі «Кобець проти України» констатував, що доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростованих презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак неможна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом. Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та допустимих відомостях, визнаних доказами, або відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

За таких обставин, з огляду на сталу практику Європейського суду з прав людини, зокрема, викладену й у справі «Дж. Мюррей проти Сполученого Королівства» (рішення суду від 28.10.1994 року), критерієм доведення винуватості особи у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення є те, що саме прокурор має довести вину обвинуваченого поза межами розумного сумніву. Ухвалюючи обвинувальний вирок, суд має бути переконаний поза межами розумного сумніву, що кожен із суттєвих елементів інкримінованого особі кримінального правопорушення є доведеним.

Обговорюючи питання кваліфікації дій обвинуваченого, суд ураховує правозастосовну практику, викладену Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України, який, з огляду на імперативну норму пункту 6 частини 2 статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями), забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій (тобто сталість та єдність судової практики) у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, а саме: постанову Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду, прийнятої 05.04.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 658/1658/16-к (провадження № 51-735 км 18),- щодо розуміння кваліфікації злочину як кримінально-правової оцінки поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

Відповідно до пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» (із змінами та доповненнями), відповідальність за статтею 286 Кримінального кодексу України настає незалежно від місця, де були допущені порушення правил безпеки дорожнього руху чи експлуатації транспорту, правил водіння або експлуатації машини (на магістралі, шосе, вулиці, залізничному переїзді, полі, території підприємства, у дворі, тощо).

Також, згідно з приписом примітки до статті 286 Кримінального кодексу України під транспортними засобами в цій статті слід розуміти всі види автомобілів, трактори та інші самохідні машини, трамваї і тролейбуси, а також мотоцикли та інші механічні транспортні засоби.

Окрім того, на підставі частин 2 і 3 статті 4 цього ж кодифікованого закону України кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння. Часом вчинення кримінального правопорушення визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності.

Як на час вчинення, так і на час розгляду справи в суді, диспозиція частини 2 статті 286 Кримінального кодексу України, що інкримінується ОСОБА_4 в провину, є однаковою.

Таким чином, суд вважає доведеним факт керування обвинуваченим технічно справним транспортним засобом, порушення ним під час скоєння дорожньо-транспортної пригоди законодавчо встановлених правил безпеки дорожнього руху, що знаходились в прямому причинно-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням суспільно-небезпечних наслідків у виді спричинення смерті потерпілому.

З огляду на таке та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, розглядаючи кримінальне провадження відповідно до правил, обумовлених частиною 1 статті 337 Кримінального процесуального кодексу України лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, суд приходить до висновку щодо доведеності вчинення обвинуваченим ОСОБА_4 11.10.2015 року злочину проти безпеки руху транспорту, оскільки він, керуючи транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілого.

Отже, всебічно, повно, неупереджено й безпосередньо з`ясувавши всі обставини, встановлені під час кримінального провадження, перевіривши їх доказами, отриманими на підставі змагальності сторін та свободи у доведенні їх переконливості, дослідженими в судовому засіданні у їхні сукупності й оціненими з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку, суд приходить до висновку про те, що вина ОСОБА_4 доведена повністю. Дії його відповідають складу злочину, передбаченого частиною 2 статті 286 Кримінального кодексу України, і правильно кваліфіковані, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони спричинили смерть потерпілого.

Приходячи до висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_4 , суд не приймає до відома й критично ставиться до його доводів щодо відсутності вини в цій дорожньо-транспортній пригоді саме в його діях, оскільки в цій пригоді винний померлий водій мотоцикла, який виїхав на повороті, де сталося зіткнення транспортних засобів під їх керуванням, із порушенням встановлених Правил дорожнього руху, так як вони повністю спростовуються висновками відповідних судових експертиз, й розцінює їх як спосіб захисту останнього від пред`явленого обвинувачення, а також бажання уникнути кримінальної відповідальності за вчинене.

Призначаючи покарання ОСОБА_4 , суд керується нормою прямої дії, а саме приписом частини 2 статті 61 Конституції України щодо того, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, й ураховує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, данні про його особу та обставини, що пом`якшують і обтяжують йому покарання.

Також, суд застосовує й припис статті 58 Основного закону нашої держави, який роз`яснює, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

Крім того, відповідно до вказівки пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» (із змінами та доповненнями), суд ще й при призначенні покарання враховує наслідки, які настали від дій ОСОБА_4 , характер та мотиви допущених ним порушень правил безпеки дорожнього руху, його ставлення до цих порушень, поведінку після вчинення злочину, відсутність вини інших причетних до цього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, осіб/працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх тощо), зокрема, загиблого пасажира транспортного засобу під його керуванням.

Так, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення, ураховуючи приписи статті 58 Основного Закону нашої Держави, а також положення статей 4 і 5 Кримінального кодексу України, щодо того, що кримінальна протиправність і караність а також інші кримінально-правові наслідки діяння, визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння, виходячи з їх класифікації, особливостей та обставин його вчинення, беручи до уваги санкцію інкримінованої обвинуваченому частини 2 статті 286 Кримінального кодексу України та приписів частини 6 статті 12 цього ж кодифікованого закону (в редакції, що діяла станом на 11.10.2015 року, тобто на час вчинення правопорушення), суд приходить до висновку про те, що обвинуваченим вчинений злочин середньої тяжкості.

Вивчаючи особу винного шляхом з`ясування стану його здоров`я, поведінки до вчинення злочину, складу родини, а також матеріального стану, судом встановлено, що ОСОБА_4 на момент вчинення ним інкримінованого йому злочинного діяння раніше не судимий (т. 3 а. с. 128 зворот), працює водієм в ФГ ОСОБА_44 (т. 2 а. с. 22), одружений (т. 2 а. с. 25), має на утриманні двох малолітніх дітей - синів 2014 і 2016 року народження (т. 2 а. с. 26, 27), на диспансерному обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває (т. 3 а. с. 129, 130), має постійне місце реєстрації (т. 2 а. с. 23), позитивно характеризується за місцем роботи (т. 2 а. с. 22), має подяку від Ордівської сільської ради за активну участь в облаштуванні дитячого майданчика (т. 2 а. с. 28).

З досудової доповіді, складеної представником персоналу органу пробації Нововодолазького районного відділу з питань пробації Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції - провідним інспектором ОСОБА_51 , вбачається, що орган пробації, беручи до уваги інформацію з першого розділу методики оцінки ризику вчинення повторного кримінального правопорушення та матеріали, що характеризують особистість обвинуваченого та його спосіб життя, історію правопорушень, а також середню ймовірність вчинення повторного кримінального правопорушення, орган пробації вважає, що виправлення цієї особи без позбавлення або обмеження волі на певний строк є можливим та не становить високої небезпеки для суспільства (т. 2 а. с. 151 - 153).

Вирішуючи при призначенні покарання ОСОБА_4 питання щодо наявності обставини, які його пом`якшують або обтяжують, суд перш за все керуються змістом статей 66 і 67 Кримінального кодексу України, в яких наведений перелік таких обставин та приходить до висновку, про їх відсутність у цьому кримінальному провадженні.

Відтак вказані обставини судом не встановлені.

Пленум Верховного суду України у пункті 1 своєї Постанови «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року (зі змінами та доповненнями) звернув увагу судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватись вимог статті 65 Кримінального кодексу України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Також Верховний суд України у пункті 2 зазначеної вище Постанови Пленуму визначив, що відповідно до пункту 1 частини 1 статті 65 Кримінального кодексу України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті особливої частини цього кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин злочину, його наслідків і даних про особу, судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочин на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім особам похилого віку і тим, що щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Крім того, судом при призначенні покарання повинні враховуються і вимоги статті 50 вказаного кодексу, тобто, що метою покарання є не тільки кара, а також виправлення засудженого й запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень, а тому особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Одночасно з цим, Верховний Суд як найвищий судом у системі судоустрою України, який, забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій (тобто сталість та єдність судової практики) у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, у своїй постанову у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду, прийнятій 17.04.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 298/95/16-к (провадження № 51-2501 км 18) зауважив, що у частині 2 статті 65 Кримінального кодексу України встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно є достатнім для досягнення мети покарання. Суд вважає, що такий же принцип застосовується і при вирішенні питання про порядок відбування покарання, зокрема, про можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням. Обов`язок доведення того, що менш суворий від покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

Зважаючи на таке, суд ураховує позицію сторони обвинувачення в особі прокурора, який вважав за доцільне призначити ОСОБА_4 покарання за вчинене у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами строк на три роки.

Вказаної позиції повністю притрималась й потерпіла із своїм представником - адвокатом.

Натомість сторона захисту вважала таке покарання за надто суворим й прохала не позбавляти обвинуваченого волі та прав керування транспортним засобом, оскільки це є основним джерелом існування його сім`ї.

Відтак, обговорюючи питання про призначення покарання ОСОБА_4 , суд ураховує позицію сторін провадження, санкцію кримінального правопорушення, що закидається ОСОБА_4 у провину, й керуючись принципом законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, враховує особу винного, мету, мотиви, обставини та характер вчиненого ним кримінального правопорушення, ступінь його тяжкості, необережну форму вини обвинуваченого, факт вчинення кримінально-карного діяння ним вперше, наявність постійного місця мешкання та реєстрації, офіційної роботи та заробітку, перебування неповнолітніх дітей на його утриманні, зміст висновку органу з питань пробації, відповідно до якого ризик вчинення ним кримінального правопорушення повторно є середнім, часткове відшкодування завданих збитків родині загиблого потерпілого, вважає, що його виправлення можливе шляхом призначення покарання в межах, встановлених санкцією частини 2 статті 286 Кримінального кодексу України, у виді позбавлення волі на певний строк, який дорівнює 5 рокам, так як саме таке покарання буде необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, сприятиме вихованню його в дусі додержання законів України, формуванню в нього звички законослухняної поведінки і не бажання в майбутньому повторювати діяння, які мають наслідком встановлення зазначених обмежень.

На думку суду саме те покарання, до якого у своїх міркуваннях він дійшов, відповідатиме гуманності й справедливості, та не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між інтересами суспільства, які захищаються, та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності, забезпечуватиме співрозмірність діяння та кари, відповідатиме таким принципам Європейської конвенції захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання.

Приходячи до такого висновку, суд ураховує правозастосовну практику, викладену Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України, який, з огляду на імперативну норму пункту 6 частини 2 статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями), забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій (тобто сталість та єдність судової практики) у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, а саме: постанову Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду, прийняту 20.03.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 302/904/16-к (провадження № 51-966 км 18),- щодо застосування судом звільнення від відбування покарання, де суд констатує, що загальні засади призначення покарання, визначені у статті 65 Кримінального кодексу України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від нього чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в межах якої і приймається рішення про можливість застосування чи не застосування статті 75 Кримінального кодексу України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини, і всі ці данні у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Також, призначаючи ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на певний строк, суд наголошує, що санкція частини 2 статті 286 Кримінального кодексу України, окрім основного покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років, передбачає й додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Припис пункту 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» (із змінами та доповненнями) зобов`язує суд у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 статті 286 і 287 Кримінального кодексу України обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Також, абзац 3 цього ж пункту нагадує, що позбавлення права керувати транспортними засобами можна застосовувати як додаткове покарання незалежно від того, що особу вже було позбавлено такого права в адміністративному порядку. Однак призначення цього покарання особі, яка взагалі не мала права керувати транспортними засобами, є неможливим.

Відтак, обговорюючи питання щодо доцільності застосування до обвинуваченого ОСОБА_4 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк, суд, перш за все, бере до відома припис частини 1 статті 1 Кримінального процесуального кодексу України, яким обумовлено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Окрім того, положення частин 1 і 2 статті 22 кримінального процесуального кодифікованого закону України визначають, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Також, зміст частин 1 та 3 статті 26 цього ж нормативно-правового акту мовить про те, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом

Отже, беручи до уваги, що стороною обвинувачення повною мірою не доведена необхідність застосування альтернативного додаткового покарання, зважаючи на прохання сторони захисту не позбавляти обвинуваченого права керувати транспортними засобами, ураховуючи характер вчиненого злочину, необережну форму вини ОСОБА_4 , його особу та усі інші обставини справи, зокрема, й те, що він реалізує своє конституційне право на труд, працюючи водієм і саме таким чином заробляє собі на життя, і саме таким чином він заробляє собі на життя, утримуючи свою родину, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що застосування до нього додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк позбавить засудженого основаного джерела існування, що призведе до суттєвого обмеження його прав, передбачених законодавством України, і не буде відповідати вимогам кримінального закону щодо мети покарання за вчинене, а також позбавить його можливості відшкодувати завдану шкоду потерпілій.

Натомість у судовому засіданні на стадії доповнень з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами стороною захисту, зокрема, обвинуваченим ОСОБА_4 у порядку, визначеному частиною 2 статті 35 Кримінального процесуального кодексу України подано заяву, зареєстровану за вхідним № 763/22-вх від 04.02.2022 року про застосування до нього Закону України «Про амністію у 2016 році» шляхом звільнення від відбування призначеного покарання з огляду на те, що він має двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,- відносно яких не позбавлений батьківських прав, що підпадає під дію пункту «в» статті 1 вказаного Закону України (т. 4 а. с. 204).

Питання звільнення особи від відбування покарання на підставі закону про амністію регламентується нормами Кримінального кодексу України, Кримінального процесуального кодексу України та Закону України «Про застосування амністії в Україні» № 392/96-ВР від 01.10.1996 року в редакції Закону України № 3465-ІV від 02.06.2011 року (із змінами та доповненнями), а також Закону України «Про амністію у 2016 році» № 1810-VІІІ від 22.12.2016 року.

Так, згідно змісту статті 85 та частини 1 статті 86 Кримінального кодексу України, на підставі закону про амністію, яка оголошується стосовно певної категорії осіб, засуджений може бути повністю або частково звільнена від основного і додаткового покарання.

При цьому амністією визнається повне (повна амністія) або часткове (часткова амністія) звільнення від відбування покарання певної категорії осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, яка оголошується законом про амністію, що приймається відповідно до положень Конституції України, Кримінального кодексу України та цього Закону (стаття 1 та 2 Закону України «Про застосування амністії в Україні»).

Статтею 3 вказаного Закону обумовлено, що встановивши на стадії судового розгляду кримінальної справи наявність акту амністії, що усуває застосування покарання за вчинене діяння, суд, за доведеності вини особи, постановляє обвинувальний вирок із звільненням засудженого від відбування покарання.

Отже, засуджену особу за вчинення певного кримінального правопорушення до кримінального покарання може бути повністю або частково звільнено від його відбування на підставі закону про амністію за наявності встановлених чинним законодавством України матеріально-правових підстави та умов для такого звільнення.

Відтак під матеріально-правовою передумовою звільнення особи від відбування кримінального покарання у цьому випадку є вчинення нею певного злочину, визначеного Кримінальним кодексом України, за який вона притягнута до відповідної кримінальної відповідальності у виді кримінального покарання, а матеріально-правовою підставою - наявність закону України про амністію, що набрав законної сили.

22.12.2016 року керуючись принципом гуманізму, відповідно до положень статті 92 Конституції України, положень Кримінального кодексу України і Закону України «Про застосування амністії в Україні», Верховною Радою України прийнятий Закон № 1810-VІІІ «Про амністію у 2016 року», що набрав у відповідності із приписами його статті 18 чинності з дня, наступного за днем його опублікування, тобто з 07.09.2017 року.

Дія цього Закону поширюється на осіб, які вчинили злочини до дня набрання ним чинності включно.

Положеннями частин 1 - 3 та 10 статті 10 зазначеного Закону передбачено, що виконання Закону України «Про амністію у 2016 році» покладається на суд, який питання про застосування амністії вирішує за ініціативою особи, яка підтримує публічне обвинувачення в суді, а також за ініціативою обвинуваченого (підсудного) чи засудженого, їх захисників чи законних представників за наявності згоди такої особи, яке дається безпосередньо суду в усній чи письмовій формі з обов`язковим зазначенням про це в журналі судового засідання.

З огляду на приписи пункту «в» статті 1 Закону України «Про амністію у 2016 році», звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, підлягають особи, визнані винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, а також особи, визнані винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до статті 12 вище зазначеного кодексу, а також особи, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, зокрема, особи, не позбавлені батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилось 18 років.

При цьому обмеження щодо застосування амністії до таких осіб визначені у статті 4 Закону України «Про застосування амністії в Україні» й статті 9 Закону України «Про амністію у 2016 році».

Отже, проводячи системний аналіз зазначених норм права, суд приходить до висновку про те, що ОСОБА_4 засуджений цим вироком до покарання у виді позбавлення волі на певний строк за вчинення кримінального правопорушення, яке за ступенем тяжкості відноситься до необережного злочину середньої тяжкості.

Крім того, відповідно до Свідоцтва про народження (серії НОМЕР_6 ), виданого 11.07.2016 року Ордівською сільською радою Нововодолазького району Харківської області, та (серії НОМЕР_7 ), виданого 26.11.2014 року Ордівською сільською радою Нововодолазького району Харківської області, ОСОБА_8 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 , а що ОСОБА_7 народився ІНФОРМАЦІЯ_6 , та їх батьком є громадян України ОСОБА_4 (т. 2 а. с. 26, 27).

Також, обмежень щодо застосування амністії до ОСОБА_4 , вичерпний перелік яких наведений у статті 4 Закону України «Про застосування амністії в Україні» й статті 9 Закону України «Про амністію у 2016 році», у судовому засіданні не встановлено.

Одночасно із цим, в ході розгляду подання, суд переконався в тому, що ОСОБА_4 зрозумілі правові наслідки звільнення його від кримінального покарання за амністією з нереабілітуючих підстав, а також в тому, що він бажає бути звільненим від призначеного йому судом кримінального покарання у виді позбавлення волі на певний строк, про що він надав суду свою письмову згоду, викладену у власноручно підписаній заяві й долученій до матеріалів кримінального провадження (т. 4 а. с. 204).

Разом з тим, суд враховує, що положеннями статей 5 і 6 Закону України «Про застосування амністії в Україні» й статей 13 і 15 Закону України «Про амністію у 2016 році» передбачено, що дія закону про амністію поширюється на злочини, вчинені до дня набрання ним чинності включно, й особи, на яких поширюється дія закону про амністію, можуть бути звільнені від відбування як основного, так і додаткового покарання, призначеного судом, крім конфіскації майна.

Таким чином, ОСОБА_4 є таким, що визнаний винним у вчинені необережного злочину, який в розумінні статті 12 Кримінального кодексу України не є особливо тяжким відповідно, до набрання чинності Законом України «Про амністію у 2016 році», тобто до 07.09.2017 року, станом на вказану дату має двох дітей, яким не виповнилось 18 років, щодо яких він не позбавлений батьківських прав, а тому є особою, на яку розповсюджується дія пункту «в» статті 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

За таких обставин, приймаючи до уваги факт звернення із відповідною письмовою заявою безпосередньо обвинуваченого до суду та наявність його письмової згоди щодо застосування до нього положень закону про амністію, суд приходить до переконання, що ОСОБА_4 може бути звільнений від відбування покарання, призначеного йому судом за цим вироком у відповідності та на підставі пункту «в» статті 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

Ухвалюючи вирок ОСОБА_4 , суд не знаходить підстав для застосування положень статей 69-1, 96-1 та 96-2 Кримінального кодексу України, у зв`язку з відсутністю передумов, за яких ці норми права мають бути застосовані.

Також суд не знаходить підстав задля обрання міри запобіжного заходу обвинуваченому до набрання вироком законної сили.

Потерпіла ОСОБА_10 звернулася до суду з цивільним позовом до ОСОБА_4 «Про стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди», що зареєстрований за вхідним № 309/17-вх від 20.01.2017 року, на обґрунтування якого зазначила, що рішенням № 7 опікунської ради при виконавчому комітеті Бірківської сільської ради встановлена її опіка над ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , та призначено опікуном. Оскільки ОСОБА_4 під час керування автомобілем марки «ЗІЛ-ММЗ», реєстраційний № НОМЕР_1 , грубо порушив вимоги Правил дорожнього руху та допустив зіткнення з мотоциклом ІЖ «Планета-3» під керуванням ОСОБА_9 , внаслідок якого останній отримав тілесні ушкодження, від яких загинув на місці пригоди, й експертним шляхом встановлений причинний зв`язок між діями обвинуваченого та виниклими подіями, ураховуючи, що вона виховувала загиблого як рідного сина, покладала на нього надії в подальшому житті, то його смертю їй завдано значної моральної шкоди, розмір якої визначити важко, проте просила стягнути з ОСОБА_4 на її користь 95000,00 гривень моральної шкоди та 2700,00 гривень за надання правової допомоги (т. 1 а. с. 105 - 107).

Під час кримінального провадження до початку судового розгляду потерпіла змінила свої позовні вимоги та в остаточній редакції 02.08.2018 року за вхідним № 4458 пред`явила цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_4 та СТРАХОВОЇ КОМПАНІЇ «КИЇВСЬКИЙ СТРАХОВИЙ ДІМ» «Про стягнення матеріальної (майнової) та моральної шкоди», в якій на обґрунтування своїх вимог зазначила, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди з вини водія ОСОБА_4 загинув її онук ОСОБА_9 , чим їй завдано значну матеріальну (майнову) шкоду, що полягає у витратах на виготовлення та встановлення надгробного пам`ятника в сумі 32890,00 гривень, та придорожнього пам`ятника на місці ДТП, вартість якого дорівнює 7080,00 гривень. Зазначила що цивільна правова відповідальність ОСОБА_4 була застрахована в СК «Київський страховий дім», відповідно до поліса № АЕ/3053921. На підставі пункту 27.4 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик здійснює особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування становить 12 мінімальних заробітних плат, встановлених законом на день настання страхового випадку. Розмір мінімальної заробітної плати на 11.10.2015 року становить 1378,00 гривень, отже страховою компанією підлягає відшкодування в розмірі 16536,00 гривень, решта суми в розмірі 23434,00 гривень підлягає відшкодуванню ОСОБА_4 . Крім того, вказаним злочином, ОСОБА_10 завдано моральної шкоди, яка полягає в моральних стражданнях, адже вона назавжди втратила онука, надійного помічника. Вважає цю втрату непоправною, та тягар цих страждань буде до кінця її життя. Зазначила що вже ніколи не зможе почуватися щасливою, оскільки в 2006 році поховала свою доньку, а наразі їй довелося ховати свого онука - її сина. ОСОБА_10 важко оцінити завдану моральну шкоду, ніякими грошима повернути онука не можливо, однак 300000,00 гривень в даному випадку буде відповідним відшкодуванням. Тому просила стягнути з ОСОБА_4 23434,00 гривень - в якості відшкодування матеріально (майнової) шкоди, та 300000,00 гривень - як відшкодування моральної шкоди, а також стягнути зі страхової компанії «Київський страховий дім» 16536,00 гривень в якості відшкодування матеріальної шкоди. (т. 2 а. с. 73 - 76)

В судовому засіданні потерпіла ОСОБА_10 свої вимоги підтримала повністю й просила їх задовольнити, надавши пояснення, аналогічні змісту позовних вимог.

Її представник - адвокат ОСОБА_3 - також повністю розділив її правову позицію та наполягав на задоволенні позову у повному обсязі.

Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги потерпілої не визнав, зазначивши, що його цивільна відповідальність є застрахованою, а тому відшкодувати шкоду, завдану в результаті дорожньо-транспортної пригоди, повинна страхова компанія.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_5 додав, що 12.10.2015 року його підзахисний передав потерпілій ОСОБА_10 під її особистий підпис грошові кошти в сумі 50000,00 гривень в рахунок відшкодування шкоди, оригінал якої наявний в матеріалах цього кримінального провадження.

Представник цивільного відповідача - СТРАХОВОЇ КОМПАНІЇ «КИЇВСЬКИЙ СТРАХОВИЙ ДІМ», до суду не з`явився, про причини своєї неявки не повідомив, заяви про розгляд справи за їх відсутності не надав, проте за вхідним № ЕП/627 від 08.09.2017 року надіслав письмові заперечення на позов, в яких у задоволенні позову просив відмовити повністю за необґрунтованістю, зазначивши, що дійсно відповідальність власника транспортного засобу «ЗІЛ-ММЗ», державний номер НОМЕР_1 , застрахована за полісом № АЕ/3053921 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів в їх товаристві. У разі настання страхового випадку потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня повідомлення про настання дорожньо-транспортної пригоди подає страховику заяву про страхове відшкодування, яку ОСОБА_10 не надсилала, про страховий випадок їм не повідомляла. Надані нею документи не є належним підтвердженням витрат на поховання та спорудження пам`ятників, оскільки позивачем надано договори купівлі-продажу № 50 від 12.08.2016 року на суму 32890,00 гривень та № 50 від 30.03.2017 року на суму 7080,00 гривень, проте ані актів виконаних робіт, ані квитанцій/платіжних документів, не надано. Окрім того, учасники дорожньо-транспортної пригоди зобов`язані вжити заходи для невідкладеного, але не пізніше трьох робочих днів, повідомлення страховика про настання страхового випадку. У разі не повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховика, шкода ним не відшкодовується. ОСОБА_4 не вжив заходів для повідомлення страховика щодо настання страхового випадку, тобто не виконав свій обов`язок, що є підставою для звільнення їх товариства від відшкодування (т. 2 а. с. 94 - 99).

Згідно із приписами частини 5 статті 128 Кримінального процесуального кодексу України та частин 1 - 3 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України неявка представника в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи.

За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання необхідним давання представником цивільного відповідача особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності, ураховуючи доводи наданих ними заперечень.

Повно та всебічно з`ясувавши всі обставини справи стосовно цивільного позову, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, перевіривши їх доказами, що досліджені у судовому засіданні й відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, а саме: вислухавши пояснення цивільного позивача, її представника, цивільного відповідача, його представника і дослідивши письмові докази стосовно них, з`ясувавши характер і розмір шкоди, наявність причинного зв`язку між нею та вчиненим, роль і ступень участі обвинуваченого в її заподіянні, страхування обвинуваченим своєї цивільної відповідальності, а також відомості щодо наявності часткового відшкодування шкоди до судового розгляду, - суд вважає за необхідне зазначити таке.

Частина 2 статті 128 кодифікованого кримінального процесуального закону України визначає, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Згідно із приписами частини 5 статті 128 Кримінального процесуального кодексу України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими ним. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Абзац 1 пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 31.03.1989 року «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна» (із змінами та доповненнями) роз`яснює, що, вирішуючи при постановленні вироку питання про відшкодування матеріальної шкоди, суд має керуватись відповідними нормами цивільного, трудового та іншого законодавства, які регулюють майнову відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам, підприємствам, установам, організаціям, державі.

Відповідно до положень статті 1177 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Під час вирішення спірних правовідносин суд виходить з того, що за своїм правовим характером вони є деліктними, тобто такими, що виникли внаслідок заподіяння шкоди.

При цьому, правове регулювання спірних правовідносин здійснюється нормами Закону України «Про страхування» № 85/96-ВР від 07.03.1996 року (із змінами та доповненнями), Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-ІV від 01.07.2004 року (із змінами та доповненнями) та Цивільного кодексу України.

Положеннями частини 1 статті 22 наведеного останнім кодексу України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

З огляду на приписи пункту 1 частини 2 вказаної статті під збитками розуміються витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права /реальні збитки/.

Частиною 3 цієї ж норми матеріального права передбачено, що збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до положень частини 1 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Як наголошено положеннями частини 2 цієї ж статті особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно до приписів частини 5 статті 1187 Цивільного кодексу України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

При цьому, як убачається з роз`яснень, що містяться у абзаці першому пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27 березня 1992 року, шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Джерелом підвищеної небезпеки визнається діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (частина 1 статті 1187 Цивільного кодексу України).

У свою чергу, з роз`яснень, наданих Верховним Судом України у пункті 4 своєї постанови Пленуму № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» убачається, що джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об`єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості, а володільцем джерела підвищеної небезпеки - юридичну особу або громадянина, які здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Відповідно до положень частини 2 статті 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Під час розгляду справи судом встановлено, що транспортний засіб - вантажний самоскидний автомобіль марки «ЗИЛ-ММЗ», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , перебував у володінні обвинуваченого на достатній правовій підставі.

З огляду на положення пункту 1 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

В ході судового розгляду цього кримінального провадження суд переконався у наявності вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочинного діяння.

У свою чергу, положеннями частини 1 статті 1194 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Положеннями статті 16 Закону України «Про страхування» та статті 979 Цивільного кодексу України визначено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Системний правовий аналіз положень, що містяться у статті 988 Цивільного кодексу України, статті 9 Закону України «Про страхування», статей 9, 12 і 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» дає підстави дійти до висновку, що страховик у разі настання страхового випадку повинен здійснити страхову виплату у межах ліміту його відповідальності, з урахуванням встановленої суми франшизи.

Як встановлено під час судового розгляду справи між ОСОБА_4 та ПрАТ СТРАХОВА КОМПАНІЯ «КИЇВСЬКИЙ СТРАХОВИЙ ДІМ» укладений договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, за яким забезпеченим транспортним засобом є автомобіль марки «ЗИЛ-ММЗ», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , /страховий поліс № АЕ/3053921/. Строк дії договору визначений періодом часу з 00 годин 00 хвилин 28 березня 2015 року по 27 березня 2016 року включно, в межах відповідного ліміту на одного потерпілого: за шкоду заподіяну життю і здоров`ю - 100000,00 гривень; за шкоду, заподіяну майну - 50000,00 гривень; із франшизою в розмірі 1000 гривень. Страховим випадком зазначено подію, внаслідок якої заподіяно шкоду третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором (т. 3 а. с. 119).

Системний аналіз положень пунктів 1.4., 1.6. та 1.7. статті 1 та статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» дає підстави суду дійти до висновку про те, що транспортний засіб, на якому обвинувачений вчинив цей злочин, є забезпеченим транспортним засобом, а сам він, як особа, що правомірно володіє ним, є такою, відповідальність якої є застрахованою.

Крім того, розглядаючи вказані позовні вимоги, заявлені до страхової компанії та обвинуваченого, суд враховує роз`яснення, що наданні у пункті 16 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» згідно до яких питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов`язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування.

У ході судового розгляду справи суд встановив та враховує, що обвинувачений надав згоду на відшкодування ним спричиненої позивачу шкоди, оскільки 12.10.2015 року відшкодував спричинену ним потерпілій ОСОБА_10 шкоду в сумі 50000,00 гривень (т. 2 а. с. 54).

Відповідно до положень пункту 9.1. статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховою сумою визнається грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.

Як убачається із страхового полісу розмір страхової суми за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілих, становить 100000,00 гривень на одного потерпілого, із франшизою в розмірі 1000,00 гривень.

Крім того, вирішуючи спірні правовідносини, суд враховує положення пункту 22.1. статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відповідно до яких, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Як встановлено у ході судового розгляду справи страхова компаніє заперечує та наполягає на тому, що ані цивільний позивач, ані цивільний відповідач не виконали вимоги статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та не звернулись до страховика із відповідною вимогою про страхове відшкодування завданої шкоди у визначений чинним законодавством строк.

Окрім того, потерпілою ОСОБА_10 дійсно не надано суду квитанцій та/або інших відповідних платіжних документів, які б довели у процесуальний спосіб фактично понесені нею у зв`язку із вчиненим ОСОБА_4 злочином, у сумі, обумовленій позовом та яка знаходиться у межах страхових лімітів. Наявні в матеріалах справи копії цивільно-правових договорів не є первинними платіжними документами, які б засвідчували факт матеріальних витрат, натомість вони доводять існування між потерпілою як замовником та виконавцями цивільно-правових відносин.

Статтею 129 Основного Закону нашої Держави визначені основні засади судочинства, однією з яких, з огляду на зміст пункту 3 частини 2 вказаної норми права, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і доведеності перед судом їх переконливості.

Аналогічні за своїм правовим змістом норми містяться й у частинах 1 і 3 статті 12, а також частині 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна з яких повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу.

При цьому, у відповідності до змісту частини 6 статті 81 наведеного вище процесуального кодифікованого закону, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, нормативно закріплений принцип змагальності сторін полягає у прояві змагальної ініціативи та активних дій усіх осіб, які беруть участь у справі. Саме цей принцип забезпечує повноту дослідження судом обставин кожної судової справи.

Також, з огляду на зміст частини 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Відтак, збирання доказів не є обов`язком суду, крім випадків, прямо передбачених законом.

Крім того, як обумовлено пунктом 2 частини 1 статті 43 та частиною 1 статті 49 цивільного процесуального кодифікованого закону України учасники справи, зокрема, сторони у цивільній справі, користуються рівними процесуальними правами щодо подання доказів, участі у їх дослідженні та у доведеності перед судом їх переконливості.

Вони зобов`язані самостійно визначити коло фактів, на які слід посилатись як на підставу своїх вимог чи заперечень, а також доказів, що містять інформацію про предмет доказування у справі, яким є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України).

Проте, як роз`яснює частина 2 статті 78 вказаного кодексу, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Одночасно із цим, виходячи з засад змагальності сторін у справі, свободи у наданні ними своїх доказів та у доведеності їх переконливості перед судом, ураховуючи усе вищенаведене, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу в справі окремо, і їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд вважає, що цивільним позивачем не доведені у процесуальний спосіб обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, а наданих нею доказів не достатньо для задоволення позову.

Крім того, з цивільного позову ОСОБА_10 убачається, що потерпілій спричинена й моральна шкода.

Так, відповідно до положень частини 1 статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

При цьому згідно з частиною 1 статті 1168 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Положеннями частини 1 статті 23 Цивільного кодексу України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Перелік дій, які можуть викликати моральну шкоду особи передбачений положеннями частини 2 статті 23 Цивільного кодексу України.

