Березівський районний суд Одеської області
09.03.2023
Справа № 499/597/21
Провадження № 1-кп/494/61/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.03.2023 р м. Березівка

Березівський районний суд Одеської області у складі:

судді - ОСОБА_1

за участю: секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3

обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5

захисника ОСОБА_4 - ОСОБА_6

захисника ОСОБА_5 ОСОБА_7

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в місті Березівка Одеської області матеріали кримінального провадження №0000193 за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у скоєнні кримінальних правопорушень передбачених частиною другою статті 199 та частиною другою статті 289 Кримінального кодексу України(далі -КК України), -

ВСТАНОВИВ:

09.08.2021 року до Іванівського районного суду Одеської області надійшло кримінальне провадження відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у скоєнні кримінальних правопорушень передбачених частиною другою статті 199 та частиною другою статті 289 КК України.

Згідно подання керівника апарату Іванівського районного суду Одеської області ОСОБА_8 вказана справа була направлена до Одеського апеляційного суду для вирішення питання про направлення її до іншого суду, у зв`язку з тим, що не можливо утворити новий склад суду .

Відповідно до ухвали Одеського апеляційного суду від 16 .08.2021 року кримінальне провадження №0000193 від 16.11.2020 року за обвинуваченням ОСОБА_5 та ОСОБА_4 направлено до Березівського районного суду Одеської області.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.09.2021 року вказану справу передано до провождения судді ОСОБА_1 .

Ухвалою від 02.09.2021 року суддя ОСОБА_1 прийняв вказане кримінальне провадження до свого провадження та призначив підготовче судове засідання на 21.09.2021 рік на 11:00 годину.

Відповідно до наказу №1-од про організацією Березівського районного суду Одеської області на час дії карантину ( з подальшими змінами), постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (з відповідними змінами), Постанови КМУ №392 від 20 травня 2020 року «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» ( з подальшими змінам) та відповідно до статті 29 Закону України Про захист населення від. інфекційних хвороб з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, установлено з 12.03.2020 року до 30.04.2023 року на усій території України карантин. Згідно з рекомендаціями МОЗ України громадянам серед інших заходів запропоновано залишатися вдома, тримати дистанцію, дбати про власну безпеку.

Також указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, який продовжено до 20.05.2023 року.

У зв`язку з вищевикладеними обставинами, з урахуванням відключення електроенергії та за клопотаннями сторін, підготовче судове засідання неодноразово відкладалось.

В підготовчому судовому засіданні 09.03.2023 року прокурор висловив думку про можливість призначення судового розгляду. Також просив застосувати до ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання та застосувати до ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Щодо поданого клопотання ОСОБА_9 про скасування арешту, то вважав його передчасним та необґрунтованим, оскільки питання речових доказів судом не досліджувалось та питання щодо долі речових доказів вирішується при винесенні вироку.

Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник не заперечував проти призначення обвинувального акту до розгляду. Також заперечував проти застосування запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання та щодо скасування арешту зазначили на розсуд суду.

Обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник заперечували проти призначення обвинувального акту до розгляду та просили його повернути прокурору для усунення недоліків. Також заперечував проти застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою та щодо скасування арешту зазначили, що не заперечують проти його задоволення.

Потерпілий ОСОБА_10 у підготовче судове засідання також не з`явився. Разом з цим, 25.11.2021 року подав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Заінтересована особа ОСОБА_9 та його адвокат у підготовче судове засідання не з`явились щодо розгляду клопотання про скасування арешту. Разом з цим, 05.12.2022 року подав до суду заяву про розгляд клопотання за його відсутності та просить його задовольнити.

Особа ОСОБА_11 подала на адресу суду клопотання від 23.12.2021 року про скасування арешту по справі №947/3453/21, проте вказаної справи у провадженні судді ОСОБА_1 не перебувало. Більш того, телефон заявника зазначений у клопотанні оперетором вказувався, що виклик переадресовується на автоповідач згідно довідок секретаря судового засідання. Заявниця ОСОБА_11 жодного разу у судові засідання фактично на протязі більше ніж 1 року по вказаному клопотанню не зявлялась та взагалі після подання клопотання не цікавилась ним; будь-яких клопотань, заяв про розгляд вказаного клопотання без неї чи відкладення розгляду справи - не подавала.

Суд вважає зазначити, що обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Як відзначив суд у рішенні у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» (1989), сторона зобов`язана «демонструвати готовність брати участь у всіх етапах розгляду, що мають безпосередній стосунок до нього, утримуватися від використання прийомів для затягування процесу, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухань».

Таким чином, суд доходить висновку, що ОСОБА_11 подавши клопотання про скасування арешту по справі №947/3453/21, яка достовірно знала, що у провадженні судді ОСОБА_1 перебуває справа №499/597/21 відносно ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , однак більше ніж 1 рік фактично не цікавилась щодо можливого розгляду її клопотання та за відсутністю з її боку будь-яких клопотань чи заяв після подачі клопотання про скасування арешту майна, а тому суд дійшов висновку про те, що дане клопотання не підлягає розгляду.

Суд, заслухавши думки учасників судового провадження, дослідивши обвинувальний акт з додатками, доходить висновку, що він на підставі п. 3 ч. 3 ст.314 Кримінально-процесуального кодексу України (далі КПК України) підлягає поверненню прокурору як такий, що не відповідає вимогам КПК України з наступних підстав.

Відповідно до пункту 3 частини третьої ст. 314 КПК України «У підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення: про повернення обвинувального акту…, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу».

Зміст обвинувального акту, порядок його складання та затвердження, а також які документи долучаються до нього передбачені статті 291 КПК України, вимогам якої не відповідає обвинувальний акт з додатками відносно ОСОБА_5 і ОСОБА_4 .

Згідно із ст. 291 ч.1 КПК України обвинувальний акт - це процесуальний документ про закінчення досудового розслідування, якій складається слідчим, після чого затверджується прокурором.

Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом про кримінальну відповідальність, яке висунуте в порядку, встановленому цим кодексом.

Разом з цим ч. 1 ст. 337 КПК передбачено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в його межах, крім випадків, передбачених цією статтею.

Отже, розгляд справи без формулювання обвинувачення є неможливим, а винесене рішення буде вважатися незаконним.

Адже відповідно до ч. 3 ст. 374 КПК у разі визнання особи виправданою або винуватою в мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів, статті відповідного закону, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, адже правова норма кваліфікації має відповідати формулюванню обвинувачення.

Верховний Суд у своїй постанові від 01 листопада 2021 року (справа № 161/7092/20, провадження № 51-5946кмо20) зазначив, що кримінальний процесуальний закон не містить вичерпного переліку порушень у складанні обвинувального акта, що обумовлює його повернення, норма п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК відсилає до ст. 291 цього Кодексу, що надає можливість визначити перелік порушень, які є похідними від закріплених у цій статті вимог до підсумкового документа досудового розслідування: порушення, які стосуються змісту та форми самого обвинувального акта (неправильність або відсутність в обвинувальному акті такої інформації, як дата і місце його складання та затвердження; формулювання обвинувачення; правова кваліфікація кримінального правопорушення тощо);порушення, які стосуються змісту та наявності додатків до обвинувального акта (недоліки реєстру матеріалів досудового розслідування; недолучення розписки підозрюваного про отримання копії обвинувального акта тощо).

Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває особі обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України, яка, в свою чергу, містить вичерпний перелік відомостей, які повинен містити обвинувальний акт і вони є обов`язковими для їх виконання слідчим і прокурором.

При цьому, за змістом п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України формулювання обвинувачення в обвинувальному акті викладається після викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, та правової кваліфікації кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті Закону України про кримінальну відповідальність.

Аналіз юридичної складової цієї норми свідчить, що закон вимагає обов`язкове відображення в обвинувальному акті трьох складників:

1) фактичних обставин кримінального правопорушення;

2) правової кваліфікації (в теорії кримінального процесу використовується назва «формула обвинувачення»);

3) формулювання обвинувачення.

При цьому в доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Наведений вище аналіз містить чітке визначення трьох складових частин обвинувального акту з урахуванням вимог чинного кримінального процесуального законодавства, який згідно висновків Верховного Суду України вказує на обов`язковість формулювання обвинувачення, як складової частини у змісті обвинувального акту.

Згідно з ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Верховний Суд у своїй постанові від 21 березня 2019 року (справа № 753/11543/17-к провадження № 51-5990км18) зазначив, що чітке відображення фактичних обставин кримінального правопорушення, зокрема, із обов`язковим зазначенням усіх ознак об`єктивної сторони злочину, суспільно небезпечні наслідки, причинний зв`язок між діянням і наслідками, має суттєве значення для аргументації висновків суду про доведеність винуватості особи, для реалізації права на захист та вирішення інших питань. Адже фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правову норму, порушення якої інкриміновано обвинуваченому. Тому наведені у вироку фактичні дані в своїй сукупності мають давати повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.

У міжнародних джерелах права, зокрема в Європейській конвенції з прав людини, йдеться про те, що однією із гарантій права на справедливий суд, відповідно до пункту «а» частини третьої статті 6, є негайна і детальна поінформованість зрозумілою для обвинуваченого мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.

Практика Європейського суду з прав людини орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи («Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).

Конкретне обвинувачення, фактичні обставини по справі та визначена правова кваліфікація злочину є важливішими елементами кримінального переслідування, оскільки не тільки впливають на право обвинуваченого захищатись від обвинувачення але й на весь визначений КПК України порядок судового розгляду.

Згідно з ч. 1 ст. 348 КПК України після оголошення обвинувачення головуючий встановлює особу обвинуваченого і повинен роз`яснити йому суть обвинувачення, встановити чи зрозуміле воно йому, чи визнає він себе винним і чи бажає давати показання.

Відповідно до закону суд не зможе перейти до розгляду справи, якщо прокурор при оголошенні обвинувального акту не зазначить конкретне формулювання обвинувачення.

ОСОБА_5 та ОСОБА_4 обвинувачуються у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 199 та ч.2 ст.289 КК України.

Частина друга статті 289 КК України встановлює наступне: …ті самі дії (незаконне заволодіння транспортним засобом), вчинені повторно або за попередньою змовою групою осіб, або поєднані з насильством, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства, або вчинені з проникненням у приміщення чи інше сховище, або з використанням електронних пристроїв для втручання в роботу технічних засобів охорони, або якщо предметом незаконного заволодіння є транспортний засіб, вартість якого становить від ста до двохсот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, - караються позбавленням волі на строк від п`яти до восьми років з конфіскацією майна або без такої.

Водночас, згідно примітки цієї ж статті передбачено:

1. Під незаконним заволодінням транспортним засобом у цій статті слід розуміти вчинене умисно, з будь-якою метою протиправне вилучення будь-яким способом транспортного засобу у власника чи користувача всупереч їх волі.

2. Відповідно до частини другої цієї статті під повторністю слід розуміти вчинення таких дій особою, яка раніше вчинила незаконне заволодіння транспортним засобом або кримінальне правопорушення, передбачене статтями 185, 186, 187, 189-191, 262, 290, 410 цього Кодексу.

Разом з цим, за ч.2 ст.289 КК України ОСОБА_5 обвинувачується за кваліфікуючими ознаками, а саме: «…незаконне заволодіння траснпортного засобу, вчинено повторно, за попередньою змовою групою осіб…».

Проте такої кваліфікуючої ознаки, як повторність взагалі в обвинувальному акті не вказано, та чому слідчий, прокурор дійшов такого висновку у обвинувальному акті не розкрито та у викладені фактичних обставин справи не зазначено.

Посилання у обвинувальному акті в анкетних даних обвинуваченого на те, що відносно ОСОБА_5 розглядаються обвинувальні акти без винесення обвинувального вироку за ч.3 ст.289 та ч.2 ст.289 КК України та не набранням ними законної сили не може свідчити про його повторність в силу ст.62 Конституції України.

Більш того, 26.06.2020 року Київським районним судом м Одеси - останній судимий за ч.2 ст.345 КК України та згідно примітки статті 289 КК України даний злочин не може служити кваліфікуючою ознакою - повторність, оскільки перелік статтей є вичерпним.

Водночач, ОСОБА_4 обвинувачується також за ч.2 ст.289 КК України, проте кваліфікуюча ознаками взагалі є: «…заволодіння транспортним засобом вчиненного за попередньою змовою групою осіб…». Однак, законність чи незаконність цього заволодіння взагалі відсутня.

Разом з цим, суд вивчаючи обвинувальний акт та виклад фактичних обставин справ, не знаходить обгрунтування стосовно наступного, а саме: «…вчинене умисно, з будь-якою метою протиправне вилучення трансопртного засобу у власника чи користувача всупереч їх волі…»,- оскільки, як зазначено у обвинувальному акті «… ОСОБА_10 , отримавши підроблені грошові купюри виручені від продажу свого вищевказаного автомобіля, передав ключі та копії документів на автомобіль ОСОБА_4 ….», тобто в чому саме полягає протиправне вилучення даного автомобіля всупереч волі власника, оскільки останній добровільно передав ключі та копії документів на автомоібль обвинуваченому ОСОБА_4 .

Суд вважає, що вказані недоліки фактично унеможливлюють здійснення судового розгляду, оскільки згідно з вимогами ч. 1 ст. 337 КПК України такий проводиться лише в межах висунутого обвинувачення, а неконкретність обвинувачення порушує право на захист.

За таких обставин розгляд справи без конкретного формулювання обвинувачення є неможливим, а винесене рішення буде вважатися незаконним, відповідно до ч. 3 ст. 374 КПК України.

Вказані недоліки формулювання обвинувачення об`єктивно вбачаються зі змісту обвинувального акта та, на думку суду, можуть негативно вплинути на ефективність реалізації сторонами їх процесуальних прав, а крім того і захисту обвинуваченого і реалізацію цього процесуального права.

Суд зазначає, що на стадії підготовчого провадження виконується функція контролю за досудовим розслідуванням, відповідність вимогам КПК України обвинувального акта та організаційна (підготовча) функція до наступної стадії судового провадження - судового розгляду з метою створення належних умов для успішного виконання завдань кримінального судочинства.

Указані порушення, які допущені стороною обвинувачення при складанні обвинувального акта, на думку суду, є істотними, оскільки торкаються прав та законних інтересів обвинуваченого, зокрема, порушують його право знати у чому його обвинувачують та захищатись від обвинувачення, і у свою чергу перешкоджають суду повно та всебічно розглянути кримінальне провадження і можуть суттєво вплинути на постановлення законного та обґрунтованого судового рішення.

Необхідність дотримання при судовому розгляді вказаних загальних засад судочинства підтверджується практикою Європейського суду та змістом норм Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства.

З огляду на викладене суд вважає, що наведені істотні порушення вимог КПК України свідчать про невідповідність направленого обвинувального акта вимогам кримінально-процесуального закону та унеможливлюють призначення судового розгляду, у зв`язку з чим вказаний обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 314 КПК України за таких обставин наявний в суді обвинувальний акт, як такий, що не відповідає вимогам Кримінально-процесуального Кодексу України, необхідно повернути прокурору для усунення недоліків, задовольнивши в цій частині клопотання захисту.

Щодо застосування запобіжного заходу особистого зобов`язання ОСОБА_4 , то суд вважає за необхідне задовольнити його з наступних підстав.

КПК України визначено мету, підстави та обставини, що враховуються при обранні запобіжного заходу.

Метою застосування запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання до обвинуваченого ОСОБА_4 є забезпечення виконання покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам перешкоджати кримінальному провадженню, вчиненню кримінальних правопорушень, ухиленню від слідства та суду.

При вирішенні питання про застосування запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, суд також враховує, обставини передбачені ст.178 КПК України.

Без обрання запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання обвинувачений може перешкоджати кримінальному провадженню шляхом, як зазначено в клопотанні, - переховування від слідства та суду; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого обвинуваченого, що свідчить про наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України.

Обставинами, які свідчать про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, передбачених статтею 177 КПК України, то суд вважає наступне: обраний запобіжний захід є самим м`яким запобіжним заходом.

Таким чином, наявні достатні підстави вважати, що існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України, на який вказує прокурор, у зв`язку із чим, суд доходить висновку про необхідність задоволення клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у відношенні ОСОБА_4 у вигляді особистого зобов`язання з покладанням відповідних обов`язків терміном на 60 діб.

Щодо застосування запобіжного заходу тримання під вартою ОСОБА_5 , то суд вважає за необхідне відмовити у його задоволенні, з наступних підстав.

Вирішуючи питання про можливість застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 , суд враховує вимоги п.п.3 і 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості обвинуваченого (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки обвинуваченого під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків). Ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення. Сама лише тяжкість інкримінованого обвинувачення, хоча і є визначаючим елементом при оцінці ризику ухилення від правосуддя, однак не може бути достатньою підставою для законності тримання особи під вартою і не має пріоритетної сили перед іншими даними про особу підозрюваного.

Як зазначено у клопотанні, прокурор посилається на наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КК України та те, що останній не одружений, не має малолітніх дітей та утриманців, відносно нього в інших судах розглядаються обвинувальні акти. Окрім цього, чинив тиск на свідка ОСОБА_14 .

Згідно із ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Згідно ст. 178 КПК України, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний в сукупності оцінити: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного, обвинуваченого; майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Так, у справі «Харченко проти України» Європейський суд з прав людини звертає увагу на те, що доцільність застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно, клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у право особи на свободу.

Із заперечень захисника, обвинуваченого щодо застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою вбачається, що ОСОБА_15 з`являється у судові засідання, на даний час не судимий, має постійну роботу та місце проживання.

Положеннями ч. 1 ст. 62 Конституції України передбачено: особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суд.

Частиною 1 ст. 8 КПК України встановлено: кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

За таких обставин, в даному конкретному випадку може свідчити про можливість належного виконання покладених на ОСОБА_5 процесуальних обов`язків при обранні щодо нього більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою.

Отже, заявлені ризики в сукупності з тяжкістю злочину не можуть служити винятковими підставами для запобіжного ув`язнення обвинуваченого, а тому у суду відсутні правові підстави для застосування до ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки доводи прокурора не підтверджені, а відтак є непропорційними легітимній меті, яка ставиться до застосування запобіжних заходів.

Таким чином, оцінивши в сукупності тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому за інкримінованими статтями, конкретні обставини вчинення правопорушення, дані про особу обвинуваченого, суд вважає за доцільне застосувати до останнього- запобіжний захід у виді особистого зобов`язання з покладанням відповідних обов`язків терміном на 60 діб.

Щодо клопотання адвоката ОСОБА_16 , діючого в інтересах ОСОБА_9 про скасування арешту майна, то суд вважає його таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому КПК України порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно ч.1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Відповідно до ч.9 ст.100 КПК України питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили.

Разом з цим, прокурор у судовому засіданні заперечував проти скасування арешту, оскільки судовий розгляд триває, речові докази не досліджувались, а тому підстав для його скасування відсутні.

У зв`язку з тим, що арешт транспортного засобу-автомобіля марки Шкода Октавиа, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та ключ від автомобіля, застосовувався з метою збереження їх як речових доказів, наразі триває судовий розгляд вказаного кримінального провадження, матеріали кримінального провадження не долучені та судом не досліджувались, а тому доводи клопотання про скасування арешту є передчасними та необґрунтованими, не встановлено, що в подальшому застосуванні арешту відпала потреба, що арешт накладено необґрунтовано, в зв`язку з чим клопотання про скасування арешту не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 8,100,170,174,177,183,314,315,370 - 372 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні №0000193 відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у скоєнні кримінальних правопорушень передбачених частиною другою статті 199 та частиною другою статті 289 КК України повернути прокурору Березівської окружної прокуратури Одеської області для усунення протягом розумного строку вказаних в ухвалі виявлених недоліків.

Клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу ОСОБА_17 особисте зобов`язання задовольнити.

Застосувати до обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,. - запобіжний захід у виді особистого зобов`язання строком на 60 днів, тобто по 08 травня 2023 року включно.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 такі обов`язки:

- прибувати до прокурора Березівської окружної прокуратури Одеської області чи суду за першою вимогою;

- повідомляти прокурора та суд про зміну свого місця проживання;

- утримуватися від спілкування із потерпілим та свідками даного кримінального провадження;

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_4 , що в разі невиконання покладених цією ухвалою зобов`язань до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід та може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 розміру мінімальної заробітної плати до 2-х розмірів мінімальної заробітної плати.

Контроль за виконанням ОСОБА_4 особистого зобов`язання покласти на прокурора Березівської окружної прокуратури Одеської області.

Клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу ОСОБА_5 тримання під вартою залишити без задоволення.

Застосувати до обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ,. - запобіжний захід у виді особистого зобов`язання строком на 60 днів, тобто по 08 травня 2023 року включно.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_5 такі обов`язки:

- прибувати до прокурора Березівської окружної прокуратури Одеської області чи суду за першою вимогою;

- повідомляти прокурора та суд про зміну свого місця проживання;

- утримуватися від спілкування із потерпілим та свідками даного кримінального провадження;

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_5 , що в разі невиконання покладених цією ухвалою зобов`язань до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід та може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 розміру мінімальної заробітної плати до 2-х розмірів мінімальної заробітної плати.

Контроль за виконанням ОСОБА_5 особистого зобов`язання покласти на прокурора Березівської окружної прокуратури Одеської області.

Клопотання адвоката ОСОБА_16 , діючого в інтересах ОСОБА_9 про скасування арешту майна - залишити без задоволення.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Одеського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, у разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не буде скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення Одеським апеляційним судом.

Повний текст ухвали виготовлений та підписаний 13.03.2022 року.

Суддя ОСОБА_1