Справа № 308/4737/22
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

03.11.2022 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі :

головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретарки судових засідань ОСОБА_4 ,
та учасників судового провадження : прокурора ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисниці адвокатки ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисниці
адвокатки ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали контрольного провадження у кримінальному провадженні № 11-кп/4806/536/22, за апеляційними скаргами, які подали адвокатка ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 та адвокатка ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 ,

ВСТАНОВИВ :

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 жовтня 2022 року задоволено клопотання прокурора Ужгородської окружної прокуратури ОСОБА_5 та продовжено обвинуваченим за ч. 4 ст. 186 КК України

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 уродженцю та мешканцю АДРЕСА_1 , гр. України,

та

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженцю та мешканцю АДРЕСА_2 , гр. України,

строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, а саме до 01 грудня 2022 року включно.

В ухвалі суду вказується на те, що у провадженні Ужгородського міськрайонного суду знаходиться кримінальне провадження щодо обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_8 строк тримання під вартою яких закінчується 15.10.2022, однак завершити судове провадження до спливу цього строку не видається можливим. При цьому, суд взяв до уваги те, що ОСОБА_8 та ОСОБА_6 обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, оскільки санкція ч. 4 ст. 186 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років. Також суд визнав доведеним факт існування реальної загрози того, що обвинувачені, перебуваючи на волі, з метою уникнення кримінальної відповідальності, можуть переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, які ще не допитані, з метою зміни ними показань на їхню користь, у тому числі і шляхом умовляння, погроз або іншим способом, вчиняти інші кримінальні правопорушення. Разом із тим, суд взяв до уваги відомості про особи обвинувачених: ОСОБА_6 раніше притягався до кримінальної відповідальності та відповідно до ст. 89 КК України не судимий, не працює, не має законних джерел існування, сім`ї та утриманців, а відтак і міцних соціальних зв`язків; ОСОБА_8 раніше судимий, обвинувачується у вчиненні злочину під час іспитового строку, не працює, не має законних джерел існування, сім`ї та утриманців, а відтак і міцних соціальних зв`язків. Тому, суд дійшов висновку про те, що ризики, які слугували підставою для обрання та продовження обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на даний момент не відпали та не зменшилися, продовжують існувати, а більш м`які запобіжні заходи, ніж тримання під вартою, можуть бути недостатніми для запобігання цих ризиків та забезпечення належної процесуальної поведінки обвинувачених під час судового провадження. При цьому, суд також взяв до уваги факт відсутності доказів про те, що стан здоров`я обвинувачених перешкоджає утриманню їх під вартою. У зв`язку з наведеним, суд дійшов висновку про необхідність продовження обвинуваченим строку тримання під вартою на період судового розгляду, але не більше 60 днів, і взявши до уваги те, що ОСОБА_6 та ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення із застосуванням насильства, не визначив їм розмір застави.

В апеляційних скаргах :

адвокатка ОСОБА_7 вказує на те, що ухвала суду є незаконною. Вважає, що запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту був би цілком достатнім для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_6 . При цьому, звертає увагу на те, що обвинувачений ОСОБА_6 не судимий, має постійне місце проживання, за яким проживає разом із братом та племінниками, що в свою чергу свідчить і про необґрунтованість висновку суду першої інстанції про відсутність у обвинуваченого ОСОБА_10 міцних соціальних зв`язків. Посилається і на те, що в обвинуваченого відсутні наміри переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілого чи свідків і стороною обвинувачення не доведено жодних із передбачених ст. 177 КПК України ризиків, а відтак і неможливість застосування щодо обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою. При цьому, вказує на відсутність у обвинуваченого паспорту для виїзду за кордон. Разом із тим, зазначає, що тяжкість кримінального правопорушення не може бути підставою для застосування щодо обвинуваченого найбільш суворого запобіжного заходу, а твердження прокурора про наявність на розгляді у суді інших кримінальних провадження щодо ОСОБА_6 не можуть бути взяті до уваги, оскільки особа вважається невинуватою до набрання вироком щодо неї законної сили. Просить ухвалу суду скасувати, постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_6 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та застосувати щодо обвинуваченого запобіжний захід у вигляді домашнього арешту;

адвокатка ОСОБА_9 вказує на те, що ухвала суду є незаконною. Посилається на те, що кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 186 КК України є неправильною і не підтвердженою, у тому числі і показаннями потерпілого ОСОБА_11 , з яких не вбачається, що останній вказував на те, що обвинувачені здійснили відкрите викрадення від нього майна. На переконання апелянтки, суд першої інстанції безпідставно не визначив обвинуваченому ОСОБА_8 розмір застави. При цьому, стверджує, що зі слів цивільної дружини ОСОБА_8 , остання бажає внести заставу в якості гарантії виконання її чоловіком процесуальних обов`язків у кримінальному провадженні. Разом із тим, посилається на те, що в ОСОБА_8 відсутній паспорт для виїзду за кордон, потерпілий уже допитаний, а відповідно до відомостей апарату Ужгородського міськрайонного суду в архіві цього суду немає жодного вироку щодо ОСОБА_8 з 2000 року по 2022 рік. Тому, апелянтка вважає, що суд безпідставно продовжив обвинуваченому ОСОБА_8 строк тримання під вартою. Просить ухвалу скасувати, постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_8 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та обрати щодо ОСОБА_8 більш м`який запобіжний захід, або визначити розмір застави, достатній для забезпечення інтересів справедливого судового розгляду.

Заслухавши доповідь судді про суть ухвали, повідомлення про те, ким і в якому обсязі вона оскаржена, про основні доводи апеляційних скарг, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисниці адвокатки ОСОБА_7 , які підтримали подану останньою апеляційну скаргу, обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисниці адвокатки ОСОБА_9 , які підтримали подану останньою апеляційну скаргу, прокурора ОСОБА_5 , який заперечив щодо задоволення апеляційних скарг, перевіривши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Так, відповідно до ст. 177 КПК України запобіжні заходи застосовуються з метою забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобіганню спробам: переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку з речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста в цьому ж кримінальному провадженні: перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою статті 177 КПК України. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України для цього підстав.

Відповідно до ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно в разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти передбаченим статтею 177 цього Кодексу ризикам, крім випадків, передбачених частиною п`ятою ст. 176 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статі 184 цього Кодексу повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Відповідно до ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу. Під час здійснення судового провадження судом присяжних питання, передбачене цією частиною, вирішує головуючий. У разі закінчення строку дії ухвали суду про тримання під вартою та неможливості розгляду судом питання про продовження строку тримання під вартою в умовах воєнного стану продовження строку тримання під вартою здійснюється у порядку, встановленому статтею 615 цього Кодексу. Ухвала суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, може бути оскаржена в апеляційному порядку. Подання апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції, не зупиняє судовий розгляд у суді першої інстанції.

Висновок суду першої інстанції про продовження щодо обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_6 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів вважає належним чином вмотивованим, викладені в судовому рішенні висновки такими, що ґрунтуються на вимогах закону та узгоджуються з матеріалами та обставинами кримінального провадження.

Так, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги, що ОСОБА_8 та ОСОБА_6 обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, оскільки санкція ч. 4 ст. 186 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років.

Колегія суддів також погоджується і з висновком суду першої інстанції про те, що обставини вчинення кримінального правопорушення, які інкримінується обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , тяжкість кримінального правопорушення, а також те, що судове провадження не закінчено, дають достатні підстави вважати, що обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , перебуваючи на волі, з метою уникнення кримінальної відповідальності, можуть переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, які ще не допитані, з метою зміни ними показань на їхню користь, у тому числі і шляхом умовляння, погроз або іншим способом, вчиняти інші кримінальні правопорушення.

При цьому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку наступним фактам та обставинам: ОСОБА_6 раніше притягався до кримінальної відповідальності та відповідно до ст. 89 КК України не судимий, не працює, не має законних джерел існування, сім`ї та утриманців, а відтак і міцних соціальних зв`язків; ОСОБА_8 раніше судимий, обвинувачується у вчиненні злочину під час іспитового строку, не працює, не має законних джерел існування, сім`ї та утриманців, а відтак і міцних соціальних зв`язків.

Вищенаведене, на думку колегії суддів, свідчить і про обґрунтованість висновку суду першої інстанції про те, що ризики, які слугували підставою для обрання та продовження обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на даний момент не відпали та не зменшилися, і продовжують існувати, а більш м`які запобіжні заходи, ніж тримання під вартою, можуть бути недостатніми для запобігання цих ризиків та забезпечення належної процесуальної поведінки обвинувачених під час судового провадження.

З матеріалів контрольного провадження також вбачається, що сторона захисту під час розгляду клопотання не посилалась на наявність даних, які б підтверджували, що передбачені ст. 177 КПК України ризики, встановлені при обранні та неодноразовому продовженні обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зменшилися або відпали.

На наявність таких даних сторона захисту не посилається і в апеляційних скаргах та не вказувала і під час їх розгляду.

Тому, колегія суддів вважає, що продовження обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є необхідним із метою забезпечення дієвості кримінального провадження та належної процесуальної поведінки обвинувачених.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що застосований щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_6 запобіжний захід із урахуванням його тривалості та в співвідношенні із тяжкістю обвинувачення на даний час не виходить за межі розумного строку й кореспондується з характером суспільного інтересу, в зв`язку з чим, із огляду на сукупність викладених обставин щодо тривалості перебування обвинувачених під вартою, даних про особу обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , у силу характеру інкримінованих їм діянь та одночасної потреби у проведенні судом дій, спрямованих на встановлення всіх обставин кримінального правопорушення (допит свідків, дослідження письмових та речових доказів), суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість клопотання прокурора про продовження строку тримання обвинувачених під вартою, із чим погоджується й колегія суддів, вважаючи, що інші, більш м`які, запобіжні заходи, ніж тримання під вартою, не будуть достатніми для запобігання встановленим у кримінальному провадженні ризикам та забезпечення належної процесуальної поведінки обвинувачених та дієвості кримінального провадження.

Разом із тим, колегія суддів вважає, що, дійшовши висновку про необхідність продовження обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_8 строку тримання під вартою, суд першої інстанції належним чином врахував, що останні обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, поєднаного із застосуванням насильства, і дійшов до обґрунтованого висновку й про неможливість визначення обвинуваченим розміру застави, із чим погоджується і колегія суддів, вважаючи, що факт неможливості визначення обвинуваченим розміру застави підтверджується вищенаведеними обставинами та ґрунтується на вимогах КПК України, зокрема, положеннях ст. ст. 177, 178 та ч. 4 ст. 183 цього Кодексу.

Доводи апеляційної скарги адвокатки ОСОБА_7 про те, що обвинувачений ОСОБА_6 не судимий, має постійне місце проживання, за яким проживає разом із братом та племінниками, що в свою чергу свідчить і про необґрунтованість висновку суду першої інстанції про відсутність у обвинуваченого ОСОБА_10 міцних соціальних зв`язків, - апеляційний суд, з огляду на наведене вище відхиляє як такі, що не спростовують висновків суду першої інстанції про необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку тримання під вартою.

Доводи апеляційної скарги адвокатки ОСОБА_7 про те, що запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту був би цілком достатнім для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_6 , а також про те, що в обвинуваченого відсутні наміри переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілого чи свідків і стороною обвинувачення не доведено жодних із передбачених ст. 177 КПК України ризиків, а відтак і неможливість застосування щодо обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, - апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані та безпідставні, а також не підтверджені жодними доказами та спростовані наведеним вище.

Як такі, що жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції про необхідність тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою та не можуть слугувати підставами для застосування щодо нього більш м`яких запобіжних заходів, апеляційний суд відхиляє і доводи апеляційної скарги про відсутність в обвинуваченого паспорту для виїзду за кордон.

Із цих підстав, апеляційний суд не бере до уваги та відхиляє як такі, що не спростовують висновків суду першої інстанції, і доводи апеляційної скарги про те, що тяжкість кримінального правопорушення не може бути підставою для застосування щодо обвинуваченого найбільш суворого запобіжного заходу, а твердження прокурора про наявність на розгляді у суді інших кримінальних провадження щодо ОСОБА_6 не можуть бути взяті до уваги, оскільки особа вважається невинуватою до набрання вироком щодо неї законної сили. При цьому колегія суддів вважає, що наявність на розгляді у суді інших кримінальних провадження щодо ОСОБА_6 призводить до висновку про можливе вчинення обвинуваченим інших кримінальних правопорушень.

Доводи апеляційної скарги адвоката ОСОБА_9 про те, що суд безпідставно продовжив обвинуваченому ОСОБА_8 строк тримання під вартою, - апеляційний суд відхиляє як такі, що не знайшли свого підтвердження та спростовуються наведеним вище.