Крім того, пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Як зазначила позивач ОСОБА_10 , завдана їй моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку із загибеллю в ході дорожньо-транспортної пригоди близької людини, що відповідає визначенням, котрі містяться у положеннях пункту 1 частини 2 статті 23 Цивільного кодексу України.

На обґрунтування цих позовних вимог потерпіла вказала, що назавжди втратила онука, надійного помічника, на якого вона покладала надії у подальшому житті. Його втрата для неї є непоправною, та тягар цих страждань буде до кінця життя, оскільки вона вже ніколи не зможе почуватися щасливою, поховавши спочатку доньку, а наразі їй її сина - свого онука.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством (пункт 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Отже, суд вбачає, що ОСОБА_10 заявляє вимоги про відшкодування їй моральної шкоди, передбаченої положеннями пункту 1 частини 2 статті 23 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 3 статті 23 Цивільного кодексу України та пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди» розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Як убачається із змісту позовних вимог потерпілої, вона обрала спосіб відшкодування завданої їй моральної шкоди шляхом одноразової виплати грошової суми у розмірі 300000,00 гривень, яку суд на підставі досліджених матеріалів справи та з урахуванням викладених вище вимог чинного законодавства України вважає завищеною, й приходить до висновку про те, що з огляду на наявність в діях загиблого також порушень Правил дорожнього руху, встановлених експертним шляхом, що перебували у причинному зв`язку із дорожньо-транспортною пригодою, доходить до висновку про те, що справедливою сатисфакцією з огляду на доведеність з її боку спричиненої шкоди, відшкодування моральної шкоди у сумі 50000,00 гривень.

Натомість вказана сума відшкодована обвинуваченим добровільно, про що додано до матеріалів справи власноручно написану потерпілою розписку.

Приймаючи до уваги викладене, сума відшкодування ОСОБА_10 моральної шкоди, яку ще повинен сплатити обвинувачений ОСОБА_4 за цим судовим рішенням, дорівнює 0,00 гривень.

Частина 1 статті 126 Кримінального процесуального кодексу України покладає на суд обов`язки вирішити питання щодо процесуальних витрат у вироку або ухвалі суду.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 118 Кримінального процесуального кодексу України к процесуальним витратам відносяться витрати, пов`язані із залученням експертів, які в силу приписів частини 1 та 2 статті 122 цього ж кодифікованого процесуального закону України несе сторона кримінального провадження, яка залучила експерта. При цьому у разі залучення експертів спеціалізованих державних установ стороною обвинувачення, це здійснюється за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділяються цим установам з Державного бюджету України.

Частина 2 статті 124 Кримінального процесуального кодексу України зобов`язує суд у разі ухвалення обвинувального вироку стягнути з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Оскільки в рамках цього кримінального провадження були проведені експертні дослідження саме такими установами, з ОСОБА_4 на користь держави слід стягнути витрати на залучення експертів при проведенні судових експертиз № 913/15 в сумі 1227,60 гривень, № 411/16 в сумі 1055, 52 гривень і № 513/16 в сумі 1055,52 гривень, а всього 3338,64 гривень (т. 3 а. с. 138, 165, 173).

В межах цього кримінального провадження процесуальних рішень щодо визнання речовими доказами стороною обвинувачення не надано і учасниками справи у судовому засіданні не заявлено.

Застосований на стадії досудового розслідування захід забезпечення, а саме: на підставі ухвали, постановленої 13.10.2015 року в межах справи з єдиним унікальним № 640/17586/15-к (провадження № 1-кс/640/7340/15) слідчим суддею Київського районного суду міста Харкова ОСОБА_52 , арешт тимчасово вилученого майна у виді автомобіля марки «ЗІЛ-ММЗ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований за ОСОБА_31 та яким на момент дорожньо-транспортної пригоди керував ОСОБА_4 , шляхом заборони розпорядження та користування цим транспортним засобом, із місцем зберігання - на території спеціального майданчика зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів Нововодолазького РВ ГУ МВС України в Харківській області (т. 3 а. с. 133 - 134),- необхідно скасувати, оскільки в його подальшому застосуванні відпала потреба.

Застосований на стадії досудового розслідування захід забезпечення, а саме: на підставі ухвали, постановленої 13.10.2015 року в межах справи з єдиним унікальним № 640/17586/15-к (провадження № 1-кс/640/7341/15) слідчим суддею Київського районного суду міста Харкова ОСОБА_52 , арешт тимчасово вилученого майна у виді мотоцикла марки «ІЖ-Юпітер», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який зареєстрований за ОСОБА_53 , шляхом заборони розпорядження та користування цим транспортним засобом, із місцем зберігання - на території спеціального майданчика зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів Нововодолазького РВ ГУ МВС України в Харківській області (т. 3 а. с. 135),- необхідно скасувати, оскільки в його подальшому застосуванні відпала потреба.

Ухвалюючи вирок, суд також вважає за необхідне зазначити, що пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд - у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області.

За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію.

Окрім того, Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», що набрала чинності 19.07.2020 року, змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави.

Зокрема, відповідно до підпункту 20 пункту 3 та абзаців 3 і 6 підпункту 20 пункту 1 цієї Постанови ліквідований Нововодолазький район Харківської області та утворені Красноградській район Харківської області (з адміністративним центром у місті Красноград) у складі території Старовірівської сільської територіальної громади та Харківський район Харківської області (з адміністративним центром у місті Харків) у складі території Нововодолазької селищної територіальної громади, що затверджені Кабінетом Міністрів України, тощо.

При цьому, як чітко визначив законотворець у пункті 6 своєї Постанови, у продовж тримісячного строку з дня набрання нею чинності Кабінет Міністрів України повинен привести свої нормативно-правові акти у відповідність із нею та забезпечити таке приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів.

Одночасно із цим, приписами статті 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), а також статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», закріплено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації, інстанційності і визначається законом.

Натомість, закон, який змінює існуючу систему судоустрою та приводить її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою, не прийнятий, Валківський окружний суд на цей час свою діяльність не розпочав, а тому кримінальне провадження перебувало на розгляді належного суду.

На підставі викладеного, керуючись статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року в Римі; Рішеннями Європейського суду з прав людини від 14.02.2008 року у справі «Кобець проти України» та від 28.10.1994 року у справі «Дж. Мюррей проти Сполученого Королівства»; статтями 9, 59, 61, 121, 125 та 129 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями); статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ІV від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями); статтею 17, пунктом 6 частини 2 статті 36 і пунктом 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями); статтями 22, 23, 979, 988, 990, 1166 - 1168, 1177, 1187, 1188, 1194 і 1206 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року № 435-ІV (із змінами та доповненнями); статтями 1, 9 і 16 Закону України «Про страхування» № 85/96-ВР від 07.03.1996 року (із змінами та доповненнями); статтями 1, 6, 9, 12, 22 - 24, 26-1 і 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-ІV від 01.07.2004 року (із змінами та доповненнями); Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів»; статями 1, 2 та 4 - 6 Закону України «Про застосування амністії в Україні» № 392/96-ВР від 01.10.1996 року в редакції Закону України № 3465-ІV від 02.06.2011 року (із змінами та доповненнями); пунктом «в» статті 1, статтями 10, 11, 13, 15 та 18 Закону України «Про амністію у 2016 році» № 1810-VІІІ від 22.12.2016 року; пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року; статтями 12, 13, 43, 49, 78, 81, 82 і 223 Цивільного процесуального кодексу України № 1618-ІV від 18.03.2004 року (в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03.10.2017 року із змінами та доповненнями); статтями 12, 50, 63, 65 - 69, 75 - 77, 85, 86 і частиною 2 статті 286 Кримінального кодексу України № 2341-ІІІ від 05.04.2001 року (із змінами та доповненнями); Постановою Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року (зі змінами та доповненнями); Постановами Пленуму Верховного Суду України: № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» (із змінами та доповненнями), № 3 від 31.03.1989 року «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна» (із змінами та доповненнями), № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди»; Постановою Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки»; постановами Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду, прийнятими 05.04.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 658/1658/16-к (провадження № 51-735 км 18), 07.11.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 297/562/17 (провадження № 51-329 км 18), і 05.04.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 658/1658/16-к (провадження № 51-735 км 18); постановами Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду, прийнятими 30.10.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 559/1037/16-к (провадження № 51-3612 км 18), 17.04.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 298/95/16-к (провадження № 51-2501 км 18), а також статтями 17, 31, 35 - 37, 84 - 86, 91, пунктом 5 частини 9 статті 100, статтями 131 - 132, 349, 368 - 371, 373 - 376, 392, 393, 395, 532 - 535 Кримінального процесуального кодексу України № 4651-VІ від 13.04.2012 року (із змінами та доповненнями),-

з а с у д и в:

ОСОБА_4 визнати винним у пред`явленому йому обвинуваченні, передбаченому частиною 2 статті 286 Кримінального кодексу України, і призначити йому по даній нормі закону покарання у виді 5 (п`яти ) років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі пункту «в» статті 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» № 1810-VІІІ від 22.12.2016 року звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання у виді 5 (п`яти ) років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Стягнути зі ОСОБА_4 на користь держави документально підтверджені процесуальні витрати на залучення експертів при проведенні судових експертиз в загальній сумі 3338,64 гривень (три тисячі триста тридцять вісім гривень 64 копійки).

Скасувати застосований на стадії досудового розслідування захід забезпечення, а саме: на підставі ухвали, постановленої 13.10.2015 року в межах справи з єдиним унікальним № 640/17586/15-к (провадження № 1-кс/640/7340/15) слідчим суддею Київського районного суду міста Харкова ОСОБА_52 , арешт тимчасово вилученого майна у виді автомобіля марки «ЗІЛ-ММЗ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований за ОСОБА_31 та яким на момент дорожньо-транспортної пригоди керував ОСОБА_4 , шляхом заборони розпорядження та користування цим транспортним засобом, із місцем зберігання - на території спеціального майданчика зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів Нововодолазького РВ ГУ МВС України в Харківській області,- оскільки відпала потреба в його подальшому застосуванні.

Скасувати застосований на стадії досудового розслідування захід забезпечення, а саме: на підставі ухвали, постановленої 13.10.2015 року в межах справи з єдиним унікальним № 640/17586/15-к (провадження № 1-кс/640/7341/15) слідчим суддею Київського районного суду міста Харкова ОСОБА_52 , арешт тимчасово вилученого майна у виді мотоцикла марки «ІЖ-Юпітер», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який зареєстрований за ОСОБА_53 , шляхом заборони розпорядження та користування цим транспортним засобом, із місцем зберігання - на території спеціального майданчика зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів Нововодолазького РВ ГУ МВС України в Харківській області,- оскільки відпала потреба в його подальшому застосуванні.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, его захиснику, потерпілій, її представнику та прокурору.

Копію цього судового рішення не пізніше наступного дня після його ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні при його проголошенні.

Роз`яснити учасникам судового провадження, що вони мають право отримати в суді копію вироку.

На вирок може бути подана апеляція в Харківській апеляційний суд через Нововодолазький районний суд Харківської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а у разі її подання - вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок, що набрав законної сили, є обов`язковим для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, підлягає виконанню на всій території України й звертається до виконання не пізніш як через три дні з дня набрання ним законної сили або повернення матеріалів кримінального провадження до суду першої інстанції із суду апеляційної чи касаційної інстанції.

Вирок постановлено, виготовлено шляхом комп`ютерного набору та підписано суддею в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Суддя: ОСОБА_1