справа № 462/1484/23
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2023 року Залізничний районний суд м. Львова в складі: головуючої судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши в судовому засіданні без технічної фіксації в спрощеному провадженні без виклику учасників кримінальне провадження №0000054, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23 лютого 2023 року, за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, громадянина України, українця, інваліда 3 групи, з середньо - спеціальною освітою, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого 13.01.2022 року Залізничним районним судом м.Львова за ст.126-1 КК України, 75 КК України на строк 2 роки обмеження волі з іспитовим строком 1 рік, звільненого від відбування покарання у зв`язку з відбуттям покарання,

у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ст.390-1 КК України,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 , 15.11.2022 року будучи ознайомленим під особистий підпис із рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 25 жовтня 2022 року у справі № 462/5718/22 про видачу обмежувального припису згідно якого йому строком на 4 місяці було заборонено: перебувати в місці проживання (перебування) ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 ; вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_4 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб; наближатися на визначену відстань до місця проживання АДРЕСА_1 , інших місць частого відвідування ОСОБА_4 на 100 м.; особисто і через третіх осіб переслідувати ОСОБА_4 та в будь - який спосіб спілкуватися з нею. 20.02.2023 та 22.02.2023 року ОСОБА_3 , реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на умисне невиконання обмежувального припису, прийшов у квартиру АДРЕСА_2 та поводився неадекватно, нецензурно висловлювався щодо ОСОБА_4 , намагався нанести їй тілесні ушкодження, чим порушив обмежувальний припис Залізничного районного суду м. Львова від 25.10.2022, а саме - перебувати у місці проживання та наближатися на відстань менше 100 метрів до місця проживання ОСОБА_4 , що за адресою: АДРЕСА_1 .

Дії ОСОБА_3 кваліфіковані як вчинення умисного невиконання обмежувального припису, тобто вчинення кримінального проступку, передбаченого ст. 390-1 КК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 381 КПК України суд розглядає обвинувальний акт щодо вчинення кримінального проступку без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження, якщо обвинувачений не оспорює встановлені під час дізнання обставини і згоден з розглядом обвинувального акту.

Обвинувачений ОСОБА_3 надав письмову заяву, складену у присутності захисника - адвоката ОСОБА_5 , в якій зазначає, що свою винуватість у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ст. 390-1КК України, беззаперечно визнає в повному обсязі, вважає, що досудовим розслідуванням обставини вчинення кримінального правопорушення встановлені в повному обсязі.

Також, у вказаній заяві ОСОБА_3 зазначив, що йому роз`яснено та зрозуміло зміст встановлених досудовим розслідуванням обставин, а також про його обізнаність у тому, що у разі надання згоди на розгляд обвинувального акта у спрощеному порядку він буде позбавлений права оскаржувати вирок в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, не дослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини.

Враховуючи викладене, положення підпункту 6 пункту 4 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2617-VIII, також те, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального проступку, заяву ОСОБА_3 в якій він зазначає, що не оспорює встановлені під час дізнання обставини і згодний з розглядом обвинувального акту у спрощеному порядку без його участі, відсутність сумнівів в добровільності такої позиції обвинуваченого, з урахуванням його та клопотання інших учасників судового провадження, суд дійшов висновку, що обвинувальний акт має бути розглянутий в порядку, визначеному статтями 381-382 КПК України.

Наведене положення відповідає практиці Європейського суду з прав людини, і не може автоматично вважатись порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

При цьому, у відповідності до частини 4 ст. 107 КПК України в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

У відповідності до частини 2 ст. 382 КПК України у вироку суду за результатами спрощеного провадження замість доказів на підтвердження встановлених судом обставин зазначаються встановлені органом досудового розслідування обставини, які не оспорюються учасниками судового провадження.

Органом досудового розслідування встановлено обставини вчинення кримінального правопорушення, які підтверджують обставини, встановлені судом.

ОСОБА_3 в поданій заяві зазначені обставини не оспорює, вважає, що органом досудового розслідування вони встановлені в повному обсязі, свою винуватість у вчиненні вказаного кримінального проступку беззаперечно визнає в повному обсязі, його позиція є добровільною та не є наслідком будь-якого примусу.

З урахуванням вказаного, вивчивши матеріали кримінального провадження, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, та сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд вважає винуватість ОСОБА_3 доведеною в межах пред`явленого обвинувачення та кваліфікує його дії за ст. 390-1 КК України, тобто як вчинення умисного невиконання обмежувального припису.

Частиною 1 ст. 50 КК України визначено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених ст. 65 КК України, суд при призначенні покарання зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації це покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При призначенні покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 відповідно до ст.65 КК України суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу, а саме його щире каяття у скоєному, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення (проступку), також вивченням особи обвинуваченого встановлено, що ОСОБА_3 є інвалідом 3 групи, на обліку у спеціалізованих медичних закладах не перебуває.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

За таких обставин, відповідно до вимог ст. 65 КК України щодо законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з яким суди повинні призначати покарання менш суворе - особам, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, тощо, з метою перевиховання та виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним нових злочинів, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_3 покарання в межах санкції статті у виді арешту .

Саме таке покарання, на думку суду, слугуватиме не тільки справедливою карою за вчинене кримінальне правопорушення, але й буде запобігати вчиненню обвинуваченим нових злочинів, внесені корективи в його соціально-психологічні властивості, нейтралізує негативні настанови та змусить додержуватись положень закону про кримінальну відповідальність, позбавить можливості вчиняти нові злочини і буде необхідним для попередження нових кримінальних правопорушень.

Цивільний позов не заявлено.

Питання речових доказів суд вирішує на підставі ст.100 КК України.

Керуючись ст.373,374 КПК України, суд

У Х В А Л И В :

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ст.390-1 КК України, та призначити покарання у вигляді арешту на строк 3 (три) місяці.

Строк відбування покарання ОСОБА_3 рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Міра запобіжного заходу не обиралась.

Речові докази: один диск DVD-R з відеозаписом з нагрудної камери відеоспостереження працівників поліції в складі екіпажу ПОЛІНА-2 та 2 диски DVD-R з відеозаписом з нагрудних камер відеоспостереження працівників патрульної поліції у Львівській області залишити при матеріалах справи.

На вирок може бути подана апеляція до Львівського апеляційного суду протягом 30 діб з моменту проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. Вирок може бути оскаржений до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: ОСОБА_1