Категорія: ч.2 ст.286 КК УкраїниДоповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:
головуючого судді - ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
представника потерпілої ОСОБА_11 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0001129 за апеляційними скаргами прокурора, обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 грудня 2020 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,
В С Т А Н О В И В:
Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , громадянина України, освіта вища, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину 2014 року народження, працюючого водієм ТзОВ «Інтермодал Логістікс» (Республіка Польща), є особою з інвалідністю ІІІ групи, несудимого, засуджено:
- за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді 4 (чотирьох) років 6 (шість) місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.
Строк відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_7 постановлено рахувати з дня приведення вироку до виконання.
Цивільний позов КП «Луцька міська клінічна лікарня» до обвинуваченого ОСОБА_7 задоволено повністю.
Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 в користь КП «Луцька міська клінічна лікарня» () витрати на лікування ОСОБА_12 та ОСОБА_13 у сумі 133556 (сто тридцять три тисячі п`ятсот п`ятдесят шість) гривень.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про стягнення моральної шкоди задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_7 в користь потерпілої ОСОБА_9 моральну шкоду в сумі 300000 (триста тисяч) гривень.
Стягнуто з ОСОБА_7 в користь потерпілої ОСОБА_9 процесуальні витрати (витрати на правову допомогу) в сумі 5000 (п`ять тисяч) гривень.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_7 в користь потерпілого ОСОБА_10 матеріальну шкоду в сумі 118610 (сто вісімнадцять тисяч шістсот десять) гривень 06 копійок та моральну шкоду в сумі 300000 (триста тисяч) гривень, а всього 418610 (чотириста вісімнадцять тисяч шістсот десять) гривень 06 копійок.
Стягнуто з ОСОБА_7 в користь потерпілого ОСОБА_10 процесуальні витрати (витрати на правову допомогу) в сумі 5000 (п`ять тисяч) гривень.
Вироком вирішено долю судових витрат, речових доказів та арештованого майна.
За вироком суду ОСОБА_7 , визнаний винним та засуджений за те, що він 07.10.2019 близько 06.45год., у темну пору доби, поблизу с.Богушівка Луцького району, керуючи автомобілем «TOYOTA AURIS», р.н.з. Республіки Польща НОМЕР_1 , та здійснюючи ним рух у напрямку м.Устилуг по автодорозі Н-22 сполученням «УстилугЛуцькРівне» 78 км + 86,4 м, яка має по одній смузі руху у кожному напрямку зі швидкістю 70-80 км/год., передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, при виявленні на смузі руху, по якій він рухався зустрічного невстановленого легкового автомобіля, не вжив заходів для зменшення швидкості руху аж до зупинки транспортного засобу, а змінив напрямок руху у ліву сторону та виїхав на смугу зустрічного руху де допустив зіткнення з автомобілем «TOYOTA AVENSIS», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_12 , який рухався у напрямку м.Луцьк.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_12 та пасажир автомобіля «TOYOTA AURIS» ОСОБА_13 отримали тілесні ушкодження, з якими були госпіталізовані до КП «Луцька міська клінічна лікарня».
14.11.2019 ОСОБА_12 , проходячи лікування у реанімаційному відділенні КП «Луцька міська клінічна лікарня», від отриманих травм помер.
Згідно з висновком експерта №523 від 26.11.2019 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_12 отримав тілесні ушкодження у вигляді множинних забоїв головного мозку із крововиливами під оболонку, забою легень, які за ступенем тяжкості стосовно живих осіб відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент спричинення і в даному конкретному випадку призвели до смерті потерпілого, відповідно лежать у прямому причинно-наслідковому зв`язку зі смертю.
Згідно з висновком експерта №937 від 12.12.2019 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля ОСОБА_13 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритої травми черевної порожнини у вигляді відриву петлі тонкої кишки, розриву брижі та десерозації сигмовидної кишки з внутрішньо-черевною кровотечею, закритого перелому шийки лівої стегневої кістки, закритого перелому діафізу правої стегневої кістки, закритого перелому лівого надколінника, травматичного звиху плюсневих кісток лівої стопи, закритого перелому основи нігтьової фаланги 2-го пальця лівої кисті, множинних саден на шкірі тулуба та кінцівках, які за ступенем тяжкості травма черевної порожнини відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя, переломи та звихи кісток відноситься до категорії середнього ступеню тяжкості, за ознакою тривалого розладу здоров`я, садна відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень.
У прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та наслідками, що настали, перебуває грубе порушення водієм ОСОБА_7 Правил дорожнього руху, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, а саме:
п. 12.3. У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.
Не погоджуючись з вироком суду прокурор, не оспорюючи кваліфікацію дій обвинуваченого, вказує, що апеляційна скарга подається у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості. Просить вирок скасувати та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді 6 років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки. Визнати доведеним, що порушення ОСОБА_7 вимог п.2.3. ПДР поряд з порушенням п.12.3 ПДР лежать у прямому причинному зв`язку з наслідком вчиненого ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, у вигляді спричинення смерті одному з потерпілих та заподіяння тяжких тілесних ушкоджень іншому.
В поданій апеляційній скарзі та доповненнях до неї обвинувачений ОСОБА_7 вважає, що вирок підлягає скасуванню у зв`язку із неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Вказує, що судом першої інстанції належним чином не досліджено ті факти що, на стадії досудового слідства було допущено ряд недоліків, недопрацювань та спотворень даних, які суттєво вплинули як на встановлення дійсних обставин справи, так і на прийняття кінцевого рішення. Просить вирок скасувати та ухвалити новий, яким визнати його невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та виправдати на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України, у зв`язку з відповідністю в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення.
Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку і доводи апеляційних скарг, обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скарги, проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечили, прокурора, який свою апеляційну скаргу підтримав, проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого заперечив, потерпілих та їх представника, які просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.
Однією із загальних засад кримінального провадження, передбачених п.10 ч.1 ст.7 та ст.17 КПК України, є презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка визначає, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.
Апеляційний суд вважає, що висновки місцевого суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, встановлених вироком суду, а також правова кваліфікація його дій за ч.2 ст.286 КК України ґрунтуються на зібраних по справі та перевіреними судом доказах, є обґрунтованими та належним чином мотивованими сукупністю досліджених доказів.
Мотивуючи висновок про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, суд першої інстанції послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст. 94 КПК України.
Зокрема, свої висновки про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за викладених у вироку обставин, суд першої інстанції обґрунтував показаннями як самого обвинуваченого, так і показаннями свідків ОСОБА_14 ОСОБА_15 . ОСОБА_13 , а також даними, що містяться у письмових та речових доказах.
Відповідно суд першої інстанції обґрунтовано поклав показання свідків та інші докази в основу вироку, як такі, що в своїй сукупності повно відтворюють картину події, навівши при цьому переконливі мотиви свого рішення, та підставно не взяв до уваги заперечення обвинуваченого щодо його винуватості.
Що стосується доводів сторони захисту про те, що саме дії водія невстановленого автомобіля знаходились у причинному наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди, то на думку колегії суддів вони не є спроможними.
