Справа № 164/1432/18 Провадження №11-кп/802/24/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч. 3 ст. 187 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000205 за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 , захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_12 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 вересня 2021 року щодо обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець смт. Любар, Житомирської області, громадянин України, фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , одружений, з повною вищою освітою, не працює, раніше несудимий,

визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 3 місяці з конфіскацією всього належного йому на праві приватної власності майна.

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець смт. Любар, Житомирської області, громадянин України, фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , неодружений, з повною вищою освітою, проживає із матір`ю, яка є інвалідом ІІ групи, не працює, раніше несудимий,

визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 3 місяці з конфіскацією всього належного йому на праві приватної власності майна.

Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_7 та ОСОБА_8 визначено обчислювати з моменту приведення даного вироку до виконання, зарахувавши у строк відбування покарання весь термін їх попереднього ув`язнення, а саме:

- обвинуваченому ОСОБА_7 з моменту його затримання, в порядку ст. 208 КК України, з 15 червня 2018 року по 10 вересня 2018 року включно, із розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі;

- обвинуваченому ОСОБА_8 з моменту його затримання, в порядку ст. 208 КК України, з 15 червня 2018 року по 06 грудня 2018 року включно, із розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі.

Запобіжний захід до вступу вироку у законну силу обвинуваченим залишити у вигляді застави з покладенням на них обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Вироком вирішено питання речових доказів та процесуальних витрат.

В С Т А Н О В И В

Згідно із вироком суду ОСОБА_7 та ОСОБА_8 визнано винуватими та засуджено за те, що вони, за попередньою змовою між собою та із третьою, невстановленою досудовим розслідуванням особою, матеріали щодо якої виділено у окреме провадження, о 3 год. 14 червня 2018 року вчинили розбійний напад на потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , зокрема, керуючись корисливим мотивом, з метою вчинення розбійного нападу, на автомобілі марки «Фольксваген Гольф» н.з. НОМЕР_1 , що належить на праві володіння ОСОБА_15 , який у той момент перебував у автомобілі, однак, про їх злочинний умисел не знав і не здогадувався, приїхали у с. Колодії, Маневицького району, Волинської області. Залишивши автомобіль у провулку та здійснивши приготування до вчинення злочину: одягнули на голову колготи жіночі з метою приховування обличчя; на руки рукавиці, взявши із собою знаряддя злочину, зокрема: ломик, моток стрічки липкої, ножа, підійшли до житлового будинку АДРЕСА_3 , у якому проживають потерпілі. Після того як один із власників помешкання потерпілий ОСОБА_13 почув сторонній шум на вулиці та відчинив двері з середини, обвинувачений ОСОБА_7 разом із обвинуваченим ОСОБА_8 та третьою, невстановленою досудовим розслідуванням особою, матеріали щодо якої виділено у окреме провадження, протиправно проникли до житла потерпілих. У подальшому, перебуваючи у вказаному вище будинку, з метою заволодіння чужим майном, вимагаючи видати наявні у будинку грошові кошти шляхом застосування насильства, небезпечного для життя і здоров`я потерпілих, вчинили напад на останніх. Зокрема, обвинувачений ОСОБА_8 під час протиправного проникнення у житловий будинок, у коридорі наніс потерпілому ОСОБА_13 один удар кулаком правої руки у ділянку обличчя, схопив руками за шию, застосувавши фізичну силу з метою повалити на підлогу. Обвинувачений ОСОБА_7 забіг до будинку відразу за обвинуваченим ОСОБА_8 , допоміг йому у коридорі зв`язати потерпілого ОСОБА_13 за допомогою липкої стрічки. У подальшому, з метою придушити фізичний опір потерпілого, у той час, коли обвинувачений ОСОБА_8 утримував потерпілого ОСОБА_13 ззаду - наніс останньому близько трьох ударів носком ноги у обличчя і близько трьох ударів кулаком правої руки по волосистій ділянці голови. Третя, невстановлена досудовим розслідування особа, уже у приміщенні зали будинку нанесла потерпілому ОСОБА_14 один удар металевим ломиком у ділянку правої гомілки; при зв`язуванні цього потерпілого - різко викрутила праву ступню, від чого той відчув різкий біль у ділянці правого гомілково ступеневого суглобу, а після того, як потерпілі були зв`язані липкою стічкою і лежали на підлозі, вимагаючи видати наявні у будинку гроші - нанесла потерпілому ОСОБА_14 три удари ломиком по лівому стегну та три удари ломиком по передній ділянці грудної клітки, а потерпілому ОСОБА_13 два удари ломиком по лівому стегну, два удари ломиком по правому стегну та один раз приставила ножа до передньої ділянки грудної клітки. В результаті застосування вказаними вище нападниками насильства потерпілому ОСОБА_14 заподіяно тілесні ушкодження у вигляді садна ділянки лівої брови, трьох підшкірних крововиливів лівого стегна, що відносяться до легких тілесних ушкоджень, а також закритого перелому зовнішньої кісточки правої гомілки, що відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступень тяжкості. В той же час, потерпілому ОСОБА_13 - заподіяно тілесні ушкодження у вигляді підшкірного крововиливу лівої скронево потиличної ділянки волосистої частини голови, осадження шкіри правої скроневої ділянки волосистої частини голови, поверхневого садна правої лобно скроневої ділянки обличчя, садна правої скронево параорбітальної ділянки обличчя, поширеного підшкірного крововиливу лівої лобно скроневої ділянки обличчя, забою м`яких тканин лівої вилично щічної ділянки обличчя з внутрішньо шкірним крововиливом і садном лівої щоки та садном ділянки лівої носо губної складки, забою м`яких тканин і садна слизової оболонки внутрішньої поверхні верхньої губи зліва, садна шкіри верхньої губи справа, підшкірних крововиливів передньо латеральних поверхонь обох стегон, садна грудної клітки, що відносяться до легких тілесних ушкоджень, а також поверхневої колото різаної рани передньої поверхні грудної клітки, що відноситься до тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Попри це, під час розбійного нападу нападники не виявили у будинку грошових коштів, що були предметом злочинного посягання, тому залишили помешкання потерпілих, позбавивши останніх засобів зв`язку, з метою запобігання їх негайному зверненню до правоохоронних органів.

У поданих на вирок апеляційних скаргах:

- прокурор, не оспорюючи фактичних обставин справи та кваліфікації дій обвинуваченого, оскаржує вирок через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості. Зазначає, що в порушення вимог ст. ст. 50, 65 КК України, при призначенні кожному із обвинувачених покарання, судом не враховано із достатньою повнотою те, що злочин, передбачений ч. 3 ст. 187 КК України відноситься до категорії особливо тяжкого, є корисливим злочином насильницького характеру, вчинений за попередньою змовою групою осіб з проникненням у житло, що є кваліфікуючими ознаками. Винуватість у вчиненому обвинувачені не визнали та не розкаялись. У зв`язку із цим, просить вирок суду щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 скасувати. Ухвалити новий вирок, яким визнати їх винуватими у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України та призначити кожному із них покарання у виді 9 років позбавлення волі із конфіскацією всього належного їм на праві приватної власності майна;

- захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 вказує на незаконність вироку суду через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого та особі обвинуваченого, внаслідок суворості. Зазначає, що у матеріалах провадження відсутнє процесуальне рішення щодо визначення слідчого (групи слідчих), уповноважених на здійснення даного досудового розслідування. Показання потерпілих та свідків отримані судом з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, відеозаписи слідчих експериментів за участю підозрюваних та потерпілих не досліджувались безпосередньо судом, проведені у формі допиту. Протокол огляду місця події від 14 червня 2018 року є фактично обшуком, проведеним без ухвали слідчого судді, а тому усі отримані, в ході проведення даної слідчої (розшукової) дії докази є недопустимими. Відбитки пальців рук та долонь обвинувачених відібрано з порушенням вимог кримінального процесуального закону, зокрема ст. ст. 241, 245 КПК України, що свідчить про їх недопустимість. Призначене обвинуваченим покарання вважає надто суворим, вказує на доцільність застосування ст. 75 КК України. У зв`язку із цим, просить вирок суду скасувати. Призначити новий розгляд кримінального провадження про обвинувачення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 187 КК України у суді першої інстанції;

- захисник ОСОБА_12 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 оскаржує вирок через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, безпідставне незастосування закону про кримінальну відповідальність, вважає його незаконним та необґрунтованим. Вказує, що протоколи слідчих експериментів від 22 серпня 2018 року із фототаблицями та додатками до них, всупереч принципу безпосередності дослідження доказів, досліджувались судом фрагментарно. Спричинення потерпілим тілесних ушкоджень, не охоплювалося умислом обвинувачених, із виконавцем на ім`я ОСОБА_16 , про вчинення таких протиправних дій вони попередньо не домовлялись, що свідчить про ексцес виконавця, який повинен нести кримінальну відповідальність за розбій, передбачений ст. 187 КК України, а інші співучасники виключно за співучасть у крадіжці, передбаченої ст. 185 КК України, або ж за ч. 3 ст. 186 КК України. Також вважає, що хоча розмір призначеного судом покарання і не виходить за межі санкції ч. 3 ст. 187 КК України, проте таке покарання за своїм видом та розміром є явно несправедливим і суворим. Просить вирок суду від 16 вересня 2021 року скасувати, призначити новий розгляд даного кримінального провадження у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції та доводи апеляційних скарг, міркування прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, із викладених у ній мотивів, заперечив апеляційні скарги сторони захисту, обвинувачених та їх захисників, які підтримали подані апеляційні скарги, заперечили апеляцію прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить такого висновку.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, органом досудового розслідування ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, умисних протиправних діях, які виразились у вчиненні за попередньою змовою групою осіб нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із насильством, небезпечним для життя та здоров`я осіб, які зазнали нападу (розбою) та із проникненням у житло.

Висновок суду щодо кваліфікації протиправних дій обвинувачених та доведеності їх винуватості у вчиненому є правильним. Рішення суду обґрунтоване наявною у матеріалах кримінального провадження сукупністю належних та допустимих доказів, здобутих у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку та безпосередньо досліджених судом.

У поданих апеляційних скаргах захисники обвинувачених, загалом, не оспорюючи причетність їх підзахисних до вчинення протиправних дій, вказують на процесуальні порушення допущені в ході збирання доказів та судового розгляду даного провадження, а також не погоджуються із правовою кваліфікацією дій ОСОБА_8 та ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 187 КК України, вважаючи що, у зазначеному випадку, мав місце ексцес виконавця, а тому у відповідності до ч. 5 ст. 29 КК України, вони не можуть нести відповідальність за діяння, вчинене виконавцем, якщо воно не охоплювалося їх умислом.

В ході судового розгляду даних матеріалів, обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , кожен окремо, винуватість у вчиненому визнали частково, не заперечували факт перебування у вказаному в обвинувальному акті часі та місці вчинення даного злочину, у тому числі, із третьою, невстановленою досудовим розслідуванням особою, матеріали щодо якої виділено у окреме провадження.

Потерпілі ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , показання яких безпосередньо сприймались судом, підтвердили факт розбійного нападу на них обвинуваченими та третьою невстановленою особою у ніч з 13 на 14 червня 2018 року. З достатньою повнотою описали деталі та участь кожного із них у вчиненому, локалізацію та спосіб нанесення їм тілесних ушкоджень. Такі їх показання є логічними і послідовними, узгоджуються між собою та даними, що містяться у інших наданих стороною обвинувачення доказах, у тому числі, протоколах проведення слідчих експериментів з їх участю, які безпосередньо досліджувались судом. Будь-яких неприязних стосунків між ними та обвинуваченими судом встановлено не було, як і підстав їх оговорювати.

Ексцес виконавця має місце, коли виконавцем вчиняються дії, що не охоплювалися ні прямим, ні непрямим умислом інших співучасників, які не бажали і не передбачали такий розвиток подій. За чинним законодавством співучасники не підлягають кримінальній відповідальності за діяння, вчинене виконавцем, якщо воно не охоплювалося їх умислом (ч. 5 ст. 29 КК України). За загальним правилом співучасники несуть відповідальність лише за ті злочинні дії виконавця, об`єктивні та суб`єктивні ознаки яких усвідомлювалися ними, охоплювалися попередньою змовою між співучасниками.

Аналізуючи показання обвинувачених та потерпілих, судом слушно зазначено про те, що хоча ОСОБА_7 і ОСОБА_8 вказували про неочікуваний для них розвиток подій, безпосередньо на місці події, жорстокість та зайвість дій третього спільника, які не охоплювались їх умислом, проте жоден із них заходів для припинення таких дій не вжив, а навпаки, чітко та послідовно виконував його вказівки, допомагаючи вчиняти насильство по відношенню до потерпілих, шляхом нанесення тілесних ушкоджень, перенесення їх у інші кімнати будинку, зв`язування, заклеювання скотчем очей, пошуком грошей у будинку.

Наведене є свідченням того, що кримінальне правопорушення та його суспільно -небезпечні наслідки є єдиними, цілісними та спільними для усіх його співучасників. За таких обставин, усі вони, незалежно від ролі у вчиненому, повинні нести кримінальну відповідальність за вчинений злочин у цілому.

Відтак, правильність кваліфікації протиправних дій обвинувачених за ч. 3 ст. 187 КК України сумнівів не викликає.

В суді першої інстанції в учасників судового провадження не виникало сумнівів про достовірність доказів через призму неналежного суб`єкта доказування, а це питання виникло під час апеляційного розгляду, тому такі процесуальні документи можуть бути надані суду апеляційної інстанції в межах перевірки доводів, викладених в апеляційній скарзі.

Вказане узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 лютого 2022 року (справа №477/426/17). Оскільки процесуальне рішення про призначення чи зміну слідчих (групи слідчих) не є самостійним доказом в розумінні ст. 84 КПК України так як не містить зафіксованих та зібраних відповідними суб`єктами фактичних даних про протиправні діяння окремих осіб або групи осіб, тому питання щодо наявності чи відсутності в матеріалах кримінального провадження таких постанов, відповідно до приписів статті 404 КПК України, може бути предметом перевірки апеляційного суду.

Законність повноважень слідчих на здійснення досудового розслідування даного кримінального провадження стверджується постановами про визначення групи слідчих для розслідування кримінального провадження від 14 червня, 25 червня та 08 липня 2018 року, які були надані прокурором в апеляційному суді, на спростування доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 .

Частиною 4 ст. 95 КПК України визначено, що суд обґрунтовує свої висновки лише показаннями, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання.

В основу обвинувального вироку судом, у тому числі, покладено показання потерпілих, які безпосередньо сприймались судом. Із змісту журналів та технічних записів судових засідань убачається, що їх допит проведено головуючим суддею у відповідності до положень ст. 353 КПК України.

Правові підстави вважати, що такі фактичні дані здобуті з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, відсутні.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 237 КПК України, з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів. Огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи.

Згідно із ч. 1 ст. 233 КПК України, ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених частиною третьою цієї статті.

Виходячи з аналізу вказаних положень кримінального процесуального закону, огляд житла чи іншого володіння особи може бути проведено за добровільною згодою особи, яка ним володіє, за умови, що були наявні процесуальні гарантії, які захищали здатність особи висловлювати свою справжню думку при наданні такої згоди. Такий підхід узгоджується з положеннями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 30 Конституції України.

Змістом протоколу огляду місця події від 14 червня 2018 року стверджується факт проведення огляду автомобіля марки «Фольксвагекен Гольф» н.з. НОМЕР_2 сірого кольору, з якого вилучено біологічні зразки та ряд речей які, у подальшому, визнано речовими доказами. Зазначена слідча дія проведена у присутності двох понятих та законного володільця даного транспортного засобу ОСОБА_15 . За його ж письмовою заявою автомобіль залишено на території поліції, до прийняття рішення судом.

Протоколи проведення слідчих експериментів із участю обвинувачених, у відповідності до ч. 6 ст. 240 КПК України, містять докладний виклад умов і результатів їх проведення, безпосередньо досліджувались судом, а тому обґрунтовано покладені в основу обвинувального вироку. Процес їх проведення зафіксований на носіях інформації флеш картах, які значаться, як додатки до протоколу, продубльований у їх змісті, тому не дослідження самих відеозаписів судом жодним чином не порушує принцип безпосередності дослідження таких доказів. Тоді як сам факт застосування технічних засобів фіксації при проведенні такої слідчої дії, не є обов`язковим (ч. 2 ст. 240 КПК України).

Аналіз слідчих експериментів, проведених з участю потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , свідчить про цілковиту добровільність їх поведінки в ході відтворення даної події. Кожен із них не лише показував, а й розповідав про обставини вчиненого, а слідчим задавались лише уточнюючі запитання, зокрема щодо характеру, локалізації нанесення тілесних ушкоджень, участі кожного із обвинувачених у їх спричинені, виключно з метою конкретизації відомостей, як таких, що мають істотне значення у даному кримінальному провадженні. Обґрунтованих доводів, що дана слідча дія проведена у формі допиту не наведено.

Захисник ОСОБА_9 у поданій нею апеляційній скарзі, серед іншого, зазначає про допущене судом першої інстанції істотне порушення вимог кримінального процесуального закону при допиті свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_15 у яких, всупереч положенням ст. 352 КПК України, не було з`ясовано чи не відмовляються вони від дачі показань із підстав, встановлених цим Кодексом, а об`єктом дослідження дактилоскопічних експертиз були відбитки пальців рук та долонь обвинувачених, відібрані з порушенням положень, визначених ст. ст. 241 та 245 КПК України, що свідчить про недопустимість таких доказів. Оцінюючи такі її доводи, колегія суддів ураховує, що захисник питання про повторне дослідження доказів перед апеляційним судом не порушує, тоді як інша, відмінна їх оцінка, від тієї, що надана місцевим судом, без безпосереднього дослідження таких доказів, неможлива.

Проте, зважаючи на їх змістове наповнення, обставини, які вони підтверджують, вважає доцільним зазначити, що такі докази, з урахуванням обсягу інших належних та допустимих, які поза розумним сумнівом підтверджують факт безпосередньої участі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні розбійного нападу за місцем проживання потерпілих, в цілому, на правильність висновків суду щодо доведеності винуватості обвинувачених у вчиненому, не впливають.

Доводи апеляційних скарг прокурора та захисників про невідповідність призначеного обвинуваченим покарання ступеню тяжкості вчиненого ними злочину та особам винних є безпідставними.

Висновки місцевого суду у цій частині пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Обираючи вид та розмір покарання кожному із обвинувачених, судом з достатньою повнотою враховано, що вчинений ними, за попереднього змовою групою осіб злочин, у відповідності до ст. 12 КК України, відноситься до категорії особливо тяжкого, санкція якого передбачає безальтернативний вид покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років з обов`язковою конфіскацією майна.

Обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є особами молодого віку, раніше не судимі, суспільно корисною працею, до вчинення злочину, не займались, постійного стабільного доходу не мають, за місцем проживання та попереднього ув`язнення характеризуються позитивно, на обліку у лікаря нарколога чи психіатра не перебувають, за допомогою до них не звертались, враховано стан їх здоров`я, безпосередні обставини вчиненого, оцінку вчиненого, які не погодились із правовою кваліфікацією їх протиправних дій, а також позицію потерпілих, повне матеріальне відшкодування завданих збитків, відсутність до обвинувачених будь-яких претензій, які просили не позбавляти їх волі.

До обставин, які пом`якшують покарання судом віднесено: молодий вік кожного із обвинувачених та повне і добровільне відшкодування завданих збитків. Обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено.

Підстав для віднесення до обставин, які пом`якшують покарання: щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину, колегією суддів не убачається. Такі факти не відображені у матеріалах кримінального провадження, обвинувачені, даючи показання в суді, не визнавали повністю та беззастережно винуватості у вчиненому, щирий жаль та осуд своєї поведінки, не висловлювали.

З урахуванням осіб обвинувачених, обставин вчиненого, а також сукупності обставин, які пом`якшують покарання, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість призначення кожному із обвинувачених покарання у виді позбавлення волі у розмірі, наближеному до мінімального, яке слід відбувати в умовах ізоляції від суспільства, із конфіскацією усього належного їм на праві власності майна, як обов`язкового додаткового виду покарання.

Підстави для призначення більш м`якого покарання, як це передбачено ст. 69 КК України або ж звільнення від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, відсутні.

Призначене кожному із обвинувачених покарання відповідає ступеню тяжкості вчиненого ними злочину, їх особам, є необхідним і достатнім для виправлення та попередження вчинення ними та іншими особами нових злочинів, і не є надто суворим або м`яким.

Апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а вирок суду без зміни.

На підставі наведеного і керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В

Апеляційні скарги прокурора, захисника ОСОБА_12 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 вересня 2021 року щодо обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 - без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: