Номер провадження: 11-кп/813/658/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.02.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

законного представника головного спеціаліста відділу забезпечення діяльності органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 14.11.2022 року в кримінальному провадженні №0001395 від 15.10.2021 року про застосування примусових заходів медичного характеру щодо:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилася в м. Вінниця, громадянки України, із середньою освітою, не заміжньої, офіційно не працюючої, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , без постійного місця проживання на території м. Одеси, раніше не судимої,

у зв`язку із вчиненням суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.2 ст.289 КК України,

встановив:

Оскарженою ухвалою задоволено клопотання слідчого СВ ВП №1 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_11 погоджене з прокурором Малиновської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_12 , у кримінальному провадженні №00001395 від 15.10.2021 року та застосовано до ОСОБА_10 , яка вчинила суспільно небезпечне діяння, передбачене ч.2 ст.289 КК України, примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного стаціонару із звичайним наглядом, а саме до Миколаївської обласної психіатричної лікарні №2, що розташована за адресою: Миколаївська область, Миколаївський район, с. Сапетня, вул. Сєверная, буд. 14.

До набрання ухвали законної сили ОСОБА_10 змінено застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою в умовах ДУ «Одеський слідчий ізолятор» на запобіжний захід у виді поміщення до психіатричного закладу в умовах Миколаївської обласної психіатричної лікарні №2, що виключають її небезпечну поведінку.

Цією ж ухвалою суду визначено, що запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_10 припиняє свою дію з дня доставлення особи до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом.

Ухвала в частині запобіжного заходу у виді поміщення до психіатричного закладу в умовах, що виключають її небезпечну поведінку підлягає негайному виконанню.

Оскарженою ухвалою скасовано арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 22.10.2021 року, та вирішено долю речових доказів у кримінальному провадженні.

Згідно з оскарженою ухвалою судом першої інстанції здійснювався розгляд клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру поданого у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_10 у зв`язку із вчиненням суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, вчиненого за наступних обставин.

15.10.2021 року, приблизно о 16:20 год, ОСОБА_10 , перебуваючи біля будівлі розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Філатова, буд. 70/1, помітила припаркований на узбіччі вул. Ак. Філатова, транспортний засіб - автомобіль марки «Mitsubishi - Canter 60», державний номер НОМЕР_1 , 1999 року випуску, сірого кольору, номер шасі (кузова, рами) № НОМЕР_2 , у якому в салоні нікого не було та який знаходиться у володінні та користуванні ОСОБА_13 .

В подальшому, ОСОБА_10 , діючи таємно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, шляхом заволодіння автомобілем марки «Mitsubishi - Canter 60», державний номер НОМЕР_1 , 1999 року випуску, сірого кольору, номер шасі (кузова, рами) № НОМЕР_2 , підійшла до вказаного транспортного засобу та шляхом відкриття водійських дверцят, які були не замкнуті на замок, потрапила до салону автомобіля, в подальшому виявила ключ в замку запалювання, запустила двигун автомобіля, таким чином встановила контроль над автомобілем марки «Mitsubishi - Canter 60», державний номер НОМЕР_3 , 1999 року випуску, строго кольору, номер шасі (кузова, рами) № НОМЕР_2 .

Таким чином, ОСОБА_10 незаконно вилучивши автомобіль марки «Mitsubishi - Canter 60», державний номер НОМЕР_1 , 1999 року випуску, сірого кольору, номер шасі (кузова, рами) № НОМЕР_2 , з місця паркування, всупереч волі власника та користувача, заволоділа ним та отримала можливість розпоряджатись викраденим майном на власний розсуд, чим спричинила ОСОБА_13 майнову шкоду на загальну суму 160930 грн.

Не погоджуючись з ухвалою суду, заступник керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу змінити з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування судом закону, який не підлягає застосуванню та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.

Прокурор просить виключити з резолютивної частини ухвали назву медичного закладу, в якому ОСОБА_10 має проходити примусове лікування, а саме Миколаївська обласна психіатрична лікарня №2, що розташована за адресою: Миколаївська область, Миколаївський район, с. Сапетня, вул. Сєверная, буд.14, а також виключити з мотивувальної частини ухвали твердження про доведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.2 ст.289 КК України.

Прокурор вказує, що суд першої інстанції необґрунтовано вийшов за межі своїх повноважень, зазначивши в резолютивній частині ухвали назву конкретного лікувального закладу з наданням психіатричної допомоги до якого потрібно госпіталізувати ОСОБА_10 для примусового лікування.

Також прокурор зазначає? що предмет доказування у кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів медичного характеру має низку особливостей, де не ставиться питання про винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, а йдеться про доведення вчинення певною особою суспільно небезпечного діяння. Однак суд першої інстанції, на переконання прокурора, установивши, що суспільно небезпечні діяння ОСОБА_10 вчинила у стані неосудності вказав в ухвалі про повну доведеність вини за вчинене, оцінивши її дії за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, допустивши таким чином неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

Враховуючи, що в апеляційній скарзі прокурора не порушується питання про погіршення становища ОСОБА_10 , приймаючи до уваги стан її здоров`я, колегія суддів вважає, що в даному конкретному випадку в умовах воєнного стану в країні, з метою недопущення можливої загрози життю чи здоров`ю вказаної особи, є необхідність відступити від вимог ст.512 КПК України, тому судовий розгляд в суді апеляційної інстанції проведено за відсутності ОСОБА_10 , однак за обов`язкової участі її захисника ОСОБА_7 та законного представника ОСОБА_8 .

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; думку захисника та законного представника, які не заперечували проти задоволення апеляційної скарги; дослідивши матеріали кримінального провадження; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України (далі КПК), суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Статтею 92 КК (КК України далі КК) передбачено, що примусовими заходами медичного характеру є надання амбулаторної психіатричної допомоги, поміщення особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, в спеціальний лікувальний заклад з метою її обов`язкового лікування, а також запобігання вчиненню нею суспільно небезпечних діянь.

Примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб:

1) які вчинили у стані неосудності суспільно небезпечні діяння; 2) які вчинили у стані обмеженої осудності кримінальні правопорушення; 3) які вчинили кримінальне правопорушення у стані осудності, але захворіли на психічну хворобу до постановлення вироку або під час відбування покарання (ст. 93 КК).

Порядок здійснення кримінального провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру регламентований Главою 39 КПК.

Приписами ч. 1 ст. 503 КПК визначено, що кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється за наявності достатніх підстав вважати, що: 1) особа вчинила суспільно небезпечне діяння, передбачене законом України про кримінальну відповідальність, у стані неосудності; 2) особа вчинила кримінальне правопорушення у стані осудності, але захворіла на психічну хворобу до постановлення вироку.

Перелік обставин, які підлягають встановленню у кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів медичного характеру, визначені ст. 505 КПК.

Із зазначеної законодавчої норми вбачається, що предмет доказування у кримінальному проваджені щодо застосування примусових заходів медичного характеру має низку особливостей, де встановлюється лише: час, місце, спосіб та інші обставини вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення; вчинення цього суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення цією особою; наявність у цієї особи розладу психічної діяльності в минулому, ступінь і характер розладу психічної діяльності чи психічної хвороби на час вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення чи на час досудового розслідування чи судового розгляду; поведінка особи до вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення і після нього; небезпечність особи внаслідок її психічного стану для самої себе та інших осіб, а також можливість спричинення іншої істотної шкоди такою особою; характер і розмір шкоди, завданої суспільно небезпечним діянням або кримінальним правопорушенням; обставини, що підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення, в тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення.

Примусові заходи медичного характеру застосовуються лише до осіб, які є суспільно небезпечними (ч. 4 ст.503 КПК).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 513 КПК під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує такі питання: 1) чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення; 2) чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою; 3) чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності; 4) чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання; 5) чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції в цілому дотримався вказаних вимог закону та на законних підставах застосував примусові заходи медичного характеру відносно ОСОБА_10 , виходячи з такого.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, орган досудового розслідування при зверненні до суду з клопотанням про застосування щодо ОСОБА_10 примусових заходів медичного характеру встановив, що остання вчинила суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.2 ст.289 КК України.

За наслідками судового розгляду суд першої інстанції дійшов висновку про вчинення ОСОБА_10 суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 2 ст.289 КК України, за кваліфікуючими ознаками незаконного заволодіння транспортним засобом, вартість якого від ста до двохсот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Судом першої інстанції також встановлено, що згідно висновку судово-психіатричного експерта №607 від 09.12.2021 року, ОСОБА_10 в період часу, що відноситься до скоєння кримінального правопорушення, ознак недоумства, іншого хворобливого стану психіки, будь-якого тимчасового розладу психічної діяльності не виявляла, страждала на хронічне психічне захворювання, у вигляді «Шизофренії параноїчної форми, епізодичний тип перебігу, з прогредієнтним розвитком дефекту» (що відповідає діагностичним критеріям рубрики F20.01 за МКХ-10), в зв`язку з чим, за своїм психічним станом, вона була не здатна усвідомлювати свої дії та керувати ними.

В даний час ОСОБА_10 , ознак недоумства, іншого хворобливого стану психіки не виявляє, страждає на хронічне психічне захворювання, у вигляді «Шизофренії параноїчної форми, епізодичний тип перебігу, з прогредіентним розвитком дефекту» (що відповідає діагностичним критеріям рубрики F20.01 за МКХ-10), в зв`язку з чим, за своїм психічним станом, вона була не здатна усвідомлювати свої дії та керувати ними.

З урахуванням її актуального психічного стану, ступеню суспільної небезпечності інкримінованого суспільно-небезпечного діяння, рекомендовано застосовувати відносно ОСОБА_10 , примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу із наданням психіатричної допомоги із звичайним наглядом (ч.3 ст.94 КК України).

З врахуванням викладених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про вчинення ОСОБА_10 суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, у стані неосудності, що підтверджується висновком судово-психіатричного експерта №607 від 09.12.2021 року, що слугує підставою для необхідності застосування до останньої примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом, з чим погоджується і апеляційний суд.

Разом з тим, колегія суддів визнає обґрунтованими доводи прокурора стосовно недопустимість зазначення в оскарженій ухвалі назви конкретного психіатричного закладу, до якого має бути госпіталізована вказана неосудна особа, виходячи з такого.

За правилами ст. 94 КК, залежно від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб, суд може застосувати примусові заходи медичного характеру у виді: надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку, госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом, госпіталізації до психіатричного закладу з посиленим наглядом та госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом.

Відповідно до п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 03.06.2005 року №7 «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру» ухвала у справі про застосування примусових заходів медичного характеру має відповідати вимогам кримінально-процесуального закону і крім вирішення питань, передбачених ст. 420 КПК, містити в собі як формулювання суспільно небезпечного діяння, визнаного судом установленим, так і посилання на перевірені в судовому засіданні докази, якими суд обґрунтовує свої висновки, а також мотиви прийнятого ним рішення по суті. Визначаючи відповідно до частин 3-5 ст. 94 КК України тип психіатричного закладу, до якого слід госпіталізувати неосудного, необхідно виходити як з його психічного стану, так і з характеру вчиненого ним суспільно небезпечного діяння.

Для об`єктивної оцінки ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб (ч. 1 ст. 94 КК України) суд має спочатку з`ясувати думку експертів-психіатрів стосовно виду примусових заходів медичного характеру, які можуть бути призначені психічно хворій особі в разі визнання її неосудною, а потім, з урахуванням висновків експертів і характеру вчиненого цією особою суспільно небезпечного діяння, ухвалити рішення про вибраний ним вид примусових заходів медичного характеру (тип психіатричного закладу, який його здійснюватиме). При цьому в ухвалі (постанові)

суду не треба наводити назву конкретного психіатричного закладу, до якого має бути госпіталізована неосудна особа, і вказувати строк застосування примусового заходу медичного характеру, проте необхідно зазначити про скасування з часу доставки (прийому) неосудного до цього закладу запобіжного заходу (якщо останній був

застосований).

З врахуванням викладеного, посилання суду першої інстанції в оскарженій ухвалі про застосування до ОСОБА_10 примусових заходів медичного характеру назви конкретного медичного закладу, а саме Миколаївської обласної психіатричної лікарні №2, що розташована за адресою: Миколаївська область, Миколаївський район, с. Сапетня, вул. Сєверная буд. 14, не ґрунтується на вимогах закону, а тому підлягає виключенню з резолютивної частини оскарженої ухвали.

Також колегія суддів визнає обґрунтованими доводи прокурора стосовно недопустимості посилання суду першої інстанції на доведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, з огляду на таке.

З оскарженої ухвали вбачається, що суд першої інстанції вказує про встановлення доведеності вини ОСОБА_10 у вчиненні суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.2 ст.289 КК України.

Однак, судом першої інстанції не враховано, що відповідно до ст. 23 КК виною є психічне ставлення особи до вчинюваної дії чи бездіяльності, передбаченої цим Кодексом, та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності.

Особа, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною КК України, у стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки (відповідно вольова та інтелектуальна ознаки) не є суб`єктом кримінального правопорушення в розумінні ч. 1 ст. 18 КК і в такому випадку відсутня вина як обов`язкова основна ознака суб`єктивної сторони будь-якого складу кримінального правопорушення, а отже і суб`єктивна сторона. Зазначене є правовою підставою для юридичної оцінки дій неосудної особи не як кримінального правопорушення, а як суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною КК України.

Згідно з вимогами статей 18, 19 КК України осудність є обов`язковою ознакою суб`єкта злочину, що характеризується таким психічним станом особи, при якому вона під час вчинення злочину здатна усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними. Здатність особи під час вчинення злочину усвідомлювати свої дії (бездіяльність) означає правильне розуміння фактичних об`єктивних ознак злочину об`єкта посягання, суті діяння, обстановки, часу і місця, способу його вчинення, його суспільно небезпечних наслідків тощо. Така здатність повинна бути пов`язана з можливістю контролювати, керувати своїми вчинками. Тут свідомість і воля взаємозалежні й лише в сукупності виступають передумовою визнання особи винною.

Предмет доказування у кримінальному проваджені щодо застосування примусових заходів медичного характеру з урахуванням положень ст. 505, 513 КПК має низку особливостей, де не ставиться питання про винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, а йдеться про вчинення певною особою суспільно небезпечного діяння.

Вказані висновки узгоджується із практикою Верховного Суду, зокрема із постановою від 19.01.2022 року (справа №716/1511/16-к), постановою від 13.05.2021 року (справа №204/8241/17), постановою від 12.03.2020 року (справа №206/5483/18).

Таким чином, посилання суду першої інстанції при застосуванні до ОСОБА_10 примусових заходів медичного характеру на доведеність її вини у вчиненні суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, суперечить вимогам ст.505 КПК, а тому підлягає виключенню з мотивувальної частини оскарженої ухвали.

Апеляційний суд вважає, що встановлені порушення, які були допущені судом першої інстанції при постановлені ухвали, з урахуванням положень ст.ст. 505, 513 КПК, є такими, що тягнуть за собою зміну ухвали.

Водночас згідно положень ч.2 ст.408 КПК ухвала суду про застосування примусових заходів медичного характеру може бути змінена апеляційним судом у разі: 1) зміни правової кваліфікації діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, і застосування статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, яка передбачає відповідальність за менш тяжке діяння; 2) пом`якшення виду примусових заходів медичного або виховного характеру.

За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне застосовувати загальні засади кримінального провадження, а саме верховенство права.

Відповідно ст. 8 КПК кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями і застосовується цей принцип з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Саме на реалізацію цієї засади спрямовані встановлені спеціальними нормами КПК України винятки, які дають можливість судам без обмеження процесуальними позиціями сторін, навіть з власної ініціативи, з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, приймати рішення щодо покращення правового становища особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

При цьому колегія суддів також виходить з положень ч.1 ст.9 КПК, з яких вбачається, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, тобто суд під час розгляду кримінального провадження повинен дотримуватися законності.

В той же час, відповідно до положень ч.6 ст.9 КПК, у випадках, коли положення КПК України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

Тобто, значення загальних засад кримінального провадження, як норм вищого ступеня нормативності, є підґрунтям для тлумачення норм кримінального процесуального права та подолання прогалин у правовому регулюванні кримінальних процесуальних правовідносин.

Таким чином, оскільки судом першої інстанції при розгляді справи було допущене неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (посилання на доведеність вини ОСОБА_10 , як на складову кримінального правопорушення, у той час коли вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного характеру, а також зазначення конкретного медичного закладу), то ухвала суду підлягає зміні, шляхом виключення з резолютивної частини ухвали назви медичного закладу, в якому ОСОБА_10 має проходити примусове лікування, а також виключення з мотивувальної частини ухвали посилання суду про доведеність вини останньої у вчиненні суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.2 ст.289 КК України.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 419, 424, 503, 505, 513, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити.

Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 14.11.2022 року, якою у кримінальному провадженні №0001395 від 15.10.2021 року застосовано до ОСОБА_10 , яка вчинила суспільно небезпечне діяння, передбачене ч.2 ст.289 КК України, примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного стаціонару із звичайним наглядом, - змінити.

Виключити з абзацу другого резолютивної частини ухвали назву медичного закладу, в якому ОСОБА_10 має проходити примусове лікування, а саме Миколаївська обласна психіатрична лікарня №2.

Виключити з мотивувальної частини ухвали посилання суду про доведеність вини ОСОБА_10 у вчинені суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.2 ст.289 КК України.

В іншій частині ухвалу залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4