Єдиний державний реєстр судових рішень
Доступ до Реєстру здійснюється в тестовому (обмеженому) режимі. Для запобігання загрозам життю і здоров'ю суддів та учасників судового процесу, а також у разі виявлення ознак кіберзагрози, доступ до Реєстру або окремих рішень у ньому може бути обмежено.
Змінені назви судів
Категорія справи №
487/2099/21: Кримінальні справи (з 01.01.2019); Кримінальні правопорушення проти життя та здоров'я особи; Умисне вбивство.
Надіслано судом: 30.11.2022. Зареєстровано: 30.11.2022. Забезпечено надання загального доступу: 02.12.2022.
Дата набрання законної сили: 22.11.2022
Номер судового провадження: 11-кп/812/499/22
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2022 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_12 ОСОБА_13 ОСОБА_14

за участю секретарів ОСОБА_15, ОСОБА_16

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000085, за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_1 - ОСОБА_17 та потерпілого ОСОБА_2 на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 травня 2022 року відносно

ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Данилівка Березанського району Миколаївської області, зареєстрований в АДРЕСА_1 , проживає в АДРЕСА_2 , раніше судимого,

-24.03.2016 р. Веселинівським районним судом Миколаївської області за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки. Ухвалою Березанського районного суду Миколаївської області від 27.02.2017 р. іспитовий строк скасовано та ОСОБА_1 направлений для відбування покарання. Звільнений 19.02.2020 р. за відбуттям строку покарання.

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 185 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурори - ОСОБА_18, ОСОБА_19,

обвинувачений - ОСОБА_1 ,

захисник - ОСОБА_20,

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 травня 2022 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 185 КК України і призначено покарання, за ч. 1 ст. 115 КК України у виді 9 років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 185 КК України, - у виді 2 років позбавлення волі.

Ухвалено, на підставі ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, визначити ОСОБА_1 остаточне покарання, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді 9 років позбавлення волі.

Ухвалено позов потерпілого ОСОБА_2 задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у відшкодування майнової шкоди 18 600 грн., витрат на правову допомогу - 3 000 грн. У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Вирішені питання стосовно речових доказів у кримінальному провадженні та розподілу процесуальних витрат.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

Захисник ОСОБА_20 просить скасувати оскаржуваний вирок та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_1 визнати невинуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та виправдати у зв`язку з відсутністю в його діях складу цього злочину.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Потерпілий ОСОБА_2 просить скасувати оскаржуваний вирок та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_1 покарання у виді 12 років позбавлення волі. Заявлений цивільний позов задовольнити в повному обсязі.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі захисник вказує на те, що судом першої інстанції невірно встановлено фактичні обставини кримінального правопорушення, а тому, дії обвинуваченого безпідставно кваліфіковано за ч. 1 ст. 115 КК України.

Апелянт відзначає, що стороною обвинувачення не встановлено знаряддя вчинення злочину, оскільки, відповідно до проведених експертиз, на вилучених предметах (викрутках) відсутні будь-які біологічні речовини обвинуваченого, у зв`язку з чим, вилучені предмети є неналежними доказами по справі. При цьому, жоден із свідків прямо чи опосередковано не вказує на причетність ОСОБА_1 до вчинення ним вбивства ОСОБА_3 .

Водночас, під час судового розгляду, обвинувачений ОСОБА_1 визнав себе винним у нанесенні тілесних ушкоджень ОСОБА_3 , зауваживши, що він не мав наміру на вбивство останнього, оскільки після нанесення ушкоджень залишив ОСОБА_3 в небезпечному для життя стані, що узгоджується із даними висновка експерта № 142 від 09.02.2021 р., відповідно якому, смерть ОСОБА_3 наступила внаслідок асфіксії.

Наведене, на думку сторони захисту, свідчить про те, що дії обвинуваченого ОСОБА_1 мають бути кваліфіковані за ч. 3 ст. 136 КК України, оскільки, спричинивши ОСОБА_3 різні тілесні ушкодження, в тому числі одне тяжке тілесне ушкодження, ОСОБА_1 мав можливість надати йому медичну (або іншу) допомогу, однак залишив потерпілого у безпорадному стані.

Окрім наведеного, вважає, що суд першої інстанції допустив неповноту судового розгляду та порушення права на захист, яке полягало у відмові у задоволенні клопотання сторони захисту про допит експерта-лікаря ОСОБА_4 , для надання ним пояснень щодо тілесних ушкоджень, отриманих ОСОБА_3 та причини смерті останнього.

В апеляційній скарзі потерпілий вважає оскаржуваний вирок незаконним та таким, що підлягає скасуванню внаслідок невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та даним про особу обвинуваченого, внаслідок м`якості, а також неповноти судового розгляду.

Зазначає, що його не повідомлено належним чином про розгляд справи 16.05.2022 р., у зв`язку з чим, розгляд відбувся за його відсутності, а він був позбавлений можливості висловити свою позицію у судових дебатах, в тому числі щодо призначення покарання обвинуваченому.

На думку апелянта, при визначенні міри покарання обвинуваченому, судом належним чином не враховано характеру і ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, їх наслідків, даних про особу обвинуваченого, який раніше судимий, характеризується посередньо, не має сім`ї, не працює, зловживає алкогольними напоями, не приніс співчуття та вибачення, не відшкодував ані моральної, ані матеріальної шкоди.

Звертає увагу суду на те, що внаслідок протиправних дій ОСОБА_1 йому завдано моральної шкоди, оскільки він втратив найріднішу людину - батька. Після вказаної події він отримав сильний стрес, постійний знижений настрій, порушення сну, неприємні сновидіння, емоційну напругу, почуття образи та обурення. З того часу відчуває себе слабким та беззахисним. Крім того, наслідки події, що сталася, потягли з собою нераціональне витрачання життєвого часу (на лікування, організацію похорон, а також на проведення правових заходів), які обумовили необхідність залучення значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів, які і до тепер вимагають компенсаторних можливостей задля їх подолання.

Вважає, що суд безпідставно вказав на відсутність доказів підтвердження факту споріднення із ОСОБА_3 та, як наслідок, відмовив у відшкодування моральної шкоди, оскільки, як сам обвинувачений, так і свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підтвердили, що ОСОБА_3 був його батьком.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

01.01.2021 р., в період часу з 13.00 до 16.00 год., більш точного часу не встановлено, ОСОБА_1 , знаходячись у квартирі АДРЕСА_3 , скориставшись тимчасовою відсутністю уваги з боку сторонніх осіб та власника майна, здійснив крадіжку мобільного телефону марки «Huawei Mate 10 lite», вартістю 2 399,67 грн., належного ОСОБА_2 . Після чого, ОСОБА_1 з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим майном за власним розсудом, чим завдав потерпілому ОСОБА_2 майнової шкоди в розмірі 2 399,67 грн.

08.01.2021 р., приблизно о 21.00 год., більш точного часу не встановлено, ОСОБА_1 перебував неподалік будинку АДРЕСА_3, де вирішив зайти до квартири № 8 вказаного будинку з метою вирішення питань стосовно повернення викраденого майна. Знаходячись у вказаний час у вказаному місці, ОСОБА_1 побачив ОСОБА_3 , з яким почав спілкуватися, після чого був запрошений до вищевказаної квартири. Коли обвинувачений перебував у вказаній квартирі, між ним та ОСОБА_3 виник словесний конфлікт на ґрунті раніше виниклих неприязних стосунків, в ході якого ОСОБА_1 наніс ОСОБА_3 один удар кулаком в область грудей, від якого останній не втримався на ногах та впав на підлогу. В подальшому між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 виникла бійка, в ході якої у обвинуваченого виник злочинний умисел, направлений на вбивство ОСОБА_3 , реалізуючи який, ОСОБА_1 , знаходячись на присядках зверху, сидячи на ОСОБА_3 , використовуючи поряд розташований предмет у вигляді викрутки, утримуючи її лівою рукою наніс щонайменше 10 ударів в область лівого ока, носа та шиї, в результаті чого спричинив тілесне ушкодження у вигляді: поверхневої рани № 1 над верхньою повікою лівого ока з просоченням кров`ю підлягаючих м`яких тканин; рани № 2 під нижньою повікою лівого ока з рановим каналом, який проходить спереду назад, майже горизонтально, зліва направо, закінчується на нижній стінці орбіти, глибиною до 3 см, з просоченням кров`ю підлягаючих м`яких тканин; рани № 3 на лівому крилі носу з рановим каналом, пошкодженням хрящів та кісток носу з затіканням крові у дихальні шляхи; поверхневих ран № № 4, 5 в виличній області зліва з пошкодженням підшкірно-жирової клітковини та просоченням кров`ю підлягаючих м`яких тканин; поверхневих ран № № 6-19 на боковій поверхні шиї зліва та поверхневих ран № № 20-21 на боковій поверхні шиї справа з просоченням кров`ю підлягаючих м`яких тканин.

Рани (3, 4, 6, 7, 9), враховуючи морфологічні властивості тілесних ушкоджень у вигляді ран в області обличчя та шиї, а саме переважно повздовжня форма, наявність косих розрізів та розривів по кінцях, відносно рівні здерті краї та бугристі синцеві стінки, мають ознаки колотих або колото-рублених ушкоджень, які утворилися від дії предмета вузької повздовжньої форми, кінець якого має відносно гострий край з гранями.

Рана на лівому крилі носу (№ 3) з рановим каналом, ушкодженням хрящів та кісток носу з кровотечею, що призвело до механічної асфіксії в результаті аспірації кров`ю дихальних шляхів має ознаки тяжких тілесних ушкоджень та перебуває у прямому причинно-наслідковому зв`язку зі смертю ОСОБА_3 .

Рана над верхньою повікою лівого ока (№ 1), рана під нижньою повікою лівого ока (№ 2), рани в виличній області зліва (№ № 4, 5) з пошкодженням підшкірно-жирової клітковини та просоченням кров`ю підлягаючих м`яких тканин, рани на боковій поверхні шиї зліва (№ № 6-19), рани на боковій поверхні шиї справа (№ № 20-21) з просоченням кров`ю підлягаючих м`яких тканин мають ознаки легких тілесних ушкоджень та у причинно- наслідковому зв`язку зі смертю потерпілого не перебувають.

Смерть ОСОБА_3 настала від одного колото-рубленого поранення носу з пошкодженням його хрящів та кісток, що супроводжувалось кровотечою та призвело до механічної асфіксії в результаті аспірації кров`ю дихальних шляхів.

Дії ОСОБА_1 судом кваліфіковано за ч. 1 ст. 115 КК України, як вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині та за ч. 2 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно.

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_1 , суд врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особливості злочинів та обставини їх вчинення, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, характеризується посередньо, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває. Встановлено відсутність обставин, які пом`якшують покарання та наявність обставин, які обтяжують покарання - рецидив злочинів, вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Також, судом враховано висновок судово-психіатричного експерта № 50 від 18.02.2021 р., відносно ОСОБА_1 , згідно якого під час інкримінованого діяння він міг усвідомлювати свої дії і керувати ними.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та захисника на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора, який вважав вирок законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить до наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Згідно зі ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому досліджені всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 р. «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути належно мотивовано.

Суд зобов`язаний мотивувати прийняте рішення, а саме обґрунтувати свої висновки у кримінальному провадженні, аргументувати свою позицію та переконливо довести, чому одні докази покладені в його основу, а інші відкинуті або не враховані. За наявності суперечливих доказів суд повинен проаналізувати їх, навести мотиви свого рішення. Тобто, вирок суду повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 370 КПК України, щодо законності, обґрунтованості і вмотивованості.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, за обставин, викладених у вироку, а також правильність кваліфікації його дій - вірні, ґрунтуються на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу. Вказані обставини апелянтами не оспорюються, а тому апеляційним судом не переглядаються.

З приводу доводів сторони захисту про недостатність доказів на підтвердження причетності ОСОБА_1 до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, за фактом вбивства ОСОБА_3 , апеляційний суд виходять з наступного.

На підтвердження винуватості ОСОБА_1 та доведеності його вини у вчиненні інкримінованих дій, суд обґрунтовано послався на показання самого обвинуваченого, який частково визнав свою вину та повідомив обставини вчинення кримінальних правопорушень та події, які цьому передували. Також судом враховано показання потерпілого ОСОБА_2 , свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 щодо відомих їм обставин.

Суд першої інстанції також ретельно дослідив та перевірив на предмет належності і допустимості та обґрунтовано врахував як докази дані, які містяться письмових доказах, зокрема:

-протоколі огляду місця події від 09.01.2021 р., у якому зафіксовано огляд житлового одноповерхового будинку за адресою: АДРЕСА_5 , в ході якого виявлено труп ОСОБА_3 з тілесними ушкодженнями, викрутка та інші предмети;

-протоколі огляду трупа від 09.01.2021 р., відповідно якому оглянуто труп ОСОБА_3 та виявлено на ньому тілесні ушкодження;

-протоколі затримання від 09.01.2021 р., згідно з яким у ОСОБА_1 у ході обшуку виявлено: мобільний телефон марки «Nokia 1208», яким користувався ОСОБА_3 ;

-протоколі проведення слідчого експерименту від 09.01.2021 р., у якому, за слів ОСОБА_1 , відображено обставини та як відбувалися події за адресою: АДРЕСА_3, у ході яких останній спричинив ОСОБА_3 удари викруткою;

-висновку експерта № 142 (період проведення від 09.01.2021 р. до 09.02.2021 р.) відповідно якому смерть гр. ОСОБА_3 настала від одного колото-рубленого поранення носу з пошкодженням його хрящів та кісток, що супроводжувалось кровотечею та призвело до механічної асфіксії в результаті аспірації кров`ю дихальних шляхів.

Ретельно дослідивши й зіставивши надані докази, давши їм оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вони в сукупності та взаємозв`язку доводять факт вчинення обвинуваченим суспільно небезпечного діяння проти життя та здоров`я особи.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що смерть потерпілого настала через певний проміжок часу, внаслідок асфіксії, а відтак, дії обвинуваченого підлягають кваліфікації за ч. 3 ст. 136 КК України, на думку апеляційного суду, є неспроможними, з огляду на наступне.

Суб`єктивна сторона складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 136 КК України характеризується умислом щодо діяння та необережністю щодо наслідків, а його суб`єктом є фізична, осудна особа, котра досягла 16-річного віку, на яку законом, іншим нормативно-правовим актом або цивільно-правовим договором не покладено правового обов`язку надання допомоги особам, що перебувають у небезпечному для життя стані, та котра не ставила потерпілого своїми діями в небезпечний для життя стан.

Врахувавши, що ОСОБА_9 брав безпосередню участь у спричиненні тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_3 , завдавши йому велику кількість ударів викруткою у життєво важливі органи ОСОБА_3 (голову та шию), суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про спрямованість умислу саме на позбавлення життя ОСОБА_3 .

Таким чином, дії ОСОБА_1 правильно кваліфіковано за ч. 1 ст. 115 КК, як умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині (вбивство), а доводи захисника у цій частині не можна визнати обґрунтованими.

Вирішуючи питання про правильність застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_1 покарання, за доводами апеляційної скарги потерпілого, апеляційний суд виходить з наступного.

За змістом ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до роз`яснень, викладених в п. п. 1, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2004 від 02.11.2004 р., окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005 р.), та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.03.2005 р.) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16.10.2008 р.) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 24.02.2020 р. по справі № 759/5339/19, термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання і тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_1 вчинив кримінальні правопорушення, які, відповідно до положень ст. 12 КК України, відносяться до нетяжких та особливо тяжких злочинів, раніше судимий, за місцем проживання характеризується посередньо. Обставинами, які обтяжують покарання є рецидив злочинів, вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, обставин, які пом`якшують покарання не встановлено.

На думку апеляційного суду, покарання судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_1 призначено відповідно до вимог ст. ст. 65-67 КК України, з урахуванням в повній мірі ступеню тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, конкретних обставин вчиненого, певних даних про особу обвинуваченого, обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

При цьому, зазначені в апеляційній скарзі потерпілого доводи стосовно неналежної оцінки характеру і ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, їх наслідків, а також даних про особу обвинуваченого, в повній мірі враховані судом першої інстанції при призначенні покарання.

З урахуванням викладеного, підстав вважати призначене обвинуваченому ОСОБА_1 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 9 років занадто м`яким та таким, що не відповідає вимогам кримінального законодавства та особі обвинуваченого, як того просить апелянт, не вбачається.

Щодо тверджень потерпілого про порушення його права бути завчасно повідомленим про час і місце судового розгляду, а також висловити свою позицію щодо виду і міри покарання обвинуваченому, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 56 КПК України, під час судового провадження в будь-якій інстанції потерпілий має право бути завчасно повідомлений про час і місце судового розгляду, а також брати участь у судовому провадженні.

Згідно з ч. 1 ст. 55 КПК України, потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 135 КПК України, особа викликається до суду шляхом вручення повістки про виклик, надіслання її поштою, електронною поштою чи факсимільним зв`язком, здійснення виклику по телефону або телеграмою.

Згідно зі ст. 136 КПК України, належним підтвердженням отримання особою повістки про виклик або ознайомлення з її змістом іншим шляхом є розпис особи про отримання повістки, в тому числі на поштовому повідомленні, відеозапис вручення особі повістки, будь-які інші дані, які підтверджують факт вручення особі повістки про виклик або ознайомлення з її змістом.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпілий ОСОБА_2 представляв свої інтереси як особисто, так і через представника - ОСОБА_10 .

Справа неодноразово призначалась до розгляду, про що потерпілий ОСОБА_2 заздалегідь повідомлявся належним чином. При цьому, він особисто приймав участь у судових засіданнях, призначених на 05.04.2021 р., 11.05.2021 р., 09.06.2021 р., 14.07.2021 р., 06.09.2021 р., 30.09.2021 р., 20.12.2021 р., 13.01.2022 р., 22.02.2022 р.

10.05.2022 р. потерпілий ОСОБА_2 подав клопотання про подальший розгляд кримінального провадження відносно ОСОБА_1 за його відсутності.

Вказані обставини свідчать про недопущення судом першої інстанції порушень прав потерпілого, визначених ч. 3 ст. 56 КПК України, а саме, право бути завчасно повідомленим про час і місце судового розгляду.

Надаючи оцінку доводам потерпілого про безпідставність висновків суду першої інстанції, в частині відмови у задоволенні цивільного позову, внаслідок відсутності даних на підтвердження споріднення із ОСОБА_3 , апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Встановлення батьківства - це акт цивільного стану, що вимагає державної реєстрації. Тільки після цього у чоловіка виникають передбачені чинним законодавством батьківські права і обов`язки щодо дитини, біологічним батьком якої він є.

Зі змісту свідоцтва про народження потерпілого ОСОБА_2 , серії НОМЕР_1 , вбачається, що батьком останнього є ОСОБА_11 .

В той час як загиблим, внаслідок протиправний дій ОСОБА_1 , у рамках даного кримінального провадження, є ОСОБА_3 .

За наведеного, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції в частині того, що позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 моральної шкоди не підлягають задоволенню, оскільки доказів, що потерпілий ОСОБА_2 є сином померлого ОСОБА_3 суду не надано.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції дотримався вимог ст. 22, ч. 1 ст. 337 КПК України щодо змагальності сторін, рівності прав на збирання та подання доказів і судового розгляду в межах висунутого обвинувачення та ухвалив законне, обґрунтоване та належним чином вмотивоване рішення, яке в повній мірі відповідає вимогам ст. ст. 370, 374 КПК України.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 травня 2022 року відносно ОСОБА_1 залишити без змін, а апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_1 - ОСОБА_17 та потерпілого ОСОБА_2 , - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали суду.

Судді

ОСОБА_12 ОСОБА_13 ОСОБА_14

Логін:

Для помилки:

Пароль:

Для помилки:

З метою упередження перешкоджанню стабільній роботі Реєстру шляхом здійснення автоматичних або автоматизованих запитів на пошук та копіювання ("викачування") бази даних, запроваджено інтерактивний елемент захисту системи

Введіть cуму цифр, зображених на малюнку:

Перевірити
Закрити

Ваше ім'я:

Для помилки:

Ваш e-mail:

Для помилки:

Повідомлення:

Для помилки:

Введіть в поле результат арифметичного виразу:

Для помилки:

Зачекайте, будь ласка...