Так з п.п. 1-5 висновку судової інженерно-транспортної експертизи №8177 від 27.07.2020 року вбачається, що: 1) У ситуації, що розглядається, водій автомобіля «TOYOTA AURIS», р.н.з. Республіки Польща НОМЕР_1 , ОСОБА_7 повинен був діяти у відповідності до вимог п. 12.6 (ґ), п.12.2 та п.12.3 Правил дорожнього руху, а саме: рухатись зі швидкістю не більше 63 км/год, а в момент виникнення небезпеки для руху (згідно постанови про призначення експертизив момент виїзду невстановленого автомобіля на його смугу руху, що співпадає з моментом виявлення автомобіля марки «TOYOTA AVENSIS» під керуванням ОСОБА_12 ) негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, не змінюючи напрямку руху. 2) При наданих слідством вихідних даних, в момент виникнення небезпеки для руху, водій автомобіля «TOYOTA AURIS», р.н.з. Республіки Польща НОМЕР_1 , ОСОБА_7 шляхом застосування екстреного гальмування міг зупинити автомобіль «TOYOTA AURIS», р.н.з. Республіки Польща НОМЕР_1 , не доїжджаючи до місця зіткнення транспортних засобів, як при русі з фактичною швидкістю так і при допустимій швидкості руху. 3) При наданих слідством вихідних даних, водій автомобіля «TOYOTA AURIS», р.н.з. Республіки Польща НОМЕР_1 , ОСОБА_7 , мав технічну можливість запобігти зіткнення з автомобілем «TOYOTA AVENSIS», д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_12 , з моменту виникнення небезпеки для руху, при дотриманні Правил дорожнього руху. 4) При наданих слідством вихідних даних, з технічної точки зору в діях водія автомобіля «TOYOTA AURIS», р.н.з. Республіки Польща НОМЕР_1 , ОСОБА_7 вбачається невідповідність п.12.2 та п.12.3 Правил дорожнього руху. 5) При наданих слідством вихідних даних, з технічної точки зору, невідповідність дій водія автомобіля «TOYOTA AURIS» р.н.з. Республіки Польща НОМЕР_1 , ОСОБА_7 , вимогам п.12.3 Правил дорожнього руху знаходяться у причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди.
Оскільки обвинувачений під час керування автомобілем «TOYOTA AURIS» при виявленні на смузі руху, по якій він рухався, зустрічного невстановленого легкового автомобіля, повинен був зменшити швидкість руху аж до зупинки транспортного засобу, однак, порушуючи вимоги п.12.3 ПДР, об`єктивно виявивши небезпеку на своїй смузі руху, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, обрав невиправданий маневр, а саме продовжив рух та змінив напрямок такого руху у ліву сторону та виїхав на смугу зустрічного руху, що і призвело до ДТП, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що причиною настання суспільно небезпечного наслідку у виді смерті потерпілого ОСОБА_12 та тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_13 є невиправданий маневр, який був здійснений обвинуваченим у конкретній дорожній ситуації, і між діянням останнього та наслідками є причинний зв`язок.
Також з вищевказаних підстав не є слушними посилання сторони захисту на те, що слідчим належним чином не виконане доручення про проведення слідчих (розшукових) дій щодо виявлення відеозаписів та встановлення водія невідомого автомобіля, який, зі слів обвинуваченого, створив йому аварійну обстановку, оскільки дана обставина не спростовує наявності в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення.
Крім того колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо визнання недопустимим доказом протоколу огляду місця події.
Так посилаючись на недопустимість вказаного доказу ОСОБА_13 вказував на те, що не залучено спеціалізованих фахівців для проведення вказаної процесуальної дії, та що під час проведення огляду заміри та складення схеми місця ДТП проводилось не слідчим ОСОБА_16 , а слідчими ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , яких до протоколу огляду місця події внесено не було, а також те, що слідчі використовували невідомий прилад LaserlinerRoll-PilotMini, який не пройшов повірки в ДП «Волинський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації».
Разом з тим згідно вимог КПК України слідчий вправі залучити спеціаліста для проведення слідчої дії. Даний огляд проводився за участю понятих, які жодних зауважень чи пропозицій, як до процедури проведення огляду місця події, так і до самого протоколу не мали.
Можливість проведення замірів та складання схеми іншими слідчими, а не ОСОБА_19 , які прибули з останнім в складі чергової слідчо-оперативної групи, та невнесення даних про них до протоколу не являється підставою для визнання протоколу недопустимим доказом.
Також не заслуговують на увагу твердження сторони захисту про те, що протокол слідчого експерименту є недопустимим доказом. Зокрема слідчий експеримент проводився з участю як обвинуваченого ОСОБА_7 , так і його захисника, які жодних зауважень чи доповнень до нього не мали.
Не беруться до уваги колегією суддів доводи апеляційної скарги щодо недопустимості висновку судової транспортно-трасологічної експертизи №8813 від 23.12.2019 року, висновку судової транспортно-трасологічної експертизи №8812 від 21.12.2019 року та висновку судової інженерно-транспортної експертизи №8177 від 27.07.2020 року, оскільки дані експертизи проведенні на основі інформації, відображеної в протоколах огляду місця події та слідчого експерименту, з врахуванням показань ОСОБА_7 та інших доказів, які апеляційний суд вважає належними та допустимими.
Крім того під час розгляду даних матеріалів в суді першої інстанції сторона захисту жодних заяв чи клопотань щодо недопустимості зазначених доказів не заявляла.
Також не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції посилання апелянта на порушення судом першої інстанції таємниці нарадчої кімнати, оскільки відсутність прокурора під час проголошення судового рішення жодним чином не свідчить про таке процесуальне порушення зі сторони суду.
Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції безпідставно стягнуто з обвинуваченого моральну шкоду в користь потерпілих в розмірі 600000 грн., оскільки його автомобіль був забезпеченим полісом страхування цивільно-правової відповідальності, то апеляційний суд також вважає їх необґрунтованими.
Місцевий суд вірно дійшов висновку, що обвинуваченим не доведено належності укладення договору страхування цивільно-правової відповідальності №7 від 22.11.2018 з компанією МTPL, а також поширення його дії на території України з огляду на положення п.41.2. ст.41 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Крім того суд правильно встановив, що фотокопія полісу на іноземній мові не є належним доказом в розумінні ст.85 КПК України.
Таким чином усі викладені у апеляційній скарзі доводи є аналогічними тим, які сторона захисту заявляла під час розгляду в суді першої інстанції і які були належним чином судом перевірені, а висновки суду вмотивовані на підставі досліджених доказів.
Враховуючи зазначене підстав для скасування вироку суду з мотивів, зазначених стороною захисту в апеляційній скарзі, колегія суддів не знаходить.
Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про безпідставне виключення з обвинувачення порушення ОСОБА_7 п.2.3. ПДР, то місцевий суд також зробив обґрунтований висновок, що таке порушення не вмотивоване в обвинуваченні, а також не підтверджується висновком інженерно-транспортної експертизи, а отже відсутній прямий причинно-наслідковий зв`язок між таким порушенням та наслідками, які настали.
Не є слушними і мотиви прокурора щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.
Відповідно до ст.65 КК України при призначенні покарання враховується ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного, та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.
За змістом ст.50 КК України покарання має бути необхідним та достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередженню вчинення нею нових злочинів.
Вищевказані вимоги матеріального права при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання були повністю дотримані судом першої інстанції.
Так призначаючи покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі суд, врахувавши тяжкість вчиненого злочину, який відноситься до категорії тяжких, відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченого, особу обвинуваченого, який вперше притягається до кримінальної відповідальності, має постійне місце проживання, позитивно характеризується за місцем проживання та позитивно характеризувався за місцем роботи, є особою з інвалідністю ІІІ групи, на його утриманні перебуває малолітня дитина 2014 року народження, на обліку в лікарів нарколога чи психіатра не перебуває, в його дружини, яка отримала тяжкі тілесні ушкодження, відсутні претензії до останнього, а також те, що обвинувачений як під час досудового розслідування, так і в ході судового розгляду, не вчиняв жодних дій з метою відшкодування збитків потерпілим, не намагався примиритися з останніми, а тому вірно прийшов до висновку, що реальне відбування покарання відповідатиме характеру вчиненого правопорушення та особі обвинуваченого, та підставно призначив покарання ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України у виді 4 (чотирьох) років 6 (шість) місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.
Приймаючи до уваги те, що покарання повинно призначатись згідно принципу індивідуалізації та має на меті не лише кару, але й виправлення засудженого, апеляційний суд вважає, що призначене судом покарання є достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Таким чином підстав для призначення обвинуваченому більш суворої міри покарання з мотивів, наведених в апеляційній скарзі сторони обвинувачення, апеляційний суд не вбачає.
З урахуванням встановлених судом фактичних обставин провадження на підставі дослідження наданих доказів колегія суддів вважає вирок законним і обґрунтованим у зв`язку з чим залишає апеляційні скарги прокурора та захисника без задоволення.
Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги прокурора, обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 грудня 2020 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, - без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: