Житомирський апеляційний суд
Справа №276/2007/21 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.1 ст.121 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2022 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника потерпілої ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали кримінального провадження 276/2007/21 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на вирок Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 05 травня 2022 року відносно

ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України,

в с т а н о в и в:

зазначеним вироком ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України та призначено йому покарання у виді одного року позбавлення волі.

На підставі ст.ст. 75, 76 Кримінального кодексу України звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом іспитового строку 1 (один) рік не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, а саме: періодично з`являтися на реєстрацію до уповноваженого органу з питань пробації, а також повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Запобіжний захід ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили не обирався.

Цивільний позов про відшкодування моральної шкоди, заявлений потерпілою ОСОБА_10 до обвинуваченого ОСОБА_8 задоволено частково.

Стягнуто із обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жительки АДРЕСА_1 моральну шкоду в сумі 5000 (п`ять тисяч) грн.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, 08.06.2021, близько 10 год. 00 хв. між ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , які перебували на прилеглій території до домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , на ґрунті існуючих неприязних відносин виник конфлікт, в ході якого після спільних словесних образ ОСОБА_10 взялася своєю лівою рукою за верхній одяг ОСОБА_8 , після чого у ОСОБА_8 раптово виник злочинний умисел, направлений на умисне нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на умисне нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , ОСОБА_8 своєю правою рукою схопив потерпілу за палець лівої руки та повернув його у бік, в наслідок чого ОСОБА_10 було спричинено тілесне ушкодження у вигляді закритого перелому основної фаланги 5 пальця лівої кисті, яке відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості, яке не є небезпечним для життя, але призвело до тривалого розладу здоров`я.

В апеляційній скарзі захисник просить скасувати вирок Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 05 травня 2022 року у зв`язку із невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповнотою судового розгляду та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, А обвинувачений ОСОБА_8 діяв в межах самозахисту. Саме неправомірні дії потерпілої, які виразилися в бажанні нанести тілесні ушкодження ОСОБА_8 , спровокували захисну реакцію останньому, що виразилося у перехопленні долоні лівої руки потерпілої, яку вона підняла намагаючись вдарити по голові обвинуваченого та утриманні та відштовхуванні долоні правої руки, якою потерпіла намагалася схопити за одяг обвинуваченого. Зазначає, що висновки суду містять протиріччя з наявними доказами кримінального провадження, зокрема в частині того, якою рукою потерпіла взялася за одяг обвинуваченого. Вказує, що досудове розслідування проведено однобоко, оскільки з обвинуваченим не було проведено належних слідчих дій, зокрема слідчого експерименту під час якого, він мав би змогу вказати як діяв під час конфлікту. Захисник вважає, що не здобуто жодних доказів, які б свідчили про наявність умислу в діях ОСОБА_8 на спричинення тілесних ушкоджень, в його діях наявна необережна форм вини, обвинувачений на адресу потерпілої ніяких погроз не висловлював., що не взято до уваги судом. Що стосується часткового задоволення позовних вимог потерпілої, наголошує, що факт заподіяння потерпілій моральної шкоди не підтверджено жодними документами чи іншими доказами, які б свідчили про характер та обсяг страждань, характер немайнових втрат, стан здоров`я, тощо, а тому вважає що судом безпідставно винесено рішення про стягнення 5000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В запереченнях на апеляційну скаргу, прокурор просить оскаржений вирок залишити без змін, а подану апеляційну скарг без задоволення. Мотивує свої доводи тим, що під час судового розгляду встановлено, що ОСОБА_8 , відбивши праву руку потерпілої, якою вона замахнулася на обвинуваченого, умисно, із силою, вхопивши за палець її лівої руки, вивернув його убік, заподіявши тим самим середнього ступеня тілесні ушкодження. Надані стороною обвинувачення докази є достовірними та достатніми, не суперечать один одному, та поза розумним сумнівом доводять вину ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України. Зазначає, що погоджується про часткове задоволення цивільного позову у сумі 5000 грн, вважає, що потерпілій ОСОБА_10 заподіяно моральну шкоду, яка полягала у фізичних стражданнях внаслідок болю, душевних стражданнях внаслідок травм та тривалого розладу здоров`я, тривалості лікування, що утруднювало ведення домашнього господарства, зокрема обробітку земельної ділянки, а також у порушенні нормальних життєвих зв`язків.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 , який просив апеляційну скаргу захисника задовольнити, думку прокурора та представника потерпілої, які просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали судового провадження, а також вирок суду в межах, передбачених, ст.404 КПК України, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги захисника обвинуваченого слід відмовити з таких підстав.

Згідно ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 цього Кодексу, з наведенням належних та достатніх мотивів і підстав його ухвалення.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом у відповідності до вимог ст.94 КПК України на предмет належності, допустимості, достовірності та не викликають у суду сумнівів у їх правдивості.

В ході судового розгляду обвинувачений ОСОБА_8 свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні не визнав та дав показання про те, що дійсно між його сім`єю та сусідами існує конфлікт з приводу земельної ділянки та огорожі. 8 червня 2021 року під час спілкування у присутності працівників селищної ради потерпіла почала ображати його, а він у відповідь образив її. Після цього, потерпіла підійшла до нього, взялась правою рукою за його футболку, а лівою хотіла нанести удар по обличчю, проте він захищаючись, своєю правою рукою зловив її ліву руку на рівні своєї голови та відштовхнув руку в сторону від себе, все тривало декілька секунд. Під час цього потерпіла крикнула «Ой, палець» та відійшла. При цьому, обвинувачений повідомив, що схватив потерпілу не за мізинець, а за долоню, тобто за чотири пальці, а тому не міг його вивернути. Палець у потерпілої вже був пошкоджений на час конфлікту та взагалі вона трималася за два середні пальці, а не за мізинець. Умислу на спричинення ОСОБА_10 тілесних ушкоджень у нього не було, якби вона не хватала його за футболку та не намагалася вдарити, він би взагалі до потерпілої не торкався (а.34, 91).

В суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_8 пояснив, що в квітні місяці до нього прийшла потерпіла і повідомила, що її чоловік напився і виламав їй пальця. Стверджував, що в червні потерпіла сама схватилася за нього, а він її лише відштовхнув, при цьому палець в неї вже був зламаний.

Колегія суддів зазначає, що невизнання вини обвинуваченим ОСОБА_8 є його правом та способом захисту, при цьому апеляційний суд критично оцінює покази останнього, та вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги такі покази обвинуваченого як недостовірні, виходячи з наступного.

Як вважає апеляційний суд, вина обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, ґрунтується на зібраних у справі й детально досліджених в судовому засіданні доказах в їх сукупності та взаємозв`язку.

Зокрема, вони підтверджуються показаннями потерпілої ОСОБА_10 , яка в суді першої інстанції пояснила, що з серпня 2020 року між її сім`єю та сім`єю сусіда ОСОБА_11 почали виникати конфлікти через використання земельної ділянки, яка знаходиться поруч з їх домоволодіннями. У зв`язку з конфліктною ситуацією 08.06.2021 близько 9 години ранку до них прибули представники селищної ради, під час спілкування на місці, в цей же день близько 10 години ранку ОСОБА_8 образив її та вона підійшла до нього на відстань півметра щоб дати ляпаса, лівою рукою хотіла схопити ОСОБА_8 за одяг, протягнула руку до його одягу, але чи взялася за нього не пам`ятає, а правою рукою хотіла дати ляпаса йому по обличчі. Проте, ОСОБА_8 схватив її ліву руку, а точніше за палець на лівій руці та вивернув його у бік, так що він хруснув та став дугою, обвинувачений під час цих дій нічого не казав. Одною чи двома руками схватив її обвинувачений потерпіла точно не пам`ятає, так як все відбулося дуже швидко. Після цього, вона відчула різкий біль, обвинувачений пустив її руку та вона відійшла в сторону, подія з пошкодженням пальця тривала декілька секунд. До цього обвинувачений активних дій для спричинення їй тілесних ушкоджень не вчиняв. Після цього потерпіла поїхала до лікарні в смт. Черняхів, зробила рентген, де було встановлено їй діагноз «перелом пальця» та відповідно накладено гіпсову пов`язку, з якою вона ходила близько місяця до липня 2021 року. Вказала, що їй доводилось обробляти город із вказаною пов`язкою, вона відчувала постійний біль, а сусіди, у тому числі обвинувачений з неї насміхались та продовжували ображати її (а.34).

Показаннями свідка ОСОБА_12 , яка пояснила, що вона працює старостою Топорищанського округу Хорошівської громади та 08.06.2021 у складі робочої групи виїжджала на місце для розгляду конфліктної ситуації між родинами ОСОБА_8 та ОСОБА_10 . Перебуваючи на спірній ділянці потерпіла та обвинувачений ображали один одного, проте після образливих слів ОСОБА_8 потерпіла наблизилася до нього на відстань близько півметра та звела праву руку до гори щоб дати обвинуваченому ляпаса, однак не вдарила його, обвинувачений відбив в сторону праву руку потерпілої, потерпіла та обвинувачений стояли обличчям один до одного. Свідок вказала, що ліва рука потерпілої була біля верхнього одягу обвинуваченого, рука була розкрита, не зажата в кулак, проте що саме обвинувачений зробив з лівою рукою потерпілої свідок не бачила, оскільки конфлікт тривав декілька секунд. В цей час потерпіла скрикнула та сказала, що обвинувачений напевно зламав їй палець, вона трималась за палець на лівій руці, зокрема за мізинець, який почав напухати прямо там на місці конфлікту та був трохи вивернутий. Відразу після цього потерпіла пішла до дому, обвинувачений при цьому нічого не казав. Перед початком конфлікту між потерпілою та обвинуваченим будь-яких ознак про те, що у потерпілої ОСОБА_10 був зламаний палець не було та вона про це нічого не казала, обвинувачений будь-яких погроз потерпілій перед конфліктом та під час безпосереднього конфлікту не висловлював (а.78).

Показаннями свідка ОСОБА_13 , яка пояснила суду, що 08.06.2021 у складі робочої групи вона розглядала конфліктну ситуацію, що склалась між родинами ОСОБА_8 та ОСОБА_10 . Перебуваючи на спірній ділянці потерпіла та обвинувачений ображали один одного, проте після образливих слів ОСОБА_8 потерпіла наблизилася до нього, свідок притримувала дружину ОСОБА_8 , щоб вона не втручалася в конфлікт, а тому стояла спиною до обвинуваченого та потерпілої і самої події нанесення ударів чи вчинення інших дій останніми не бачила. Проте, перебуваючи спиною до потерпілої та обвинуваченого після того як потерпіла підійшла до обвинуваченого під час конфлікту між ними, який тривав декілька секунд, потерпіла застогнала що їй зламали палець та вона стала триматися за ліву руку, свідок повернулась та потерпіла показувала мізинець на лівій руці, який як їй здався був трохи вивернутий, до цього потерпіла не жалілася, що в неї був пошкоджений палець на руці (а.78).

Будь-яких підстав вважати, що свідчення потерпілої та свідків є недостовірними, зважаючи на рівень їх аргументованості, на думку суду апеляційної інстанції, немає, оскільки вони є логічними, послідовними та несуперечливими, а також додатково підтверджуються іншими наявними в провадженні доказами, а саме:

- даними протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 08.06.2021 року від ОСОБА_10 , згідно з яким 08.06.2021 року близько 10 години під час суперечки із сусідом, ОСОБА_8 заподіяв тілесні ушкодження, перелом мізинця (а.46);

- даними висновку судово-медичної експертизи №874 від 17.07.2021, відповідно до якого у ОСОБА_10 виявлено тілесне ушкодження у вигляді закритого перелому основної фаланги 5 пальця лівої кісті, яке утворилося від дії твердого тупого з обмеженою контактуючою поверхнею предмета, могло утворитись 08.06.2021 при обставинах, вказаних потерпілою та відноситься до категорії середнього ступеня тяжкості (а.49);

- даними протоколу проведення слідчого експерименту від 27.09.2021 року за участю потерпілої ОСОБА_10 та фототаблицею до нього, з якого вбачається, що потерпіла показала на місці із залученням статиста де саме перебувала її ліва рука на одязі обвинуваченого та як він своєю правою рукою взяв її за мізинець та прокрутив, від чого вона відчула різкий біль (а.54-60);

- даними висновку додаткової судово-медичної експертизи №1644 від 04.10.2021 року, відповідно до якого виявлене тілесне ушкодження могло утворитися за обставин, зазначених на фототаблицях до протоколу проведення слідчого експерименту за участю потерпілої ОСОБА_10 від 27.09.2021 року (а.63-64).

Відтак, колегія суддів вважає безпідставними апеляційні доводи захисника обвинуваченого про те, що викладені у вироку обставини, не відповідають фактичним обставинам справи та що районним судом в ході судового розгляду справи не було здобуто належних та допустимих доказів вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Зібрані у справі докази, на які послався суд у вироку, повністю узгоджуються між собою, не викликають сумнівів у їх достовірності та у своїй сукупності в достатній мірі підтверджують фактичні обставини кримінального правопорушення, які викладені при формулюванні обвинувачення, а саме те, що ОСОБА_8 своєю правою рукою схопив потерпілу за палець лівої руки та повернув його у бік, в наслідок чого ОСОБА_10 було спричинено тілесне ушкодження у вигляді закритого перелому основної фаланги 5 пальця лівої кисті, яке відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості, яке не є небезпечним для життя, але призвело до тривалого розладу здоров`я.

Апеляційний суд вважає безпідставними та недостовірними показання обвинуваченого ОСОБА_8 , що 08.06.2021 року на час конфлікту з потерпілою ОСОБА_10 , в останньої вже був перелом пальця лівої кисті, який був спричинений ще в квітні 2021 року. Такі показання обвинуваченого повністю спростовуються висновками вище зазначеної додаткової судово-медичної експертизи №1644 від 04.10.2021 року.

Оспорювання захисником встановлених за результатами судового розгляду фактів із викладенням власної версії обставин заподіяння тілесних ушкоджень потерпілій, а також незгода з даною судом оцінкою доказів винуватості ОСОБА_8 з посиланням на власну оцінку, є непереконливими.

На думку апеляційного суду, місцевий суд належно проаналізувавши вище наведені докази, ґрунтовно і з наведенням докладного мотивування, яке колегія суддів вважає правильним і достатнім, відкинув доводи сторони захисту про те, що у обвинуваченого ОСОБА_8 не було умислу на спричинення ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, оскільки він не висловлював на її адресу жодних погроз, а в його діях наявна необережна форма вини.

Так, суд першої інстанції, вирішуючи питання про направленість умислу ОСОБА_8 на спричинення тілесних ушкоджень потерпілій, обґрунтовано у вироку зазначив, що вказані доводи сторони захисту повністю спростовуються сукупністю вищенаведених доказів, які свідчать про раптовість виникнення умислу обвинуваченого на нанесення таких ушкоджень під час безпосередньої близькості потерпілої і обвинуваченого у ході конфлікту та про його активні дії, пов`язані із спрямуванням фізичної сили на пальці лівої руки потерпілої, які перебували у нерухомому стані, передбачаючи при цьому можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння у вигляді спричинення тілесних ушкоджень потерпілій, з чим повністю погоджується апеляційний суд.

Відхиляє апеляційний суд, як необґрунтовані, і доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 про те, що обвинувачений ОСОБА_8 діяв в межах самозахисту, оскільки намагався убезпечити себе від нанесення тілесних ушкоджень з боку потерпілої ОСОБА_10 .

Згідно із ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

Для вирішення питання про кваліфікацію складу кримінального правопорушення, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, суд, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

Під час судового розгляду кримінального провадження колегією суддів не встановлено передбаченої статтею 36 КК України наявності такого суспільно небезпечного посягання в діях ОСОБА_10 , яке вимагало заподіяння потерпілій тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості, тому доводи сторони захисту про перебування ОСОБА_8 у момент інкримінованих дій у стані необхідної оборони, не знайшли свого підтвердження.

Фактично доводи обвинуваченого та його захисника щодо необхідної оборони базуються на тому, що потерпіла ОСОБА_10 замахнулася на обвинуваченого і, з метою попередити подальші дії потерпілої, ОСОБА_8 її відштовхнув. Проте, описані стороною захисту обставини, виходячи із змісту поняття необхідна оборона не створюють такого стану, оскільки таке посягання не можна вважати реальним і таким, що не можна було відвернути в інший спосіб, не заподіюючи шкоду.

Тобто, навіть за умови розвитку події, як їх описує обвинувачений ОСОБА_8 , його дії не можна вважати необхідною обороною.

На переконання колегії суддів, такий висновок апеляційного суду повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною, зокрема, у постановах (справа №№5-34кс14, 759/18306/18, 756/16785/18, 648/3814/18, 263/11142/19), про те, що право на необхідну оборону виникає лише тоді, коли суспільно небезпечне посягання викликає у того, хто захищається, невідкладну необхідність в заподіянні шкоди тому, хто посягає, для негайного відвернення або припинення його суспільно небезпечного посягання.

Таким чином, оскільки колегією суддів не встановлено існування реальної загрози життю ОСОБА_8 з боку ОСОБА_10 , яка б у розумінні ст.36 КК України давала обвинуваченому право заподіяти шкоду потерпілій, доводи сторони захисту про перебування обвинуваченим в момент інкримінованих дій у стані необхідної оборони не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду. Натомість, згідно доказів наявних у кримінальному провадженні вбачається, що обвинувачений ОСОБА_8 під час конфлікту з потерпілою ОСОБА_10 , на ґрунті існуючих неприязних відносин, діяв умисно, саме з метою заподіяння потерпілій тілесного ушкодження, що і стало наслідком спричинення останній середньої тяжкості тілесного ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у ст.121 КК, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.122 КК України.

Крім того, перевіряючи вирок суду в межах апеляційних вимог захисника ОСОБА_9 щодо стягнення завданої ОСОБА_10 моральної шкоди, колегія суддів вважає правильним рішення суду в частині часткового задоволення цивільного позову потерпілої ОСОБА_10 про відшкодування моральної шкоди внаслідок вчиненого щодо неї кримінального правопорушення, та відхиляє доводи захисника обвинуваченого з таких підстав.

Положеннями ч.2 ст.127 КПК України встановлено, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Згідно ч.1 ст.128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Згідно до вимог ст.129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Відповідно до ч.5 ст.128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України, за умови, якщо вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно до положень ч.1 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Частина 1 ст. 1167 ЦК України визначає загальні підстави відшкодування моральної шкоди: моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, котра її завдала, за наявності її вини у заподіянні такої шкоди.

Відповідно до ч.2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у: фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої або членів її сім`ї; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності та ділової репутації особи.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами (рішення у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства» (Abdulaziz, CabalesandBalkandali v. theUnitedKingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, № 94, п.96), але це не заважає суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування.

Як установлено ч. 3 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Таким чином, законом установлено загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди. Визначення розміру такого відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду.

Як убачається з матеріалів провадження, потерпілою ОСОБА_10 заявлено відповідний цивільний позов, в якому остання, просить стягнути з обвинуваченого ОСОБА_8 на її користь моральну шкоду, завдану внаслідок вчиненого щодо неї кримінального правопорушення в сумі 50000 грн (а.23-25).

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.4 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

При цьому, в роз`ясненнях, що містяться у п.п. 3, 5 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у порушенні права власності та інших цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими та при настанні інших негативних явищ. При вирішені спору про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не має призводити до її збагачення.

У роз`ясненнях, що містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

На переконання апеляційного суду, визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції враховував глибину фізичних та душевних страждань потерпілої ОСОБА_10 , тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, ступінь тимчасового погіршення стану її здоров`я, перенесені у зв`язку із цим біль, переживання та труднощі, зокрема труднощі у обробітку земельної ділянки, характер вчиненого щодо неї кримінального правопорушення та ґрунтуючись на принципах розумності та справедливості прийшов до висновку, що сума компенсації моральної шкоди у розмірі 5000 грн. буде відповідати глибині її душевних страждань, що узгоджується із роз`ясненнями, викладеними у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Враховуючи вищенаведене, під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено будь-яких порушень норм матеріального чи процесуального закону, наслідком яких є зміна чи скасування судового рішення, у зв`язку із чим, вирок суду слід залишити без змін, як законний, обґрунтований та вмотивований, а апеляційні скарги захисника ОСОБА_9 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 - без задоволення.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , - залишити без задоволення, а вирок Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 05 травня 2022 року, яким ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді :