Справа №590/233/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/222/23 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2023 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5

прокурора - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Ямпільського районного суду Сумської області від 14 липня 2021 року, яким ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Ямпільського районного суду Сумської області від 14 липня 2021 року, яким ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, в якій він просив застосувати до нього ст. 69 КК України, та призначити йому покарання не пов`язане з позбавленням волі або зменшити термін його відбування покарання.

Даним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України і призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 02 квітня 2021, більш суворим покаранням, призначененого цим вироком, ОСОБА_7 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

У строк покарання, призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зарахувано покарання, частково відбуте за вироком Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 02 квітня 2021 року.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 визначено рахувати з часу звернення вироку до виконання.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь держави витрати за проведення судової товарознавчої експертизи № СЕ-19/119-20/15925-ТВ від 30.12.2020 на суму 490,35 грн (чотириста дев`яносто грн 35 коп.).

В обґрунтування вимог апеляційної скарги обвинувачений не погоджувається з вироком в частині призначеного покарання, вважає, що суд першої інстанції не взяв до уваги пом`якшуючі обставини, такі як: щире каяття, сприяння слідству, відшкодування моральної шкоди потерпілій та малолятню дитину, яка знаходиться на його утриманні.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_7 обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України, тобто у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненому повторно, поєднаному з проникненням у житло за наступних обставин. 15.12.2020 близько 11:00 години, ОСОБА_7 перебуваючи біля домоволодіння АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_8 , розуміючи, що остання відсутня за місцем свого проживання, маючи умисел на таємне з корисливих мотивів викрадення чужого майна, впевнившись в тому, що його дії будуть непомітними для потерпілої та сторонніх осіб, шляхом віджиму пластикового вікна, незаконно проник в приміщення будинку.

Продовжуючи реалізовувати свій злочинний намір, направлений на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_7 , перебуваючи у вказаному будинку, діючи повторно, таємно викрав майно, яке належить ОСОБА_8 , а саме:

- планшет чорного кольору Lenovo Tab 2 A7 10F 8GEB-UA (59-434747), вартість якого згідно висновку експерта №СЕ-19/119-20/15925-ТВ від 30.12.2020 становить 1125,00 грн;

- мобільний Alcatel One Touch POP 3 5015D Silver, сірого кольору, вартість якого згідно висновку експерта № СЕ-19/119-20/15925-ТВ від 30.12.2020 становить 1140,00 грн.

Після цього ОСОБА_7 з місця вчинення кримінального правопорушення зник та викраденим майном розпорядився на власний розсуд, тим самим спричинив потерпілій ОСОБА_8 матеріальну шкоду на загальну суму 2265,00 грн.

Судове засідання проведено без участі обвинуваченого ОСОБА_7 , який є належним чином повідомленим про дату і час розгляду його апеляційної скарги, до апеляційного суду не прибув, та клопотань про відкладення судового засідання не заявляв, і питання про погіршення становища особи в апеляційній скарзі не ставиться, тому заслухавши доповідь головуючого-судді, позицію прокурора, яка заперечила проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, за обставин, викладених у вироку, в апеляційній скарзі обвинуваченого не оскаржується.

Що стосується доводів апеляційної скарги про пом`якшення призначеного ОСОБА_7 покарання і застосування до останнього положень ст. 69 КК, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та не ґрунтуються на вимогах закону України про кримінальну відповідальність.

Зокрема, у ст. 50 і 65 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З огляду на ці положення закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Відповідно ч. 1 ст. 69 КК, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене (на думку сторони кримінального провадження), враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

На національному рівні КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання повинно бути домірним кримінальному правопорушенню».

При визначенні справедливості і співмірності призначеного судом першої інстанції покарання колегія суддів дотримується також й автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

При призначенні ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог кримінального закону.

При визначенні виду та міри покарання ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував тяжкість та ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України належать до тяжкого злочину, врахував особу обвинуваченого, його вік та стан здоров`я, який за місцем проживання характеризуються позитивно, не перебуває на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра, раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності, в т.ч. й за злочини проти власності.

Суд першої інстанції також врахував і позицію потерпілої, яка, в зв`язку з тим, що під час досудового розслідування заподіяна злочином шкода відшкодована, претензій ні матеріального, ні морального характеру до обвинуваченого не має, цивільний позов не заявляє.

Як пом`якшуючі вину обставини суд першої інстанції відповідно до статті 66 КК України вважає щире каяття обвинуваченого, який висловив критичну оцінку своєї поведінки шляхом повного визнання вини та готовності нести кримінальну відповідальність, а також його активне сприяння у розкритті злочину, оскільки він добровільно своїми активними діями надав допомогу органам досудового розслідування та суду в з`ясуванні тих обставин вчинення злочину, що мають істотне значення для повного його розкриття. Обставин, які обтяжують покарання судом не встановлено.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що виправлення обвинуваченого не можливе без ізоляції його від суспільства, а тому покарання ОСОБА_7 призначено: в межах санкції ч.3 ст.185 КК України, за якою його визнано винним, у виді позбавлення волі.

Указане покарання на переконання колегії суддів відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, є законним (несвавільним) і пропорційним (не становить надмірного тягаря для особи).

Оскільки покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, то вид і розмір призначеного ОСОБА_7 покарання є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, а будь-яких законних підстав для призначення йому покарання із застосуванням положень ст. 69 КК колегією суддів не встановлено, незважаючи на наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання, але які у свою чергу істотно не знижують ступінь тяжкості вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушень.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржене судове рішення є належним чином обґрунтованим та умотивованим, тому воно підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Ямпільського районного суду Сумської області від 14 липня 2021 року, відносно ОСОБА_7 , залишити без зміни, а його апеляційну скаргу на цей вирок, без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4