Справа №588/1377/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/339/23 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 січня 2023 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5

прокурора - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Тростянецького районного суду Сумської області від 18 листопада 2021 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Тростянець Сумської області, громадянина України, не працюючого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Охтирським міськрайонним судом Сумської області від 23 липня 2019 року за ч. 3 ст. 185 КК України, із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України, до покаранні у виді позбавлення волі строком на 1 рік,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 , в якій останній просить вирок Тростянецького районного суду Сумської області від 18 листопада 2021 року - змінити та призначити йому покарання за вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч.2. ст. 185 КК України, у виді громадським робіт строком 200 годин.

Даним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та призначено йому покарання у виді арешту строком на 3 місяці.

Строк відбування покарання рахувати з моменту затримання ОСОБА_7 для виконання даного вироку.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати, пов`язані із залученням експерта при проведенні товарознавчої експертизи, у розмірі 858 грн. 10 коп.

Скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Тростянецького районного суду Сумської області від 05 серпня 2021 року.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги, обвинувачений ОСОБА_7 посилається на те, що суд не у достатній мірі прийняв до уваги відсутність обтяжуючих покарання обставин та наявність пом`якшуючих покарання обставин, а саме, повне визнання вини, щире каяття у скоєному, сприяння розкриттю злочину, не врахував дані про його особу та призначив покарання, яке є надмірно суворим. При цьому, апелянт вказує, що тяжких наслідків від його дій не настало, цивільні позови потерпілим не заявлені і претензій до нього немає. За час проведення досудового слідства він вже багаторазово пожалкував про скоєне кримінальне правопорушення, навчений та покараний наріканням оточуючих людей.

Також, апелянт посилається на те, що хоча він є особою раніше судимою, за місцем проживання характеризується не задовільно, проте має стійки соціальні зв`язки, проживає разом з родиною, на обліку у лікаря психіатра не перебуває, і з урахуванням усіх вищевказаних характеристик та обставин суд мав можливість та законні підстави застосувати положення ст.69 КК України та призначити йому менш суворе покарання ніж передбачене санкцією ч.2. ст. 185 КК України.

На підставі принципів індивідуалізації, гуманізації та справедливості покарання, враховуючи інформацію про особистість підсудного, наявності пом`якшуючої обставини покарання та відсутності обтяжуючих, апелянт вважає, що достатнім у даному випадку було б покарання у виді громадських робіт строком 200 годин.

Таке покарання у вигляді громадських робіт, на його думку, було б достатнім та необхідним для досягнення основної мети покарання: кара, виправлення засудженого та попередження скоєння нових злочинів. Крім того призначення такого покарання сприяло б соціалізації та виправлення його без ізоляції від суспільства, оскільки він є працездатним чоловіком, весь свій вік працював фізично і мав би змогу бути корисним суспільству, працюючи за місцем свого мешкання на суспільно важливих для місцевої громади роботах.

Згідно з вироком суду першої інстанції, 02 серпня 2021 року, близько 21 години, ОСОБА_7 , став під накриттям автобусної зупинки, розташованої навпроти будівлі по вул. Миру, 2Б у м. Тростянець Сумської області, де вже перебувала група раніше незнайомих йому молодих чоловіків, серед яких був неповнолітній ОСОБА_8 . Через деякий час ОСОБА_8 з іншими відійшов на декілька метрів від автобусної зупинки, залишивши на лавці автобусної зупинки свою сумку з речами. ОСОБА_7 , виявивши на лавці автобусної зупинки зазначену сумку, вирішив її викрасти, при цьому усвідомлював, що вона належить одному з молодих чоловіків, які відійшли на незначну відстань від автобусної зупинки. Реалізуючи свій прямий корисливий умисел, спрямований на викрадення чужого майна, будучи впевненим, що його дії залишились непоміченими сторонніми особами, скориставшись вільним доступом до майна, ОСОБА_7 з лавки автобусної зупинки взяв у руки вказану сумку й одразу пішов із автобусної зупинки, вчинивши таким чином таємне викрадення зазначеної сумки зі шкірозамінника чорного кольору з тисненням «Classic» вартістю 175 грн., в якій знаходився мобільний телефон марки «Apple» моделі «IPhone 8 64 GB Red» вартістю 6000 грн., у силіконовій накладці до мобільного телефону вказаної моделі вартістю 118 грн., а також бездротові навушники марки «Apple» моделі «AirPods» (2 покоління) вартістю 650 грн., у силіконовому чохлі до кейса навушників вказаної моделі вартістю 145 грн., які належали ОСОБА_9 та перебували у його користуванні. Отримавши можливість розпоряджатися викраденим майном ОСОБА_7 витягнув із сумки вказаний мобільний телефон з навушниками у чохлі, та забрав до місця проживання, а сумку та Sim-картку, яку витягнув з телефону, викинув.

Дії ОСОБА_7 були кваліфіковані за ч.2 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно.

Про призначення даного провадження до апеляційного розгляду його учасники були повідомлені завчасно, у передбачений законом спосіб, однак, обвинувачений ОСОБА_7 у визначений час та день до апеляційного суду повторно не з`явився, направлена йому на відому суду адресу судова повістка, повернулася з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

При вирішенні питання щодо можливості здійснення апеляційного розгляду за відсутності апелянта - обвинуваченого ОСОБА_7 , враховуючи позицію прокурора, яка покладалась на розсуд суду, колегія суддів враховує наступне.

В Сумському апеляційному суді вказане кримінальне провадження перебуває з грудня 2021 року і тривалий його не розгляд пов`язаний з відсутністю даних про те, що обвинувачений ОСОБА_7 належним чином повідомлений про призначення справи до розгляду, оскільки судові повістки поверталися з відмітками як «за закінченням терміну зберігання», так і «адресат відсутній за вказаною адресою», що і було підставою для неодноразового його відкладення на інші дати. Тобто, апеляційним судом було вжито заходів для забезпечення права ОСОБА_10 на справедливий суд.

Разом з тим, відповідно до п. 91, 99, 100, 101 «Правил надання послуг поштового зв`язку», а також позиції, викладеній у постанові ВП ВС № 800/547/17 від 25 квітня 2018 року, ОСОБА_7 вважається таким, що своєчасно сповіщений у встановленому законом порядку про дату і місце розгляду вказаного провадження. Крім того, у ч.ч. 1-3 статті 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосується безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (рішення у справі «Пономарьов проти України» та «Трух проти України»).

У рішенні в справі «Каракуця проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявники повинні проявляти належну зацікавленість у розгляді їхньої справи.

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Практикою Європейського суду з прав людини, яка є преюдиційною, також встановлено, що якщо заявники у визначений законом термін не виявили належної зацікавленості у розгляді їхньої справи та своєчасно не звертались до суду за інформацією щодо стану розгляду їх справи їх права на доступ до правосуддя не є порушеними.

Враховуючи вищезазначене, а також ті обставини, що ОСОБА_7 , знаючи, що в апеляційному суді на розгляді перебуває подана ним апеляційна скарга, в судові засідання за викликом не з`являється, ніяких клопотань чи заяв не надсилає, колегія суддів дійшла висновку, що останній не бажає приймати участь у апеляційному розгляді даного провадження.

За таких обставин, враховуючи принцип судочинства, зазначений у практиці ЄСПЛ, яким визнано пріоритет публічного інтересу над приватним, а також те, що зазначене провадження перебуває на розгляду в апеляційному суді вже тривалий час, з метою його розгляду у розумні строки, колегія суддів не вбачає підстав для подальшого відкладення апеляційного розгляду та вважає за можливе здійснити розгляд поданої ОСОБА_7 апеляційної скарги на вирок Тростянецького районного суду Сумської області від 18 листопада 2021 року у відсутність останнього, і у даному випадку його права на доступ до правосуддя не є порушеними, враховуючи, також, і те, що в апеляційній скарзі не ставиться питання про погіршення становища обвинуваченого.

А тому, заслухавши доповідь головуючого судді щодо змісту оскаржуваного рішення та доводів апеляційної скарги, прокурора, яка вважала оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, просила залишити його без зміни, а апеляційну скаргу - без задоволення, перевіривши матеріали даного провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Так, відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України, враховуючи, що фактичні обставини кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 ніким не оспорюються і докази щодо них на підставі ч.3 ст. 349 КПК України не досліджувалися, висновки суду першої інстанції щодо цих обставин перевірці апеляційним судом не підлягають.

Кваліфікація дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК України також не оспорюється, тому відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України, апеляційному перегляду вирок і в цій частині не підлягає.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого про заміну призначеного йому покарання з застосуванням ст. 69 КК України, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і не ґрунтуються на вимогах закону України про кримінальну відповідальність.

Так, положеннями ст.ст. 50, 65 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене правопорушення, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно відповідати характеру вчинених протиправних дій, їх небезпечності та інформації про особу винного.

Відповідно до ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного вироку, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 185 КК України, суд першої інстанції, дотримуючись вимог вищезазначеного кримінального Закону, врахував ступінь тяжкості вчиненого останнім злочину, який, згідно ст. 12 КК України, є нетяжким злочином, характер вчиненого діяння, особу обвинуваченого, який раніше судимий, офіційно не працевлаштований, згідно довідки-характеристики за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікарня-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває.

При цьому, на спростування доводів апелянта, як пом`якшуючі покарання обставини, суд визнав та врахував щире каяття обвинуваченого ОСОБА_7 , повне визнання ним вини, готовності нести кримінальну відповідальність та активне сприяння у розкритті злочину, обставин, які обтяжують покарання останнього, судом встановлено не було. Крім того, судом було враховано і позицію потерпілого, який, при визначенні міри та розміру покарання, просив суворо не карати обвинуваченого.

Таким чином, враховуючи усі вищезазначені обставини, суд і дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання саме у виді арешту строком на три місяці, яке, відповідно до санкції ч. 2 ст. 185 КК України, є мінімальним покаранням і буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого, а також попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, з чим в повному обсязі погоджується і колегія суддів.

Що стосується доводів апелянта про те, що у суду були підстави для призначення йому покарання з застосуванням ст. 69 КК України, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

З матеріалів даного кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_7 вже притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення корисливого злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України і йому було призначено покарання у виді 1 року позбавлення волі, саме з застосуванням ст. 69 КК України.

Проте, маючи не зняту та не погашену судимість, через зовсім незначний час, ОСОБА_7 вчинив новий корисливий злочин, що свідчить про його схильність до злодіянь та вперте небажання ставати на шлях виправлення.

При цьому, усі обставини, на які посилається апелянт, були враховані судом при призначенні покарання у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 2 ст. 185 КК України, а наявність стійких соціальних зв`язків, проживання разом з родиною та неперебування на обліку у лікаря психіатра, на що також вказує обвинувачений, не є тими беззаперечними обставинами, за яких можливо було б дійти висновку про необхідність призначення йому покарання з застосуванням ст. 69 КК України, а саме у виді громадських робіт.

Колегія суддів вважає справедливим покарання у виді 3 місяців арешту, призначене ОСОБА_7 судом першої інстанції за ч. 2 ст. 185 КК України і визнавати його занадто суворим, підстави відсутні.

Враховуючи вищезазначене, всупереч доводів апелянта, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції ухвалено законне та обґрунтоване рішення, підстав для його зміни не встановлено, у зв`язку з чим вирок суду слід залишити без зміни, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст.404,405,407,418,419 КПК України колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Тростянецького районного суду Сумської області від 18 листопада 2021 року відносно ОСОБА_7 , залишити без зміни, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на цей вирок - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4