КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №369/7239/22 Слідчий суддя в суді першої інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/824/4265/2022 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції ОСОБА_2
Категорія: ст. ст. 170-173 КПК України

У Х В А Л А
01 грудня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою представника ТОВ «Прайм Вош» - адвоката ОСОБА_6 , на ухвалу слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 серпня 2022 року, -
прокурора ОСОБА_7 ,
ТОВ «Прайм Вош» - адвоката ОСОБА_6 ,
в с т а н о в и л а:
Не погоджуючись з прийнятим рішенням слідчого судді, представник ТОВ «Прайм Вош» - адвоката ОСОБА_6 , подала апеляційну скаргу в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора Бучанської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_7 про арешт майна у повному обсязі.
На обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою, постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а також під час постановлення ухвали мало місце неповнота судового розгляду.
Апелянт вказує на те, що оскаржувана ухвала постановлена за результатом розгляду клопотання органу досудового розслідування та доданих до нього копій матеріалів кримінального провадження, без виклику ТОВ «Прайм Вош». Власник майна був позбавлений можливості надати пояснення щодо внесеного клопотання, відповідні докази, які спростовують твердження прокурора та звернути увагу слідчого судді на обставини, з`ясування яких, на їх думку, має істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.
ТОВ «Прайм Вош» цілком законно розміщує зазначені у паспорті прив`язці сім тимчасових споруд, які споруджуються у відповідності до укладеного Договору про встановлення особистого строкового сервітуту на розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності від 09.12.2021 року.
Обставини щодо здійснення ТОВ «Прайм Вош» незаконного будівництва капітальної будівлі є лише припущеннями та жодним доказом не підтверджується.
Ні витяг ЄРДР, ні клопотання прокурора про арешт майна, ні оскаржувана ухвала не містять будь-яких конкретних даних про подію кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також матеріали кримінального провадження не містять документи, які свідчили про умисне ухилення від обов`язкової рекультивації земель, порушених внаслідок дослідно-промислової розробки родовищ бурштину чи видобування бурштину на підставі спеціального дозволу на користування надрами, що заподіяло істотну шкоду.
Описані у клопотанні фактичні обставини в сукупності з поданими прокурором матеріалами кримінального провадження не дозволяють зробити висновок про наявність достатніх підстав вважати, що були вчинені кримінальні правопорушення, передбачені ч. З ст. 254 КК України та ч. 1 ст. 364 КК України.
Разом з тим, об`єктом та предметом кримінального правопорушення, передбаченого ч. З ст. 254 КК України, єгрунти земельних ділянок, що порушені внаслідок дослідно-промислової розробки родовищ бурштину чи видобування бурштину.
В той же час, земельна ділянка, яка визнана речовим доказом не може бути об`єктом та предметом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 254 КК України, оскільки відповідно до Плану зонування території м. Буча Київської області, що міститься у матеріалах клопотання, віднесена до зони Р-1 (рекреаційна зона природних ландшафтів), на якій передбачається розміщення малих архітектурних форм.
Слідчим суддею в оскаржуваній ухвалі в порушення п. 2 ч. 2 ст. 173 КПК України не зазначено, яким саме чином може бути використане це нерухоме майно як доказ у кримінальному провадженні.
Слідчим суддею у порушення п.п. 5 і 6 ч.2 ст.173 КПК України, не враховано розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження та наслідки арешту майна для власника земельної ділянки, а також для користувача земельної ділянки та власника тимчасових споруд, розміщених на земельній ділянці.
Оскаржуваною ухвалою порушуються права власника земельної ділянки - Бучанської міської ради, а також, законного користувача земельної ділянки і власника тимчасових споруд ТОВ «Прайм Вош», що в результаті призводить до перешкоджання господарській діяльності товариства та є неприпустимим.
Заслухавши доповідь судді, думку представника ТОВ «Прайм Вош» - адвоката ОСОБА_6 , яка підтримала подану апеляційну скаргу та просила її задовольнити в повному обсязі, доводи прокурора, який заперечував проти апеляційної скарги, перевіривши та обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скаргапредставника ТОВ «Прайм Вош» - адвоката ОСОБА_6 , підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Встановлено, що 20.07.2022 року до ЧЧ ВП № 2 Бучанського РУП ГУНП в Київській області надійшов рапорт від працівника сектору моніторингу про те, що в м. Буча по вул. Вокзальній, невстановлені особи за попередньою змовою здійснюють безгосподарське використання земель, що можливо спричинило тривале зниження або втрату їх родючості.
Крім того, встановлено, що 01.08.2022 року до Бучанської окружної прокуратури Київської області надійшла заява ОСОБА_8 про зловживання владою або службовим становищем службовими особами Бучанської міської ради при укладенні договору про встановлення особистого строкового сервітуту на розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності з ТОВ "Прайм Вош".
Під час досудового розслідування вказаного кримінального провадження виявлено ряд порушень вимог земельного та містобудівного законодавства службовими особами ТОВ "Прайм Вош" та Бучанської міської ради.
Відповідно до вказаного договору ТОВ "Прайм Вош" було замовлено та отримано паспорт прив`язки тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності по АДРЕСА_1 № 15-23/21/24 від 09.12.2022 року.
Відповідно до Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 року № 244 тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності (далі - ТС) одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту (пункт 1.3); стаціонарна ТС споруда, яка має закрите приміщення для тимчасового перебування людей і по зовнішньому контуру площу до 30 кв.м. (пункт 1.4).
Комбінована будівля пов`язана фундаментом із землею і переміщення цієї споруди без її знищення та зміни її призначення не можливе, що вказує на будівля має ознаки капітальної споруди.
Вказані обставини підтверджуються також і допитом спеціаліста ОСОБА_10 , який брав учать у проведенні огляду вказаної вище земельної ділянки.
Зокрема, відповідно до ст. 29 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні такої особи, повинна одержати містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва.
Містобудівні умови та обмеження надаються відповідними уповноваженими органами містобудування та архітектури на підставі містобудівної документації на місцевому рівні на безоплатній основі за заявою замовника (із зазначенням кадастрового номера земельної ділянки).
Крім того, відповідно до ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовник має право виконувати будівельні роботи після подання замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю - щодо об`єктів будівництва, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1).
Виконання будівельних робіт без відповідного документа, передбаченого цією статтею, вважається самочинним будівництвом і тягне за собою відповідальність згідно із законом.
Таким чином, будівництво капітальної споруди з частиною металевого каркасу, який являє собою шість боксів передбачених для мийки транспортних засобів та будівлю із газосилікатних блоків із залізобетонним монолітним перекриттям на вказаній земельній ділянці заборонено, оскільки вказане може негативно вплинути та природний стан цієї земельної ділянки.
Відповідно до статті 98 Земельного кодексу України право земельного сервітуту це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).
Відповідно до статті 100 Земельного кодексу України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут).
Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.
Крім того, статтею 124-1 Земельного кодексу України визначено порядок встановлення земельних сервітутів на землях державної, комунальної власності.
Так відповідно до ч. 1 ст. 124-1 Земельного кодексу України особа, заінтересована у встановленні земельного сервітуту на землях державної, комунальної власності, звертається з клопотанням у разі, якщо:
а) земельна ділянка не передана у користування або у разі необхідності встановлення земельного сервітуту на землях, не сформованих у земельні ділянки, - до органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, що здійснює розпорядження земельною ділянкою державної, комунальної власності;
У клопотанні має бути зазначена мета встановлення земельного сервітуту.
Відповідно до ч. 3 ст.124-1 Земельного кодексу України у разі необхідності формування земельної ділянки державної, комунальної власності з метою встановлення земельного сервітуту орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування протягом одного місяця з дня отримання клопотання приймає рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
Відповідно до ч. 4 ст.124-1 Земельного кодексу України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється суб`єктами господарювання, які є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін, але не більше шести місяців.
Розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки подається на затвердження органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, що здійснює розпорядження земельною ділянкою, який протягом одного місяця з дня його отримання зобов`язаний затвердити проект та прийняти рішення про надання згоди на встановлення земельного сервітуту або надати мотивовану відмову у його затвердженні. Рішення про надання згоди на встановлення земельного сервітуту є підставою для укладення договору про встановлення земельного сервітуту.
Таким чином, діючим законодавством встановлений порядок укладення договорів встановлення сервітуту на земельні ділянки комунальної власності, який передбачає розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та його затвердження відповідним органом місцевого самоврядування та є підставою для укладення договору про встановлення земельного сервітуту.
Проте, всупереч встановлених законодавством вимог, в обхід встановленої законом процедури Бучанською міською радою не прийнято рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, проект землеустрою не розроблено та рішення про його затвердження не прийнято.
Крім того, зазначений договір про встановлення земельного сервітуту має ознаки удаваного правочину, оскільки сервітутом є право, насамперед, на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).
Встановлення сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.
В той же час, орендою землі є засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності, тому саме оренді притаманні умови, спосіб та цілі користування зазначеною земельною ділянкою.
Враховуючи викладені факти, підставами для застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження арешту майна, є сукупність отриманих під час досудового розслідування доказів, які прямо свідчать про факт здійснення незаконної забудови.
Незастосування на даній стадії вказаного заходу забезпечення кримінального провадження створить умови для подальшого незаконного використання земельної ділянки, здійснення дій щодо неправомірної забудови земельної ділянки, що призведене до погіршення її властивостей та унеможливлення збереження речових доказів, встановлення істини у кримінальному провадженні та притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності.
Метою накладення арешту на вказані об`єкти є збереження їх в якості речового доказу у незмінному стані для проведення ряду оглядів із залученням відповідних спеціалістів, проведення відповідних експертиз тощо.
16.08.2022 року ухвалою слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області вказане клопотання прокурора задоволено.
З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Перша та найголовніша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання з боку органу влади у мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого абзацу надає право позбавляти власності лише «на умовах, передбачених законом», при цьому у другому абзаці визнається право держав здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Крім того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції (рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" пункт 58).
При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатись в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.
Згідно з п.7 ч.2 ст.131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. У відповідності до ч.3 ст.132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведене, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.
Відповідно до ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Згідно із ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч.3 зазначеної статті, в цьому випадку арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст.98 КПК України вбачається, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Частиною 2 ст.173 КПК України передбачено перелік обставин, які підлягають врахуванню при вирішенні питання про арешт майна, в тому числі, якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу, врахуванню підлягає: 1) правова підстава для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; 3) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 4) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Однак зазначених вимог закону слідчий суддя та слідчий, який вніс клопотання про арешт майна, не дотрималися.
Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», «Кушоглу проти Болгарії»). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»).
Накладаючи арешт на майно з підстав передбачених п.1, ч. 2, ч. 3 ст. 170 КПК України, слідчий суддя не тільки має переконатися в тому, що майно відповідає критеріям зазначеним у ст. 98 КПК України, а й врахувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; 3) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 4) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб. Оскільки винесення постанови про визначення майна речовим доказом, не може бути єдиною підставою, для арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.
Так, посилаючись у клопотанні, що нерухоме майно відповідає критеріям зазначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України та наявні правові підстави, передбачені п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України для його арешту, прокурор повинний був зібрати та надати слідчому судді достатні на даному етапі досудового розслідування докази на підтвердження такого висновку. Між тим, жодних доказів того, що земельна ділянка
Відповідальність за ч. 3 ст. 254 КК України, передбачена за дії, передбачені частиною другою цієї статті, вчинені повторно або за попередньою змовою групою осіб.
Частина 2 ст. 254 КК України, передбачає відповідальність за умисне ухилення від обов`язкової рекультивації земель, порушених внаслідок дослідно-промислової розробки родовищ бурштину чи видобування бурштину на підставі спеціального дозволу на користування надрами, що заподіяло істотну шкоду.
Відповідальність за ч. 1 ст. 364 КК України настає за зловживання владою або службовим становищем, тобто умисне, з метою одержання будь-якої неправомірної вигоди для самої себе чи іншої фізичної або юридичної особи використання службовою особою влади чи службового становища всупереч інтересам служби, якщо воно завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян або державним чи громадським інтересам, або інтересам юридичних осіб.
Проте як вірно зазначено апелянтом, що ні витяг ЄРДР, ні клопотання прокурора про арешт майна, ні оскаржувана ухвала не містять будь-яких конкретних даних, які свідчили про умисне ухилення від обов`язкової рекультивації земель, порушених внаслідок дослідно-промислової розробки родовищ бурштину чи видобування бурштину на підставі спеціального дозволу на користування надрами, що заподіяло істотну шкоду.
Тому слідчий суддя мав ретельно перевірити, чи зібрані органами досудового розслідування вагомі докази дають право на втручання у права ТОВ «ПРАЙМ ВОШ», з метою забезпечення кримінального провадження, в даному випадку накладення арешту на майно.
В свою чергу, у кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.
Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. У відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, який може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.
Однак прокурор, обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст. 132 КПК України, не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався у клопотанні, а слідчий суддя, в свою чергу, у відповідності до ст. 94 КПК України, належним чином не оцінив ці докази з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення.
Разом з цим, слідчий суддя накладаючи арешт на майно не встановив обставин за якими мета викладена у клопотанні прокурора, а саме накладення арешту на майно з метою збереження речових доказів підтверджується та співвідноситься з матеріалами справи, отже на час розгляду клопотання слідчого у слідчого судді були відсутні правові підстави для накладення арешту на майно.
Так, хоча в клопотанні прокурор вказує на необхідність накласти арешт на майно, як на речові докази у кримінальному провадженні, але при цьому не приводить жодного належного доказу на підтвердження вказаного і мети накладення арешту на майно. Тому колегія суддів вважає, що існування правових підстав, передбачених ч. 2 ст. 170 КПК України всупереч вимогам кримінального процесуального закону, є недоведеною як в клопотанні прокурора з доданими до нього матеріалами, так і в ухвалі слідчого судді.
Вказане свідчить про відсутність правових підстав для накладення арешту на майно з метою збереження речових доказів, на які посилається орган досудового розслідування та слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі, оскільки прокурором не надано доказів на підтвердження вказаних обставин, а за наявних матеріалів дане твердження є передчасним та таким, що ґрунтується на припущеннях.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що прокурор не довів, що стосовно ТОВ «ПРАЙМ ВОШ»,існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, який є підставою для застосування стосовно ТОВ «ПРАЙМ ВОШ», заходів забезпечення кримінального провадження.
Більш того, у кримінальному провадженні не повідомлено про підозру жодній особі, а це, в свою чергу, підтверджує, що у цій справі орган досудового розслідування на даному етапі кримінального провадження не зібрав достатньої сукупності доказів, які б в тій чи іншій мірі доводили існування обґрунтованої підозри у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 254, ч. 1 ст. 364 КК України
Крім того слід зазначити, що відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 172 КПК України, клопотання прокурора про арешт майна розглядається за участю власника майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Клопотання прокурора може бути розглянуто без повідомлення власника майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.
Така необхідність завжди має бути об`єктивно обґрунтована з метою недопущення порушення права на захист особи та забезпечення змагальності, всебічності судового розгляду.
Зокрема відповідна необхідність може обумовлюватися наявністю обґрунтованої підозри, що власник майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження в разі повідомлення про наміри накласти арешт на майно може сховати, знищити, пошкодити, відчужити майно.
В будь-якому випадку слідчий повинен мотивувати необхідність розгляду клопотання без повідомлення власників майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, а слідчий суддя переконатися, що таке мотивування є обґрунтованим.
Однак, слідчий суддя прийняв рішення про необхідність розгляду клопотання слідчого про арешт майна без повідомлення власників майна та/або їх представників, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, жодним чином не мотивував своє рішення наявністю об`єктивних для цього підстав.
Таким чином, колегія суддів, вважає, що розгляд клопотання слідчого було проведено з порушенням права представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження на захист.
На підставі викладених обставин, які свідчать про неповноту, однобічність і необ`єктивність судового розгляду, ухвала слідчого судді підлягає скасуванню, а апеляційна скарга задоволенню з постановленням судом апеляційної інстанції нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання прокурора, як такого, що внесено до суду з порушенням ст. 171 КПК України та за недоведеності необхідності арешту майна, який при викладених у клопотанні обставинах явно порушуватиме справедливий баланс між інтересами третьої особи, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження.
Керуючись ст.ст. 170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду,
п о с т а н о в и л а:
Апеляційну скаргу представника ТОВ «Прайм Вош» - адвоката ОСОБА_6 , - задовольнити.
Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ __________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4