Номер провадження: 11-кп/813/441/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції між Одеським апеляційним судом та Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 16.02.2022 року в кримінальному провадженні №0003237 від 12.11.2020 року щодо:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Хмельницький, громадянина України, українця, з вищою освітою, одруженого, маючого двох малолітніх дітей, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,

встановив:

Оскарженим вироком ОСОБА_9 визнаний винуватим у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та йому призначено покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

Запобіжний захід стосовно ОСОБА_9 у виді особистого зобов`язання залишено без змін до набрання вироком законної сили.

Строк відбування покарання обвинуваченому рахується з моменту приведення вироку до виконання.

Цим же вироком задоволено позов прокурора в інтересах держави в особі КНП «Міська клінічна лікарня №11» ОМР про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілої. Стягнуто с ОСОБА_9 на користь держави в особі Комунальної бюджетної установи КНП «Міська клінічна лікарня №11» ОМР 14874 грн. у рахунок відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілої.

Цивільний позов представника потерпілої ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_7 залишено без розгляду.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави процесуальні витрати на залучення експерта у загальному розмірі 11587,88 грн.

Оскарженим вироком ОСОБА_9 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин.

09.09.2020 року, приблизно о 16:40 год., без опадів, в умовах необмеженої видимості і сухого дорожнього покриття, водій ОСОБА_9 , керуючи автомобілем «Мерседес», реєстраційний номер НОМЕР_1 , (ходова частина та рульове керування якого на момент дорожньо-транспортної пригоди перебували в технічно справному стані), здійснював рух по правій смузі свого напрямку руху проїзної частини вул. Сонячна у Приморському районі м. Одеси, з боку вул. Шовкуненка в напрямку вул. Генуезської, на якій організовано двосторонній рух по одній смузі у кожному напрямку руху.

На момент дорожньо-транспортної пригоди робоча гальмова система автомобіля «Мерседес», реєстраційний номер НОМЕР_1 перебувала в несправному стані через непрацездатність передбаченої конструкцією даного автомобіля антиблокувальної системи (ABS). При цьому робоча гальмова система автомобіля «Мерседес», реєстраційний номер НОМЕР_1 була працездатною, працювала як система, що не обладнана (ABS) та працювала з відомою водієві ОСОБА_9 ефективністю.

При під`їзді до нерегульованого перехрестя нерівнозначних доріг вул. Тіниста вул. Сонячна, режим проїзду транспортних засобів на якому на момент дорожньо-транспортної пригоди регулювався двома дорожніми знаками 2.1 «Дати дорогу» та 5.7.2 «Виїзд на дорогу з одностороннім рухом» згідно Правил дорожнього руху України, встановленими перед даним перехрестям по ходу напрямку руху автомобіля «Мерседес», реєстраційний номер НОМЕР_1 , видимість та оглядовість яких для водія ОСОБА_9 була необмеженою, водій ОСОБА_9 був не уважним, за дорожньою обстановкою не слідкував, перед зміною та продовженням свого напрямку руху та виконанням маневру проїзду даного перехрестя по другорядній дорозі у прямому напрямку руху, тобто по вул. Сонячна, не зупинив транспортний засіб перед перехрещуваною проїзною частиною вул. Тіниста, яка являється головною дорогою по відношенню до вул. Сонячна, не переконався, що його проїзд через перехрестя буде безпечним і не створить перешкод чи небезпеки для інших учасників дорожнього руху, не обравши безпечної швидкості свого руху, яка б дозволяла безпечно керувати транспортним засобом, постійно контролювати його рух та вчасно реагувати на можливу зміну для нього дорожньої обстановки, а саме здійснюючи рух зі швидкістю більш ніж 49.5 км/год. без зупинки почав в`їжджати на нерегульоване перехрестя вул. Тіниста вул. Сонячна, та в наступному проїжджати дане перехрестя у прямому напрямку руху, не надавши переваги в русі автомобілю «Ніссан», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_10 яка здійснювала рух по проїзній частині вул. Тіниста з боку вул. Посмітного в напрямку вул. Черняховського та проїжджала дане перехрестя у прямому напрямку руху по головній дорозі, в результаті чого допустив зіткнення з автомобілем «Ніссан», реєстраційний номер НОМЕР_2 .

В результаті дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля «Ніссан», реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження, з якими була доставлена та госпіталізована до КНП «Міська клінічна лікарня №11» ОМР.

Потерпіла ОСОБА_10 в результаті дорожньо-транспортної пригоди отримала тілесні ушкодження у вигляді закритих переломів 3-6-го ребер зліва, що супроводжувались лівобічним гематораксом (крововиливом в ліву плевральну порожнину), закритої травми правого колінного суглобу у вигляді перелому зовнішнього виростку правої великогомілкової кістки та ушкодження волокон хрестоподібних зв`язок, закритої черепно-мозкової травми в формі струсу головного мозку, синця лівої гомілки.

Вказані тілесні ушкодження спричинені дією тупих твердих предметів, якими могли бути частини салону легкового автомобіля в умовах ДТП (зіткнення автомобілів) 09.09.2020 року, і відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

В умовах даної події належні дії водія автомобіля «Мерседес», реєстраційний номер НОМЕР_1 регламентувалися вимогами дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу» та вимогами п. 16.11 Правил дорожнього руху України, згідно яких йому було слід під`їжджаючи до перехрестя оцінити дорожньо-транспортну ситуацію, що складалася, для вирішення питання про безпечне виконання переїзду вул. Тіниста (головної дороги) у прямому напрямку.

Водій автомобіля «Мерседес», реєстраційний номер НОМЕР_1 мав технічну можливість належним виконанням вимог дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу» та п. 16.11 Правил дорожнього руху України запобігти зіткненню з автомобілем «Ніссан», реєстраційний номер НОМЕР_2 .

В умовах даної події при отриманні водієм автомобіля «Ніссан», реєстраційний номер НОМЕР_2 об`єктивної інформації про небезпеку для руху, її належні дії регламентуються вимогами п.12.3 Правил дорожнього руху України, які передбачають застосування водієм заходів до зниження швидкості свого транспортного засобу аж до зупинки.

Водій автомобіля «Ніссан», реєстраційний номер НОМЕР_2 не мав технічної можливість запобігти зіткненню з автомобілем «Мерседес», реєстраційний номер НОМЕР_1 , тобто перебував в аварійній обстановці.

Фактичні дії водія автомобіля «Мерседес», реєстраційний номер НОМЕР_1 , які не відповідали вимогам дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу» та вимогам п. 16.11 Правил дорожнього руху України, з технічної точки зору, перебувають у причинному зв`язку з ДТП.

Таким чином, водій ОСОБА_9 своїми необережними діями допустив порушення вимог п. п. 2.3. (б), 10.1, 12.1, 16.3, 16.11, п.33.2 (дорожній знак 2.1 «Дати дорогу»), п. 31.1 Правил дорожнього руху України, які вказують на те, що:

п. 2.3 ПДР «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;

п. 10.1 ПДР «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»;

п. 12.1 ПДР «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним»;

п. 16.3 ПДР «У разі необхідності надання переваги в русі транспортним засобам, які рухаються по перехрещуваній дорозі, водій повинен зупинити транспортний засіб перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінією) або 1.13, світлофором так, щоб бачити його сигнали, а якщо вони відсутні - перед краєм перехрещуваної проїзної частини, не створюючи перешкод для руху пішоходів»;

п. 16.11 ПДР «На перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху».

п. 33.2 ПДР «Знаки пріоритету:

Дорожній знак 2.1 «Дати дорогу». Водій повинен дати дорогу транспортним засобам, що під`їжджають до нерегульованого перехрестя по головній дорозі, а за наявності таблички 7.8. - транспортним засобам, що рухаються по головній дорозі».

п. 31.1. ПДР «Технічний стан транспортних засобів та їх обладнання повинні відповідати вимогам стандартів, що стосуються безпеки дорожнього руху та охорони навколишнього середовища, а також правил технічної експлуатації, інструкцій підприємств-виробників та іншої нормативно-технічної документації».

Не погоджуючись з вироком суду, захисник ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій не оскаржуючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого злочину та кваліфікації його дій, просить вирок змінити в частині призначеного покарання. Захисник посилається на суворість призначеного покарання, яке не відповідає тяжкості злочину та особі обвинуваченого. Захисник просить на підставі ст.ст. 66, 69 КК України змінити вирок та призначити обвинуваченому більш м`яке основне покарання та не призначати додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Захисник посилається на неврахування судом першої інстанції визнання вини обвинуваченим, його щирого каяття, активного сприяння розкриттю злочину, а також його намагання відшкодувати потерпілій завдані збитки одразу після вчинення кримінального правопорушення. Також захисник просить врахувати, що до моменту вступу вироку в законну силу обвинуваченим вже сплачені стягнені вироком суду за цивільним позовом прокурора у рахунок відшкодування витрати на стаціонарне лікування потерпілої у розмірі 14874 грн., а також процесуальні витрати за залучення експерта у розмірі 11587,88 грн. Крім того, захисник просить врахувати особу обвинуваченого, який в силу ст.89 КК України вважається особою, що не має судимості, звертає увагу, що обвинувачений одружений, має малолітню дитину, є спортсменом, має відзнаки та грамоти. Також захисник посилається на те, що ОСОБА_9 з 03.01.2022 року працює водієм в ПП «МД-АГРО», позитивно характеризується, а керування транспортним засобом є єдиним джерелом для існування.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

30.08.2022 року, до початку апеляційного розгляду, ТДВ «Страхова компанія «Кредо» надіслала на електронну адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу захисника, в якому просили апеляційну скаргу вирішити на розсуд суду, зазначивши, що вирок суду першої інстанції вважають законним та обґрунтованим.

До початку апеляційного розгляду, представник потерпілої адвокат ОСОБА_7 подала заперечення на апеляційну скаргу, просила залишити вирок суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Судовий розгляд в суді апеляційної інстанції, відповідно до положень ч.4 ст.405 КПК України, проведено за відсутності потерпілої ОСОБА_10 та представника ТДВ «Страхова компанія «Кредо», які будучи повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, клопотань про відкладення судового засідання не заявляли.

Представник ТДВ «Страхова компанія «Кредо» в своєму відзиві від 30.08.2022 року просив здійснювати апеляційний розгляд без участі їх представника.

Представник потерпілої адвокат ОСОБА_7 в судовому засіданні апеляційного суду підтвердила, що потерпіла ОСОБА_10 сповіщена про дату судового засідання, та справу можливо розглянути за відсутності потерпілої, за участю її представника.

Заслухавши суддю-доповідача; думку обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; думку прокурора та представника потерпілої, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів приходить до висновку про таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги, але положеннями ч.2 цієї ж статті передбачено, що суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Згідно вимог ст. 370 КПК України (далі КПК) судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з положеннями ст.2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_9 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються наявними в ній доказами.

Порушень при вирішенні судом першої інстанції питання щодо дослідження доказів відносно тих обставин, які ніким не оспорюються, апеляційним судом не встановлено, а тому ці обставини, як і юридична кваліфікація скоєного, ОСОБА_9 злочину не є предметом апеляційного розгляду, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК, переглядає вирок суду лише в межах апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги захисника стосовно суворості призначеного покарання та можливість призначення йому покарання, із застосуванням положень ст. 69 КК України, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_9 покарання за ч.1 ст.286 КК України, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 65 КК України, врахував характер і ступінь суспільної небезпеки злочину, особу винного, та дійшов висновку про необхідність призначення покарання обвинуваченому у виді обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами на певний строк.

Надаючи оцінку обставинам даного кримінального провадження колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_9 покарання, як за своїм видом, так і за розміром, не можна вважати занадто суворим, з огляду на таке.

Так, визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що обвинувачений порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання пов`язаних із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до ст.ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно роз`яснень, що містяться у п.п. 20, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зазначено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Вирішуючи питання про те, яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому ОСОБА_9 за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, і чи повинен він його відбувати, суд першої інстанції в повній мірі врахував: що обвинувачений визнав свою винуватість у скоєному злочині; позицію потерпілої, яка з урахуванням наслідків та поведінки обвинуваченого просила призначити останньому найбільш суворе покарання; відсутність даних на підтвердження жодного відшкодування потерпілій завданої шкоди; відсутність обставин, які згідно ст.66 КК України пом`якшують покарання, та відсутність обставин, які відповідно до ст.67 КК України, обтяжують покарання; врахував особу обвинуваченого, який не має судимостей, має малолітню дитину, неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за порушення ПДР, в тому числі 6 разів у 2020 році, перебував під обстеженням лікаря-нарколога у КНП «ХОМЦПЗ» з 2012 року з приводу епізодичного вживання алкоголю.

Апеляційний суд вважає, що врахувавши тяжкість та характер вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який систематично порушує вимоги Правил дорожнього руху, що має наслідком створення небезпеки для учасників дорожнього руху, його поведінку яка не свідчить про реальне каяття, думку потерпілої та наявність невідшкодованих збитків, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_9 покарання в межах санкції статті у виді обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами на певний строк.

Доводи захисника про те, що суд першої інстанції безпідставно не визнав щирого каяття обвинуваченого ОСОБА_9 як обставини, яка згідно ст.66 КК України, мала б пом`якшити покарання обвинуваченого, колегія суддів визнає неспроможними з огляду на таке.

З матеріалів кримінального провадження та оскарженого вироку вбачається, що обвинувачений ОСОБА_9 в суді першої інстанції визнав свою винуватість у скоєному злочині, однак заперечував проти пред`явлених цивільних позовів прокурора та представника потерпілої ОСОБА_10 з посиланням на їх недоведеність.

Суд першої інстанції вірно врахував відсутність доказів на підтвердження відшкодування обвинуваченим ОСОБА_9 потерпілій завданих матеріальних та моральних збитків.

Потерпіла ОСОБА_10 в судовому засіданні суду першої інстанції вказала, що обвинувачений ОСОБА_9 відшкодування завданої їй шкоди не здійснив, у зв`язку із чим просила призначити обвинуваченому найбільш суворе покарання.

В судовому засіданні апеляційного суду сторона захисту не заперечувала відсутність відшкодування потерпілій завданої шкоди.

З огляду на викладене, доводи сторони захисту про незаконність оскарженого вироку з посиланням на неврахування судом першої інстанції обставини, що пом`якшує покарання, а саме щирого каяття обвинуваченого з посиланням на те, що він визнав свою вину, активно сприяв розкриттю злочину, та ніби намагався відшкодувати завдані збитки, є безпідставними.

Колегія суддів звертає увагу, що розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Окрім того, бажання обвинуваченого виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, не знайшло своє відображення в матеріалах кримінального провадження, а обвинувачений, на думку апеляційного суду визнав свою вину лише для того, щоб уникнути справедливого покарання, його каяття не можна визнати щирим, справжнім, про що вірно вказано судом першої інстанції.

Доводи сторони захисту про те, що вже після постановлення оскарженого вироку обвинувачений ОСОБА_9 сплатив стягнуті з нього витрати за цивільним позовом прокурора в інтересах держави в особі КНП «Міська клінічна лікарня №11» ОМР в сумі 14874 грн. та витрати на залучення експерта в сумі 11587 грн., не спростовують відсутності відшкодування матеріальної та моральної шкоди потерпілій ОСОБА_10 .

Посилання сторони захисту про те, що обвинувачений ОСОБА_9 має вищу освіту, одружений, має двох малолітніх дітей (одна із яких народилася після ухвалення оскарженого вироку), є спортсменом, має досягнення, грамоти та відзнаки, з урахуванням конкретних обставин даного кримінального правопорушення, не можуть бути вирішальними обставинами, які дають підстави для застосування положень ст. 69 КК України.

Доводи сторони захисту про безпідставність призначення обвинуваченому ОСОБА_9 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, колегія суддів визнає необґрунтованими з таких підстав.

Згідно оскарженого вироку, при призначенні ОСОБА_9 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд першої інстанції, між іншим, врахував той факт, що обвинувачений ОСОБА_9 систематично порушує вимоги ПДР, що має наслідком створення небезпеки для учасників дорожнього руху.

З матеріалів кримінального провадження, а саме листа УПП в Одеській області ДПП від 21.01.2021 року вбачається, що за 2020 рік, тобто в той же рік коли обвинуваченим ОСОБА_9 було скоєно ДТП за даним кримінальним провадженням, останній неодноразово притягався до адміністративної відповідальності, а саме 30.03.2020 року винесена постанова серії ЕАК №2318175 за ч.1 ст.122 КУпАП, 28.05.2020 року винесена постанова серії ЕАМ №2598005 за ч.6 ст.121 КУпАП, 02.06.2020 року винесена постанова серії ЕАМ №2620768 за ч.1 ст.122 КУпАП, 23.07.2020 року винесена постанова серії ЕАМ №2864010 за ч.3 ст.122 КУпАП, 28.10.2020 року винесена постанова серії ЕАМ №3352349 за ч.1 ст.122 КУпАП.

В судовому засіданні апеляційної інстанції прокурор також підтвердив відомості про неодноразові притягнення обвинуваченого ОСОБА_9 до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху, зокрема за ст.ст. 124, ч.2 ст.122, ч.6 ст.121, ч. 1 ст.122, ч.1 ст.126 КУпАП.

Апеляційний суд звертає увагу, що після 09.09.2020 року, тобто дати коли було скоєно дорожньо-транспортну пригоду обвинуваченим ОСОБА_9 за цим кримінальним правопорушенням, останній фактично вже через місяць, а саме 28.10.2020 року притягувався до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП, крім того 21.07.2021 року за ч.1 ст.126 КУпАП, 15.06.2022 року за ч.2 ст.122 КУпАП, що підтверджує систематичність порушення обвинуваченим Правил дорожнього руху як до події злочину, так і після вчиненого ДТП та дати ухвалення оскарженого вироку. Вказані обставини, на переконання апеляційного суду, свідчать про відсутність реального усвідомлення обвинуваченим небезпечності своїх дій та небажання надати таким діям критичну оцінку.

Крім того, доводи сторони захисту про те, що право керування транспортними засобами обвинуваченому ОСОБА_9 є єдиним джерелом для існування, колегія суддів визнає не доведеними, з огляду на таке.

Стороною захисту не підтверджено належними доказами працевлаштування обвинуваченого, а також те, що його професійна діяльність на даний час пов`язана з керуванням транспортними засобами, а керування автомобілем є його єдиним джерелом отримання доходів.

Долучену захисником довідку про те, що ОСОБА_9 працює водієм в ПП «МД-АГРО», колегія суддів оцінює критично, довідка датована 11.03.2022 р., тобто ще рік тому, а тому не підтверджує дійсності викладеної в ній інформації станом на даний час.

Крім того в судовому засіданні суду апеляційної інстанції стороною захисту не спростовано інформацію, надану представником потерпілої адвокатом ОСОБА_7 , яка зазначена в повідомлені ГУ ДПС у Хмельницькій області за вих.№ 10668/6/22-01-24-01-09 від 31.08.2022 року про те, що згідно реєстраційних та облікових даних АІС «Податковий блок», ОСОБА_9 перебував у трудових відносинах з ПП «МД-АГРО» з 03.01.2022 року по 01.04.2022 року.

Тобто згідно вказаної інформації ОСОБА_9 наразі не працює в ПП «МД-АГРО», і ці обставини стороною захисту в суді апеляційної інстанції належними доказами не спростовані.

Крім того, апеляційним судом враховуються обставини кримінального правопорушення, а саме те, що ОСОБА_9 , керуючи автомобілем «Мерседес», реєстраційний номер НОМЕР_1 , допустив порушення вимог п. п. 2.3. (б), 10.1, 12.1, 16.3, 16.11, п.33.2 (дорожній знак 2.1 «Дати дорогу»), п. 31.1 Правил дорожнього руху України, внаслідок чого потерпілій ОСОБА_10 були завдані тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Колегія суддів звертає увагу на те, що кримінальне правопорушення, яке вчинене ОСОБА_9 зазіхає на суспільну складову безпечного життя, оскільки формує думку суспільства про незахищеність та уразливість до вчинення відносно них злочинних дій у сфері безпеки дорожнього руху.

Разом з цим, належна правова охорона будь-яких соціальних цінностей, у тому числі й таких найбільш соціально значимих, як здоров`я людини, забезпечується лише тоді, коли застосовується ефективний кримінально-правовий засіб, яким є кримінальна відповідальність.

Також необхідно зазначити, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є основним джерелом доходу.

При цьому Правилами дорожнього руху України регламентований єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватися усі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки.

У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» («OHalloran and Francis v. the United Kingdom») від 29 червня 2007 року, Європейський Суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Враховуючи викладене, апеляційний суд визнає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про необхідність призначення ОСОБА_9 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами в межах санкції ч.1 ст.286 КК України.

Таким чином, колегія суддів констатує, що підстави для застосування при призначенні обвинуваченому покарання положень ст. 69 КК України відсутні та стороною захисту не доведені.

Апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому покарання ґрунтується на положеннях ст.ст. 50 і 65 КК України, відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання і є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів, а тому не вбачає підстав вважати, що призначене покарання є явно несправедливим через його суворість.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для зміни вироку, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 370, 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Приморського районного суду м. Одеси від 16.02.2022 року, яким ОСОБА_9 засуджений за скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4