Як такі, що жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції про необхідність тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою та не можуть слугувати підставами для застосування щодо нього більш м`яких запобіжних заходів, - апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що в ОСОБА_8 відсутній паспорт для виїзду за кордон, потерпілий уже допитаний, а відповідно до відомостей апарату Ужгородського міськрайонного суду в архіві цього суду немає жодного вироку щодо ОСОБА_8 з 2000 року по 2022 рік.

Разом із тим, як такі, що не спростовують висновків суду першої інстанції про необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку тримання під вартою, у тому числі і без визначення розміру застави, апеляційний суд відхиляє і доводи апеляційної скарги адвокатки ОСОБА_9 з огляду на вищенаведене.

При оцінці доводів апеляційної скарги адвокатки ОСОБА_12 про те, що суд першої інстанції безпідставно не визначив обвинуваченому ОСОБА_8 розмір застави і зі слів цивільної дружини ОСОБА_8 , остання бажає внести заставу в якості гарантії виконання її чоловіком процесуальних обов`язків у кримінальному провадженні, апеляційний суд бере до уваги те, що, ухвалюючи судове рішення про продовження ОСОБА_8 строку тримання під вартою, суд першої інстанції взяв до уваги і положення ст. ст. 182, 183 КПК України, та обґрунтовано не визначив розмір застави, взявши до уваги та надавши належну оцінку тому, що обвинуваченому інкримінується кримінальне правопорушення, поєднане із застосуванням насильства. Тому, доводи апеляційної скарги в цій частині апеляційний суд також відхиляє.

При оцінці доводів апеляційної скарги про те, що кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 186 КК України є неправильною і не підтвердженою, у тому числі і показаннями потерпілого ОСОБА_11 , з яких не вбачається, що останній вказував на те, що обвинувачені здійснювали відкрите викрадення від нього майна, колегія суддів зазначає, що на цій стадії судового розгляду (вирішення питання щодо запобіжного заходу щодо обвинуваченого на час судового провадження), як суд першої інстанції, так і суд апеляційної інстанції, не вправі давати доказам оцінку з точки зору достовірності та взаємозв`язку, в інший спосіб перевіряти доведеність вини та кваліфікації дій обвинуваченого, розглядати та вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження щодо обвинуваченого по суті, і вважає, що в матеріалах контрольного провадження наявні докази, які на даному етапі судового розгляду кримінального провадження свідчать про можливу причетність ОСОБА_8 до вчинення інкримінованого йому кримінально-караного діяння.

Відхиляючи доводи апеляційних скарг, колегія суддів бере до уваги і те, що навіть якщо обвинувачені й не мають на меті ухилятися від суду, а також незаконно впливати на свідків, вчиняти інші кримінальні правопорушення, однак, обставини, за яких мало місце кримінальне правопорушення, їх тяжкість та інші наведені вище обставини, дають обґрунтовані підстави вважати, що такі ризики мають місце, і їх запобіганню буде достатнім лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Разом із тим, колегія суддів бере до уваги і те, що доказів, які б підтверджували факт наявності в обвинувачених таких захворювань, що виключають тримання їх під вартою, у ході апеляційного розгляду не встановлено і таких стороною захисту не надано, у зв`язку з чим, апеляційний суд погоджується і з висновками суду першої інстанції про те, що стан здоров`я обвинувачених не перешкоджає триманню їх під вартою.

Тому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги доводи сторони захисту про можливість застосування щодо обвинувачених більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних із триманням під вартою, задовольнивши клопотання прокурора та продовжив щодо обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_6 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на період судового розгляду справи, однак на строк не більше ніж 60 днів.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що апеляційні скарги, доводи яких не впливають на висновки суду першої інстанції, задоволенню не підлягають, а ухвала суду першої інстанції, відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України, як законна та обґрунтована, підлягає залишенню без зміни.

Приймаючи рішення колегія суддів також бере до уваги положення ст. 26 КПК України, зокрема, те, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та в спосіб, передбачених цим Кодексом; положення ст. 404 цього Кодексу в частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги; що під час апеляційного розгляду не встановлено фактів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, і на такі сторона захисту не вказувала.

Керуючись ст. ст. 177, 183, 199, 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги, які подали адвокатка ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та адвокатка ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , залишити без задоволення.

Ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 жовтня 2022 року, якою обвинуваченим за ч. 4 ст. 186 КК України ОСОБА_8 та ОСОБА_6 продовжено строк тримання під вартою до 01 грудня 2022 року включно, залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді :