ОБОЛОНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.03.2023 місто Київ

Оболонський районний суд міста Києва в складі:

головуючий суддя ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000966 від 27.10.2021 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Красноармійська Донецької області, зареєстрованого у цьому АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , неодруженого, такого, що є добровольцем територіальної оборони Добровольчого формування №4 «АЗОВ» Запорізької територіальної громади Запорізької області (посвідчення серії НОМЕР_1 ), раніше несудимого, -

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -

за участю учасників судового провадження:

прокурор ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

обвинувачений ОСОБА_4 ,

в с т а н о в и в:

27.10.2021 приблизно о 14:10 ОСОБА_4 , керуючи транспортним засобом марки «HYUNDAI AVANTE» (д.н.з. НОМЕР_2 ), рухався заднім ходом по дворовій території будинку №6а по вул. Приозерній у місті Києві з боку вул. Йорданської в напрямку просп. Героїв Сталінграда. У цей час справа на ліво по ходу руху транспортного засобу рухалась пішохід ОСОБА_7 , 1939 року народження. Під час руху транспортного засобу водій ОСОБА_4 допустив порушення вимог пункту 1.5., підпункту «б» пункту 2.3. та пункту 10.9. Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 та введених у дію 01.01.2002 (далі - Правила дорожнього руху):

- пункт 1.5. - дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків;

- підпункт «б» пункту 2.3. - для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

- пункт 10.1. - перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;

- пункту 10.9. - під час руху транспортного засобу заднім ходом вдій не повинен створювати небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху. Для забезпечення безпеки руху він у разі потреби повинен звернутися за допомогою до інших осіб.

Порушення вищевказаних вимог Правил дорожнього руху з боку водія ОСОБА_4 виявились у тому, що він, керуючи технічно справним автомобілем марки «HYUNDAI AVANTE» (д.н.з. НОМЕР_2 ), по дворовій території будинку АДРЕСА_3 заднім ходом, усвідомлюючи, що перебуває в умовах обмеженої оглядовості дорожньої обстановки з робочого місця водія, обумовленої рухом заднім ходом та конструктивними особливостями кабіни транспортного засобу, будучи обізнаним, що на таких ділянках дороги найбільш вірогідна поява пішоходів, внаслідок чого дорожня обстановка може змінитися в будь-який момент, а також усвідомлюючи, що рух заднім ходом вимагає особливої уваги водіїв, відповідних висновків для себе не зробив і, не переконавшись, що це буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам руху, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не звернувся за допомогою до інших осіб, внаслідок чого, створюючи загрозу життю та здоров`ю громадян, під час руху заднім ходом скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_7 , спричинивши їй тілесні ушкодження, від яких остання померла на місці події.

ОСОБА_7 отримала тілесні ушкодження у вигляді ушкоджень голови, забійна рана в потиличній ділянці справа, перелом потиличної кістки справа, нерівномірно виражений обмежено дифузний субарахноїдальний крововилив на всіх частинах обох півкуль головного мозку, кров в шлуночках головного мозку, ушкодження живота, синець на правій бічній стінці живота, крововилив в правій вінцевій зв`язці печінки, ушкодження кінцівок, синця на зовнішній поверхні правого плеча в середній третині, крововиливів в підшкірно-жировій клітковині правого коліна по зовнішній поверхні. Комплекс ушкоджень, які сформували поєднану закриту травму голови та грудей має ознаки тяжкого тілесного ушкодження по критерію небезпеки для життя та знаходиться в прямому причинно наслідковому зв`язку з настанням смерті ОСОБА_7 враховуючи характер виявлених тілесних ушкоджень, їх об`єм, розташування, наявність ознак струсу тіла, встановлено, що вони виникли при автомобільній травмі - зіткнення рухомого автомобіля з пішоходом. Первинний контакт виступаючих частин автомобіля з пішоходом відбувся на рівні правого коліна та стегна. При цьому, потерпіла перебувала у вертикальному чи наближеному до нього положенні, ймовірно у стані статистики і була звернута правою бічною поверхнею тіла до виступаючих частин автомобіля.

