Справа № 202/8214/22
Провадження № 1-кп/202/181/2023
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2023 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,,

потерпілої ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Індустріального районного суду міста Дніпропетровська кримінальне провадження, відомості про яке внесені26.10.2022 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000655 у відношенні:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, який має середню освіту, офіційно не працевлаштований, не одружений, не має на утриманні неповнолітніх дітей, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, групи інвалідності не має, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та фактично мешкаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий.

- 30.09.2022 вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська за ч. 1, 4 ст. 358 КК України із застосуванням ч.1 ст.70 КК України до покарання у вигляді арешту строком 6 (шість) місяців;

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

ВСТАНОВИВ:

25 жовтня 2022 року близько 17 години 00 хвилин ОСОБА_5 , знаходився у приміщенні квартири АДРЕСА_3 , власником якої є ОСОБА_6 , разом з ОСОБА_4 , побачив, що остання поклала належний їй мобільний телефон марки «Xiaomi» моделі «Redmi 10» Carbon Gray 4 Gb Ram 128 Gb Rom у свою жіночу сумку чорного кольору, що розташована в кімнаті на кріслі, та у цей момент у нього виник злочинний умисел, направлений на таємне викрадення вказаного телефону, який він визначив предметом злочинного посягання.

В подальшому, 25.10.2022 приблизно о 17 год. 10 хв. (більш точний час під час досудового слідства встановлено не було) ОСОБА_5 , перебуваючи у вказаному місці, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, розуміючи, що на усій території України, введено воєнний стан у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, з корисливих мотивів та особистої зацікавленості, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи спричинення майнової шкоди та бажаючи її настання, з метою незаконного власного збагачення, озирнувшись по сторонам та переконавшись, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає і вони є таємними для оточуючих, а саме для потерпілої ОСОБА_4 , яка у той час знаходилась на кухні, та не спостерігала за його діями, шляхом вільного доступу, взяв із жіночої сумки мобільний телефон марки «Xiaomi» моделі «Redmi 10» Carbon Gray 4 Gb Ram 128 Gb Rom вартістю 7493 гривні 24 копійки, та в подальшому розпорядився викраденим майном на власний розсуд. В результаті умисних протиправних дій ОСОБА_5 , потерпілій ОСОБА_4 завдана матеріальна шкода на загальну суму 7493 гривні 24 копійки.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, визнав повністю, підтвердивши обставини, а саме: час, місце та спосіб вчинення ним інкримінованого йому органом досудового розслідування кримінального правопорушення, викладені в обвинувальному акті, які відповідають дійсності, і він їх у повному обсязі підтверджує та пояснив, що 25.10.2022 приблизно о 17 години 00 хвилин він перебував разом із своїми знайомими у приміщенні квартири АДРЕСА_3 , де він побачив побачив, як ОСОБА_4 поклала належний їй мобільний телефон марки «Xiaomi» моделі «Redmi 10» Carbon Gray 4 Gb Ram 128 Gb Rom у свою жіночу сумку. Поки ОСОБА_4 перебувала на кухні, він взяв із жіночої сумки мобільний телефон марки «Xiaomi» моделі «Redmi 10» Carbon Gray 4 Gb Ram 128 Gb Rom, який належить ОСОБА_4 та в подальшому заклав його до лобарду. У скоєні кримінального правопорушення щиро кається, засуджує свою поведінку.

Потерпіла ОСОБА_4 у судовому засіданні підтвердила обставини, за яких було викрадено її мобільний телефон, зазначила, що матеріальну шкоду їй не відшкодовано, просила призначити покарання на розсуд суду.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_5 в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому органом досудового слідства кримінальному правопорушенні при обставинах, викладених у обвинувальному акті, та беручи до уваги, що потерпілий та прокурор також не оспорювали фактичні обставини провадження, і судом встановлено, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений ОСОБА_5 , правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності їх позиції, роз`яснивши йому положення ч. 3 ст. 349 КПК України про те, що у такому випадку він буде позбавлений права оспорювати фактичні обставини провадження у апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються.

Це узгоджується з вимогами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ рекомендації №6 R (87) 18 Комітету Міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яким суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Суд, допитавши обвинуваченого ОСОБА_5 та дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінальному правопорушенні при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.

Дії ОСОБА_5 суд кваліфікує за ч. 4 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена в умовах в умовах воєнного стану.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, суд, на підставі ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, особу обвинуваченого, який має постійне місце проживання, офіційно не працевлаштований, не одружений, на утриманні неповнолітніх дітей та непрацездатних осіб не має, на обліках лікарів нарколога та психіатра не перебуває, вину визнав.

До доводів ОСОБА_5 щодо його щирого каяття суд ставиться критично, оскільки його вказані заяви не узгоджуються із його поведінкою під час розгляду справи, відсутність спроб відшкодувати потерпілій завдану матеріальну шкоду, що призводить суд до висновку, що вказані твердження є способом захисту обвинуваченого з метою пом`якшення покарання.

З огляду на викладене, обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, згідно ст. 66 КК України, суд не вбачає.

Обставин, що обтяжують покарання, згідно ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Суд, призначаючи обвинуваченому покарання, також враховує вимоги ч.2 ст.61 Конституції України про те, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер та наголошує, що призначення покарання є дисикрецією лише суду, та здійснюється лише на підставі внутрішнього переконання судді, і оцінки особистості обвинуваченого, з метою досягнення саме мети визначеної ст.50 КК України, тобто не лише покарати за вчинення правопорушення, а здійснити виправлення особистості, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. При цьому, покарання у вигляді позбавлення чи обмеження волі є винятковими покараннями, які застосовуються щодо осіб, виправлення яких є неможливим в іншій, передбачений законом спосіб.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням загальних засад призначення покарання: законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, враховуючи вимоги ст. 65 КК України про те, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, та більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, а також враховуючи ступень тяжкості вчиненого злочину, його наслідків, особи обвинуваченого, обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, оскільки ОСОБА_5 раніше був неодноразово засуджений, у тому числі вироком Новомосковського міського суду Дніпропетровської області від 18.02.2008 за ч.2 ст.309 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на три роки, враховуючи сукупність таких обставин як соціальне становище обвинуваченого, який не працював та не працює, суспільно-корисною діяльністю не займається, не одружений та не має на утриманні неповнолітніх дітей, достеменно знаючи про наявність вироку Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.09.2022 за ч. 1, 4 ст. 358 КК України вчинив новий корисливий тяжкий злочин у період воєнного стану, що приводить суд до обґрунтованого висновку, що досягнення мети та цілей покарання, передбачених ч. 2 ст. 50 КК України виправлення особистості і запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень можливе лише шляхом призначення ОСОБА_5 покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

Обставин, які б суттєво знижували ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення проступку та являлись передумовою для застосування до обвинуваченого положень ст.ст. 69, 69-1 КК України та ст.75 КК України, судом не встановлено.

Суд враховує, що 30.09.2022 вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська за ч. 1, 4 ст. 358 КК України із застосуванням ч.1 ст.70 КК України до покарання у вигляді арешту строком 6 (шість) місяців.

Вказане кримінальне правопорушення вчинено ОСОБА_5 25.10.2022 після постановлення вироку Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.09.2022, але до набрання цим вироком законної сили.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 01.06.2020 у справі N 766/39/17(провадження N 51-8867кмо18) при визначенні того, які з правил призначення остаточного покарання (за сукупністю злочинів чи за сукупністю вироків) підлягають застосуванню за наявності іншого обвинувального вироку (вироків) щодо цієї ж особи, слід керуватися саме часом постановлення попереднього вироку, а не часом набрання ним законної сили:

а) якщо злочин (злочини), за який (які) засуджено особу в цьому кримінальному провадженні, було вчинено до постановлення попереднього вироку, то остаточне покарання призначається за правилами, передбаченими ч. 4 ст. 70 КК (за сукупністю злочинів);

б) якщо злочин (злочини), за який (які) засуджено особу в цьому кримінальному провадженні було вчинено після постановлення попереднього вироку, але до повного відбуття покарання, то остаточне покарання призначається за правилами, передбаченими ст. 71 КК (за сукупністю вироків).

При цьому скасування судом апеляційної інстанції такого попереднього вироку в частині покарання з підстав неправильного звільнення від відбування покарання або у зв`язку з необхідністю призначити більш суворе покарання не перешкоджає застосуванню ст. 71 КК, оскільки в такому разі апеляційний суд не спростовує висновків суду першої інстанції щодо винуватості особи у вчиненні злочину і не скасовує вироку в цій частині, а навпаки посилює покарання чи вказує на необхідність його відбування реально.

Враховуючи викладене суд вважає за необхідне призначити йому остаточне покарання, за правилами ст.71 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання, більш суворим із застосуванням ч.1 ст.72 КК України.

Таке покарання, на переконання суду, буде необхідним для виправлення обвинуваченого, запобігання вчиненню нових злочинів, відповідатиме особі обвинуваченого та є достатнім, для досягнення, відповідно до ст. 50 КК України мети покарання, адже ефективність покарання залежить не лише і не в першу чергу від суворості санкції кримінально-правової норми, а і від спроможності не допустити безкарності злочинних діянь.

Враховуючи те, що стосовно обвинуваченого запобіжний захід не застосовувався, проте суд, з метою забезпечення виконання ОСОБА_5 процесуальних рішень, вбачає підстави для обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений. Долю судових витрат суд вирішує в порядку вимог ст.118-126 КПК України. Речові докази по справі відсутні.

Керуючись ч. 3 ст.349, ст.368-370, ст.373, ст.374 КПК України, суд, -

ЗАСУДИВ:

ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України та призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

На підставі ч.1 ст. 71, ч. 1 ст.72 КК України за сукупністю вироків, шляхом складання призначених покарань, до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.09.2022, перевівши менш суворий вид покарання у вигляді арешту строком на 6 (шість) місяців у більш суворий 6 (шість) місяців позбавлення волі, із співвідношення, що одному дню позбавлення волі відповідає один день арешту, остаточно призначивши ОСОБА_5 покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років 2 (два) місяці.

Обрати ОСОБА_5 до набрання вироком законної сили запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, взявши його під варту негайно в залі суду.

Строк відбуття покарання ОСОБА_5 обчислювати з моменту затримання - 18.01.2023.

Стягнути з ОСОБА_5 процесуальні витрати на залучення експертів у зв`язку з проведенням судово-товарознавчої експертизи № 2849 від 27.10.2022, які, згідно довідки, складають 170 (сто сімдесят) грн. 00 коп. в дохід держави.

На вирок суду протягом 30 днів з дня його проголошення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду через Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська.

Відповідно до ч. 2 ст. 394 КПК України цей вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після спливу закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ч. 2 ст.395 КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку суду негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору в порядку, визначеному ст. 376 КПК України.

Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Головуючий суддя ОСОБА_1