Смерть ОСОБА_7 настала від поєднаної закритої травми голови та грудей з ушкодженням кісток і внутрішній органів з розвитком шоку.

Порушення водієм ОСОБА_4 вимог пункту 1.5., підпункту «б» пункту 2.3. та пункту 10.9. Правил дорожнього руху знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, відповідно до висунутого обвинувачення визнав повністю, щиро покаявся, зазначив, що жалкує, що так сталося, був тверезий, попросив вибачення, зазначив, що хотів попросити вибачення особисто в потерпілого в залі судового засідання, однак не може цього зробити, оскільки останній не з`являється до суду, й беззаперечно підтвердив обставини кримінального провадження та дав суду наступні показання.

Так, обвинувачений ОСОБА_4 показав, що в жовтні 2021 року в обідній час доби він, керуючи транспортним засобом марки «HYUNDAI AVANTE», заїхав у двір будинку в Оболонському районі міста Києва та у нього виникла потреба розвернутися, він почав рух заднім ходом, почув стук, вийшов із автомобіля та побачив, що він здійснив наїзд на пішохода - на дорозі лежала бабуся. Він підняв її і тримав на руках допоки не приїхала швидка допомога, лікарі якої констатували смерть. Швидкість руху його транспортного засобу була мінімальна, наїзд на пішохода відбувся в той момент як він тільки розпочав рух заднім ходом, на місці події був сміттєвий бак і бабуся в якийсь момент вийшла з-за сміттєвого баку. На місці події були люди, які, на його прохання, викликали швидку допомогу та поліцію, оскільки він тримав бабусю на руках. Після ДТП він намагався відшкодувати шкоду потерпілому, однак останній постійно змінював свою позицію щодо розміру відшкодування, один раз він мав зустріч з потерпілим, однак останній так і не повідомив йому остаточний розмір відшкодування. З початку війни по сьогодні він постійно знаходиться на фронті на території Запорізької області, несе службу в підрозділі Ротно Тактичної Групи «СТЕПОВІ ВОВКИ» Добровольчого формування Запорізької територіальної громади №4 «АЗОВ» (далі - РТГ «СТЕПОВІ ВОВКИ»), є водієм медично-евакуаційного транспорту, тобто за наказом командира перевозить поранених солдат до медичних закладів. При призначенні основного покарання поклався на розсуд суду, при цьому просив суд не застосовувати додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Враховуючи те, що учасники судового провадження не оспорювали обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, судом було встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, за відсутністю будь-яких сумнівів у добровільності та істинності позиції останніх, за згодою учасників судового провадження, суд провів судовий розгляд кримінального провадження щодо всіх його обставин із застосуванням правил ч. 3 ст. 349 КПК України, обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням матеріалів, що характеризують особу та матеріалів, що необхідні для прийняття судом рішення по суті обвинувачення, визнавши недоцільним дослідження інших доказів у кримінальному провадженні. При цьому, судом роз`яснено сторонам кримінального провадження, що у цьому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Це повністю узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації №6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яким суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Таким чином, розглянувши кримінальне провадження стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 в межах пред`явленого обвинувачення, допитавши останнього, дослідивши письмові матеріали, долучені до матеріалів кримінального провадження відповідно до встановленого порядку, суд приходить до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої ОСОБА_7 , за обставин, установлених у судовому засіданні, доведено повністю та кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 286 КК України.

Вирішуючи питання про призначення виду та розміру покарання обвинуваченому, суд приходить до наступного висновку.

Згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 зазначеного Кодексу суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Норми КК України наділяють суд правом вибору певного виду і розміру у визначених законом межах заходу примусу. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

При цьому, із системного аналізу положень ст. 23 КПК України та ст. 65 КК України слідує, що питання про наявність чи відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання, вирішується судом у нарадчій кімнаті на підставі безпосередньо досліджених доказів.

Згідно пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 зі змінами від 06.11.2009 «Про практику призначення судами кримінального покарання» слід звернути увагу судів на те, що при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

За змістом пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, але й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб, а також обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, та особу винного.

Так, приймаючи рішення щодо виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, що відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів та характеризується необережною формою вини, фактичні обставини кримінального провадження, тяжкість заподіяних злочином наслідків, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_4 , зокрема його вік, те, що він раніше несудимий, до кримінальної відповідальності притягається вперше, виключно позитивно характеризується за місцем несення служби в підрозділі РТГ «СТЕПОВІ ВОВКИ», з травня 20021 року є активним членом Громадської спілки «Асоціація захисту прав людини в Україні» та відповідно до наявної в матеріалах справи характеристики за підписом першого заступника Голови вказаної спілки також характеризується виключно позитивно, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, що свідчить про його осудність. Зважує суд і на те, що обвинувачений ОСОБА_4 має нагороду від 14.03.2023 - нагрудний знак «ДОБРОВОЛЕЦЬ», а також «ПОДЯКУ» Голови Запорізької обласної державної адміністрації, начальника обласної військової адміністрації ОСОБА_8 від 27.02.2023 Розпорядження № 79-к «За особисту мужність, виявлену у захисті державного суверенітету та територіальної цілісності України, самовіддане служіння Українському народу й з нагоди Дня українського добровольця».

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 відповідно до ст. 67 КК України суд не встановив.

Вирішуючи питання про наявність у кримінальному провадженні обставин, що пом`якшують покарання відповідно до ст. 66 КК України, суд зважує на роз`яснення, що містяться у пункті 4 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду, відповідно до яких, виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку таких обставин.

Так, основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим. Повне визнання особою своєї вини у вчиненні злочину обґрунтовується тим, що така особа заслуговує поблажливого ставлення до себе, оскільки вона щиро каючись у вчиненні злочину, викладає всі обставини вчиненого, що сприяє встановленню істини по справі, тобто розкриттю злочину.

Судом було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_9 , висловивши самозасудження своєї кримінально караної поведінки, попросивши вибачення, зазначив про готовність нести кримінальну відповідальність, вину у вчиненні злочину визнав повністю та під час допиту в суді зазначив, що шкодує про свій вчинок і розкаюється, що свідчить про наявність у кримінальному провадження обставини, що пом`якшує покарання, - щире каяття.

Вказаний висновок суду узгоджується з позицією, викладеною у постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 06.09.2022 справа №397/92/15-к, від 02.11.2021 справа №643/13256/17 та ін., які беруться судом до уваги в силу вимог ст. 13 Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до якої висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

З огляду на викладене, обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, згідно ст. 66 КК України суд визнає «щире каяття».

Підсумовуючи зазначене, суд вважає за доцільне призначити обвинуваченому ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі ближче до мінімального, що передбачено санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, оскільки, на переконання суду, саме такий вид та розмір покарання буде необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення обвинуваченим нових кримінальних правопорушень.

Водночас, умови, підстави та порядок звільнення особи від покарання та його відбування визначені розділом ХІІ Загальної частини КК України. Одним із таких випадків є звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 75 КК України в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Згідно з ч. 3 ст. 75 КК України у випадках, передбачених частинами 1, 2 цієї статті, суд ухвалює рішення про звільнення засудженого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки. Тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, визначаються судом. При цьому, статтею 76 цього Кодексу визначено коло обов`язків, які суд покладає на особу в разі звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

У постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 17.10.2019 справа №205/7091/16-к, від 12.09.2018 справа №206/5073/15-к суд касаційної інстанції наголосив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

У постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 24.05.2018 справа №167/341/16-к цей суд указав, що загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

З огляду на вищевказані обставини кримінального провадження в сукупності з відомостями про особу обвинуваченого ОСОБА_4 , його ставленням до вчиненого, враховуючи також відомості, що містяться у висновку представника Солом`янського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» у місті Києві та Київській області в досудовій доповіді, складеної за ухвалою суду, відсутність відомостей про притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності з моменту події по день постановлення вироку, позицію в судових дебатах прокурора, суд вважає за можливе звільнити обвинуваченого ОСОБА_4 від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, оскільки вважає, що виправлення та попередження вчинення останнім нових кримінальних правопорушень можливо без реального відбування покарання, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою протягом іспитового строку з покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

Водночас, санкція ч. 2 ст. 286 КК України сформульована як кумулятивна, тобто передбачає наявність як основного виду покарання, так і можливість застосування або незастосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Відповідно до пункту 21 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України в кожному випадку призначення покарання за ст. 286 і ст. 287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

При вирішенні питання про призначення додаткового покарання обвинуваченому ОСОБА_4 у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд приходить до висновку про можливість незастосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст. 55 КК України додаткове покарання у виді позбавлення права займатися певною діяльністю може бути призначено на строк від одного до трьох років.

Враховуючи характер та обсяг порушень Правил дорожнього руху, допущених обвинуваченим, у сукупності з обставинами кримінального провадження та тим, що обвинувачений ОСОБА_4 є добровольцем, котрий несе службу в підрозділі РТГ «СТЕПОВІ ВОВКИ», які, захищаючи суверенітет та територіальну цілісність України, стоять на захисті України від початку війни з Російською Федерацією, на сьогодні безпосередньо бере участь у виконанні завдань у районі м. Василівка Запорізької області, про що зазначено в характеристиці від 19.10.2022 №19/10/1 за підписом командира РТГ «СТЕПОВІ ВОВКИ» ОСОБА_10 , відповідно до якої обвинувачений ОСОБА_4 в штатному розписі є водієм евакуаційного автомобіля, суд приходить до висновку про можливість незастосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки, на переконання суду, в цьому випадку, враховуючи «загальновідомість» факту збройної агресії Росії проти України, незастосування судом додаткового покарання стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 буде відповідати суспільному інтересу, який в цьому випадку полягає у використанні практичних навичок обвинуваченого як водія у складі військового формування в зоні ведення бойових дій.

Долю речових доказів слід вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.

Приймаючи рішення щодо цивільного позову у кримінальному провадженні, суд приходить до наступного висновку.

13.02.2023 на електронну адресу Оболонського районного суд міста Києва від представника потерпілого (представник цивільного позивача) ОСОБА_11 в інтересах потерпілого (цивільний позивач) ОСОБА_12 надійшов цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_4 (цивільний відповідач) та особи, на яку за законом покладено обов`язок відшкодувати шкоду «СК «ПрАТ «Євроінс Україна» (цивільний відповідач), прохальна частина якого містить наступні вимоги: - стягнути з обвинуваченого ОСОБА_4 на користь потерпілого ОСОБА_12 моральну шкоду в розмірі 190 000,00 грн та судові витрати на правову допомогу; - стягнути з «СК «ПрАТ «Євроінс Україна» () на користь потерпілого ОСОБА_12 страхове відшкодування - витрати пов`язані зі смертю потерпілої у загальному розмірі 32 726,00 грн та моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

Відповідно до положень ч .3 ст. 129, ч. 1 ст. 326 КПК України суд залишає позов без розгляду в разі, якщо в судове засідання не прибув цивільний позивач, його представник чи законний представник, а обвинувачений (цивільний відповідач) не визнає пред`явлений позов повністю.

З матеріалів справи вбачається, що, будучи неодноразово повідомленими належним чином про дату, час та місце проведення судового розгляду, цивільний позивач (потерпілий) ОСОБА_12 та його представник ОСОБА_11 жодного разу в судові засідання не з`явилися. При цьому, матеріали кримінального провадження не містять клопотань про розгляд позову за відсутності цивільного позивача та його представника

Водночас, у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 цивільний позов не визнав, оскільки жодних доказів на підтвердження розміру моральної та матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розміру витрат на правову допомогу, про які зазначено в цивільному позові, до позову не долучено.

Враховуючи те, що цивільний позивач (потерпілий) ОСОБА_12 під час розгляду справи судом не допитаний, свою позицію стосовно цивільного позову не висловив, при цьому представник цивільного позивача (потерпілого) не додав в якості додатків до цивільного позову доказів, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги відповідно до вимог ст. 177 ЦПК України, а також не долучив доказів про скерування копії цивільного позову з додатками іншим учасникам справи на виконання положень цього Кодексу, суд приходить до висновку про залишення цивільного позову без розгляду.

Водночас, слід роз`яснити цивільному позивачу (потерпілому) ОСОБА_12 , що відповідно до ч. 7 ст. 128 КПК України особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

При цьому, згідно з положеннями пунктів 2, 6 ч. 1 ст. 5 Закону України №3674-VI від 08.07.2011 «Про судовий збір» звільненими від сплати судового збору за подання до суду позовної заяви є позивачі у справах: про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи; про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення відповідно. Вказані правові норми не містять суперечностей і підлягають застосуванню щодо позовів про відшкодування будь-якої шкоди (матеріальної і моральної), завданої в результаті заподіяння будь-якого ушкодження здоров`ю, зважаючи на це, під час розгляду справи в усіх судових інстанціях цивільні позивачі у кримінальних провадженнях звільняються від сплати судового збору за подання до суду позовної заяви про відшкодування будь-якої шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Долю речових доказів слід вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.

Процесуальні витрати - в порядку ст. 124 КПК України.

Водночас, відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадках виправдування обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, не призначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 14.12.2022 скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 11.11.2021 за №761/39004/21, на транспортний засіб - автомобіль марки «HUNDAI AVANTE» (д.н.з. НОМЕР_2 ), який на праві власності належить ОСОБА_13 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , в частині заборони користування вказаним майном (справа № 756/18481/21, провадження 1-кп/756/835/22).

З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 11.11.2021 за №761/39004/21, на транспортний засіб - автомобіль марки «HUNDAI AVANTE» (д.н.з. НОМЕР_2 ), який на праві власності належить ОСОБА_13 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , в частині заборони відчуження та розпорядження вказаним майном (провадження №1-кс/760/5803/20).

Підстав для обрання запобіжного заходу стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили суд не вбачає.

Інші заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались.

Керуючись положеннями статей 100, 124, 369-371, 373, 374, 376, 395, 532 КПК України, суд -

у х в а л и в:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнити від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 (три) роки.

На підставі пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_12 (цивільний позивач) до обвинуваченого ОСОБА_4 (цивільний відповідач) та особи, на яку за законом покладено обов`язок відшкодувати шкоду «СК «ПрАТ «Євроінс Україна» (цивільний відповідач) - залишити без розгляду.

Роз`яснити про те, що відповідно до ч. 7 ст. 128 КПК України особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 11.11.2021 за №761/39004/21, на транспортний засіб - автомобіль марки «HUNDAI AVANTE» (д.н.з. НОМЕР_2 ), який на праві власності належить ОСОБА_13 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , гурт.

Речовий доказ: - транспортний засіб - автомобіль марки «HUNDAI AVANTE» (д.н.з. НОМЕР_2 ), який на праві власності належить ОСОБА_13 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , вилучений під час огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 27.10.2021, - після набрання вироком законної сили залишити власнику (законному володільцю) за належністю.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави у рахунок відшкодування витрат на залучення експерта (Отримувач: ГУК у м. Києві/Оболонський р-н 24060300; Код отримувача ; Банк отримувача: Казначейство України (ел.адм.подат.); Номер рахунку (IBAN): UA0026006; Код класифікації доходів бюджету: 24060300; Найменування коду класифікації доходів бюджету: Інші надходження):

- висновок експерта від 22.11.2021 №СЕ-19/111-21/52293-ІТ: 1 716 (одна тисяча сімсот шістнадцять) грн 20 коп;

- висновок експерта від 22.11.2021 №СЕ-19/111-21-55741-ІТ: 2 059 (дві тисячі п`ятдесят дев`ять) грн 44 коп.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Оболонський районний суд міста Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1