Номер провадження: 11-кп/813/443/23
Справа № 523/3043/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.04.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретарів с/з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора Суворовської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_11 та прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_8 на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 27 травня 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000767 від 10 лютого 2018 року відносно

ОСОБА_10 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 с. Голинчинці Шаргородського району Вінницької області, громадянина Російської Федерації, з вищою освітою, одруженого, який працює водієм ТОВ «Нова Пошта», зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

-10.06.2020 року Суворовським районним судом м. Одеси за ч.2 ст.286, КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік із застосуванням положень ст.75, 76 КК України зі звільненням від відбування призначеного основного покарання з випробуванням на строк 2 роки,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлених обставин судом 1-ої інстанції

Вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 27 травня 2022 року ОСОБА_10 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки.

На підставі ст.75 КК України, ОСОБА_10 звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням на строк (три) роки.

Відповідно до ст. 76 КК України, на ОСОБА_10 покладені обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти цей орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 10.06.2020 року (справа №523/13790/19, провадж.№1-кп/523/669/20), який набрав законної сили 22.09.2020 року та за яким ОСОБА_10 засуджений за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік, із застосуванням положень ст.75, 76 КК України зі звільненням від відбування призначеного основного покарання з випробуванням на строк 2 роки, - вирішено виконувати самостійно.

Запобіжний захід не обирався.

Вирішено питання стосовно речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Оскарженим вироком встановлено, що 09.02.2018 року, приблизно об 11:30 годині, ОСОБА_10 , керуючи технічно справним автомобілем «Mercedes-Benz», номерний знак НОМЕР_1 , уважним не був, за дорожньою обстановкою не стежив, рухаючись заднім ходом по тротуару з боку проїзної частини Десантного бульвару до магазину «Точка», розташованого біля будинку №16 в м. Одесі, не переконався в тому, що це буде безпечно і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, для забезпечення безпеки руху за допомогою до інших осіб не звернувся, в результаті чого скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_12 , яка знаходилась на зазначеному тротуарі позаду автомобіля у вертикальному положенні.

Своїми діями ОСОБА_10 допустив порушення вимог п.п.2.3.б, 10.9 «Правил дорожнього руху» України, які вказують на те, що:

п.2.3.б. «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

п.10.9 Під час руху транспортного засобу заднім ходом водій не повинен створювати небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху. Для забезпечення безпеки руху, він у разі потреби повинен звернутися за допомогою до інших осіб».

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, пішохід ОСОБА_12 отримала тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми - крововиливи в м`які тканини голови, крововиливи під м`які мозкові оболонки; закритої травми тулуба - синці тулуба, переломи лівої ключиці, грудини, правих та лівих ребер з розривами плеври, крововиливи в плевральні порожнини, переломи 2, 4-9-го грудних хребців, 4,5-го поперекових хребців; закритої травми тазу - переломи кісток тазу, крижі з крововиливами в м`які тканини порожнини малого тазу; закритого перелому кісток лівого передпліччя, які призвели до травматичного шоку, від якого 09.02.2018 року настала смерть ОСОБА_12 у лікувальному закладі.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали

Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції прокурор Суворовської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_11 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вирок з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування закону, який не підлягав застосуванню та невідповідністю призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Просив ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки.

На підставі ч.4 ст.70 КК України, шляхом часткового складання призначених покарань, призначити ОСОБА_10 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що суд першої інстанції безпідставно врахував в якості обставини, що пом`якшує покарання - щире каяття обвинуваченого, яке на думку прокурора носить формальний характер з метою уникнення обвинуваченим справедливого покарання.

Прокурор вважає, що судом першої інстанції не надана належна оцінка тому, що 10.06.2020 року ОСОБА_10 був засуджений за вчинення аналогічного кримінального правопорушення, яке мало місце 22.02.2019 року, що свідчить про його небезпечність для суспільства.

Прокурор вказав на те, що зміст ст.70 КК України не передбачає самостійного виконання вироків, що свідчить про порушення судом першої інстанції вимог кримінального закону.

Крім того, прокурор не погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість звільнення ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням, оскільки останній вчинив два тяжких кримінальні правопорушення, які хоч і є необережними, однак в результаті кожного з них настала смерть осіб.

За таких обставин прокурор вважає, що призначене судом першої інстанції покарання є несправедливим через його м`якість і недостатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Прокурор відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вирок частково з підстав невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що 10.06.2020 року ОСОБА_10 був засуджений за вчинення аналогічного кримінального правопорушення, яке мало місце 22.02.2019 року, що свідчить про його небезпечність для суспільства.

Крім того, суд залишив поза увагою характер та обсяг допущених обвинуваченим грубих порушень ПДР в результаті яких, з урахуванням попереднього вироку, настала смерть двох осіб.

За таких обставин прокурор вважає, що призначене судом першої інстанції покарання ОСОБА_10 без реального позбавлення волі не сприятиме запобіганню вчиненню нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху як обвинуваченим так і іншими особами.

Позиції учасників апеляційного провадження

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор ОСОБА_8 підтримав вимоги своєї апеляційної скарги та частково підтримав вимоги апеляційної скарги прокурора Суворовської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_11 .

Обвинувачений ОСОБА_10 та його захисник ОСОБА_9 заперечували проти задоволення апеляційних скарг, просили залишити оскаржений вирок без змін.

Потерпіла ОСОБА_13 в судове засідання апеляційного суду не з`явилася, по телефону повідомила про те, що не вважає себе потерпілою та просила провести апеляційний розгляд без її участі.

Положеннями ч.4 ст.405 КК України встановлено, що неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників апеляційного розгляду, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки фактичні обставини вчинення злочину, встановлені судом першої інстанції, а також доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_10 та правильність кваліфікації його дій за ч.2 ст.286 КК України, в апеляційних скаргах прокурорів не оспорюються, апеляційний суд не переглядає оскаржений вирок в цій частині.

За результатами апеляційного розгляду апеляційний суд приходить до висновку про те, що призначаючи обвинуваченому ОСОБА_10 покарання, суд першої інстанції не дотримався вимог статей 50, 65 КК України.

При цьому апеляційний суд визнає слушними доводи прокурора відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_8 , викладені в його апеляційній скарзі та проголошеними ним під час апеляційного розгляду про те, що, з огляду на вік та стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_10 , призначене йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років є занадто суворим.

Відповідно до ст.65 КК України - особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.

Статтею 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

З оскарженого вироку убачається, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_10 покарання врахував характер і обставини вчиненого ним злочину, зміст й обсяг допущених ним порушень правил безпеки дорожнього руху та те, що скоєне ним кримінальне правопорушення відноситься до категорії необережних тяжких злочинів, невідворотність наслідків, що призвели до настання смерті ОСОБА_12 , а також заяву потерпілої ОСОБА_13 про відсутність претензій будь-якого характеру до підсудного у зв`язку з відшкодуванням ним збитків, стан здоров`я підсудного і характеризуючи його особу дані.

Також, суд першої інстанції врахував те, що обвинувачений ОСОБА_10 свою провину визнав та завдані ним потерпілій ОСОБА_13 збитки відшкодував у повному обсязі; є особою похилого віку і громадянином Російської Федерації, має посвідку на постійне проживання в Україні; одружений, забезпечений місцем реєстрації в Одеській області й місцем проживання в м. Одесі та працює водієм ТОВ «Нова Пошта», де характеризується позитивно; будь-якими психічними захворюваннями не страждає, але має ряд відповідних захворювань; в теперішній час засуджений за вчинення аналогічного кримінально-протиправного діяння проти безпеки руху за вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 10.06.2020 року (щодо події, які мали місце 22.02.2019 року), сукупність чого свідчить про його схильність до порушень правил безпеки дорожнього руху.

При цьому суд першої інстанції зазначив, що вказані обставини одночасно обумовлюють можливість виправлення обвинуваченого в умовах суспільства.

За приписами ст.66 КК України, обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_10 , суд першої інстанції врахував щире каяття та добровільне відшкодування завданого збитку, та зазначив про відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора Суворовської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_11 про відсутність пом`якшуючої покарання ОСОБА_10 обставину - щире каяття, оскільки останній під час досудового розслідування та судового розгляду вину у вчиненому злочині визнавав повністю, каявся та добровільно відшкодував потерпілій завдані збитки.

У свою чергу апеляційний суд звертає увагу на похилий вік обвинуваченого ОСОБА_10 - 66 років та наявність у нього захворювань, а саме: ішемічна хвороба, дифузний кардіосклероз 2-го ступеня, розповсюджений остеохондроз хребта, больовий і компенсований синдром, компресійний перелом з ознаками консолідації, ЖКБ, хронічний холоцестит, хронічний панкреатит та інші. На теперішній час є непрацездатним.

За таких обставин, враховуючи відомості про особу обвинуваченого, його вік, стан здоров`я, наявність обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченому та відсутність обставин, які обтяжують покарання, апеляційний суд вважає за можливе призначити обвинуваченому ОСОБА_10 мінімальне покарання, передбачене санкцією ч.2 ст.286 КК України, у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

При цьому, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, який вважав за необхідне призначити обвинуваченому додаткове покарання, передбачене санкцією ч.2 ст.286 КК України - позбавлення права керування транспортними засобами на строк два роки, оскільки ОСОБА_10 , здійснюючи управління джерелом підвищеної небезпеки, допустив грубі порушення вимог Правил дорожнього руху України, що призвело до загибелі особи.

Разом з тим, апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи апеляційних скарг прокурорів про те, що суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_10 покарання із застосуванням положень ст.75 КК України, неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до положень ч.6 ст.368 КПК України, обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з положеннями частин 5, 6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються судами при застосуванні таких норм права.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 09 жовтня 2018 року у справі № 756/4830/17-к вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно з положеннями ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Вирішуючи питання про застосування до обвинуваченого ст.75 КК України, суд повинен належним чином дослідити та оцінити всі обставини, які мають значення для прийняття рішення, й застосовувати вказаний кримінальний закон лише в тому разі, коли для цього є умови та підстави, про що в судовому рішенні мають бути викладені докладні мотиви.

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 12 березня 2019 року у справі № 520/3854/17 вказала про те, що за тих самих даних про особу засудженого та обставин, які пом`якшують покарання, звільнення особи від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

На думку апеляційного суду, суд першої інстанції не дотримався зазначених вимог закону, звільнивши ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням, не навів переконливих доводів на обґрунтування прийнятого рішення про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання.

Зокрема, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції не навів достатніх мотивів звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст.75 КК України, а застосувавши зазначену правову норму, допустив неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, а саме - застосував закон, який не підлягав застосуванню, що призвело до безпідставного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Мотивуючи своє рішення про застосування положень статті 75 КК України при призначенні ОСОБА_10 покарання, суд першої інстанції зазначив, що, досліджені під час судового розгляду обставини і характер, невідворотність наслідків і суспільна небезпечність доведеного обвинувачення, характеризуючі дані про особу обвинуваченого ОСОБА_10 , обумовлюють можливість його виправлення в умовах суспільства.

В свою чергу апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції формально враховано тяжкість злочину та не в повній мірі взяті до уваги відомості про особу обвинуваченого, не надано оцінки низці обставин, які мають значення для застосування ст.75 КК України.

Так, ОСОБА_10 вчинив необережний злочин, який відповідно до положень ст.12 КК України є тяжким.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки відомостям про особу обвинуваченого, який 10.06.2020 року був засуджений вироком Суворовського районного суду м. Одеси за вчинення аналогічного кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, яке мало місце 22.02.2019 року та призвело до смерті особи, що свідчить про його небезпечність для суспільства.

Крім того, дослідивши оскаржений вирок, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції, не в повній мірі врахував характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що дії ОСОБА_10 були направлені на грубе порушення правил безпеки дорожнього руху з використанням джерела підвищеної небезпеки - автомобіля, а також те, що від вказаних дій настала смерть особи.

Той факт, що обвинувачений щиро розкаявся та відшкодував завдані потерпілій збитки, на думку апеляційного суду не є достатніми мотивами для обґрунтування висновку про можливість його виправлення без відбування покарання та звільнення обвинуваченого від його відбування з випробуванням.

Апеляційний суд вважає, що, навіть попри вчинення ОСОБА_10 злочину за необережності, враховуючи тяжкість наслідків у виді загибелі особи, а також те, що ОСОБА_10 на теперішній час засуджений за вчинення аналогічного злочину, від якого також наступила смерть особи, відсутні підстави стверджувати, що обмеження порядку реалізації кримінальної відповідальності наглядовими та соціально-виховними заходами буде очевидно недостатнім для реальної корекції соціальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_10 та запобігання вчинення ним нових злочинів.

Без відбування обвинуваченим покарання такі заходи не здатні забезпечити реалізацію визначеної у ст.50 КК України мети, захистити права і свободи інших осіб від протиправних посягань, а відтак застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_10 статті 75 КК України не сприятиме досягненню справедливого балансу між його правами та свободами й інтересами держави та суспільства.

На думку апеляційного суду, призначене ОСОБА_10 судом першої інстанції покарання з випробуванням за встановлених обставин не зможе забезпечити реалізацію цілей покарання та негативно вплине на сприйняття суспільством необхідності дотримуватися Правил дорожнього руху та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень іншими водіями.

При цьому, покарання повинно володіти силою впливу та стримування, що полягає не у жорстокості, а у невідворотності відповідальності, що відповідає вимогам ст.65 КК України.

Відповідно до ст.ст. 3, 27 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Однією з важливих гарантій здійснення проголошеного статтями 3 і 27 Конституції права людини на життя і здоров`я є беззастережне виконання судами вимог кримінально-процесуального закону щодо забезпечення прав потерпілих від зазначених злочинів.

Відповідно до ст.68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до ст.1 КК України - Кримінальний кодекс України, між іншим, має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина від злочинних посягань, а також запобігання злочинам.

За таких обставин висновок суду про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_10 без відбування покарання та звільнення його від відбування покарання на підставі ст.75 КК України, не ґрунтується на досліджених обставинах кримінального провадження та вимогах закону, а тому апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції застосований закон про кримінальну відповідальність, який не підлягає застосуванню.

На думку апеляційного суду, призначення ОСОБА_10 покарання без застосування положень ст.75 КК України, необхідне з метою виправлення та перевиховання обвинуваченого, попередження вчинення останнім нових кримінальних правопорушень у майбутньому, охорони прав і свобод громадян, встановленого правопорядку, забезпечення зміцнення законності, сприяння запобігання кримінальним правопорушенням, виховання у дусі точного та неухильного додержання Конституції та законів України, поваги до прав, свобод, честі й гідності інших громадян, а також відповідальності перед суспільством.

У своїй апеляційній скарзі прокурор Суворовської окружної прокуратури м.Одеси ОСОБА_11 просив апеляційний суд ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 визнати винуватим у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що оскарженим вироком суду першої інстанції ОСОБА_10 вже був визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. При цьому в самій апеляційній скарзі прокурором не оспорюється доведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому злочину, кваліфікація його дій за ч.2 ст.286 КК України.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про те, що дана вимога прокурора не підлягає задоволенню.

Також, вимоги апеляційної скарги прокурора Суворовської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_11 про те, що ОСОБА_10 необхідно призначити остаточне покарання шляхом складання призначених покарань за даним вироком та вироком Суворовського районного суду м.Одеси від 10 червня 2020 року, апеляційний суд вважає необґрунтованим з огляду на таке.

Так, відповідно до матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_10 раніше був засуджений вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 10 червня 2020 року за ч.2 ст.286, ст.ст.75, 76 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік та зі звільненням від відбування призначеного основного покарання з випробуванням строком на 2 роки.

Апеляційний суд зазначає, що у даному кримінальному провадженні ОСОБА_10 вчинив злочин, передбачений ч.2 ст.286 КК України, 09 лютого 2018 року, тобто до постановлення вироку Суворовського районного суду м. Одеси від 10 червня 2020 року.

Відповідно до ч.4 ст.70 КК України, за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

В свою чергу апеляційний суд звертає увагу на висновок Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду, викладений у постанові від 15 лютого 2021 року у справі № 760/26543/17 , з якого убачається, що, якщо до особи, котра вчинила кримінальне правопорушення, вироком суду було застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням, а потім було встановлено, що вона винна ще й в інших злочинах, вчинених до постановлення цього вироку, в таких випадках питання про відповідальність особи за сукупністю вчинених нею кримінальних правопорушень має вирішуватись в залежності від того, чи залишається незмінним попередній вирок, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням, на момент постановлення нового вироку, і яке рішення приймає суд у новому вироку щодо покарання за злочини, вчинені до постановлення попереднього вироку.

У випадку, коли попередній вирок залишився незмінним і прийняте в ньому рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням зберігає свою законну силу, а новим вироком особі призначається покарання, яке вона має відбувати реально, положення ч. 4 ст. 70 КК щодо призначення остаточного покарання особі з урахуванням попереднього вироку не застосовуються, а кожний вирок - попередній, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням, та новий, за яким їй призначено покарання, що належить відбувати реально - виконуються самостійно.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що відсутні підстави для застосування положень ч.4 ст.70 КК України при призначення обвинуваченому ОСОБА_10 покарання.

Під час апеляційного розгляду, захисник просив апеляційний суд врахувати, що, відповідно до матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_10 хворіє на ішемічну хворобу, дифузний кардіосклероз 2-го ступеня, розповсюджений остеохондроз хребта, больовий і компенсований синдром, компресійний перелом з ознаками консолідації, ЖКБ, хронічний холоцестит, хронічний панкреатит та інші. На теперішній час є непрацездатним.

В свою чергу апеляційний суд зазначає, що відповідно до ч.2 ст.84 КК України, особа, яка після вчинення злочину або постановлення вироку захворіла на іншу тяжку хворобу, що перешкоджає відбуванню покарання, може бути звільнена від покарання або від подальшого його відбування. При вирішенні цього питання суд враховує тяжкість вчиненого злочину, характер захворювання, особу засудженого та інші обставини справи.

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 «Про практику застосування судами законодавства про звільнення від відбуття покарання засуджених, які захворіли на тяжку хворобу» від 28.09.1973 року звільнення від відбуття покарання через хворобу з місць позбавлення волі може бути застосоване судом до тих засуджених, які захворіли під час відбуття покарання і ця хвороба перешкоджає відбувати покарання, тобто у випадках, коли подальше утримання в місцях позбавлення волі загрожує їх життю або може призвести до серйозного погіршення здоров`я чи інших тяжких наслідків.

Відповідно до наказу МОЗ України № 1348/5/572 «Про затвердження Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі» від 15 серпня 2014 року, питання про звільнення засуджених від відбування покарання за хворобою вирішуються на стадії виконання вироків на підставі акту огляду медико-соціальної експертної комісії (МСЕК).

На підставі викладеного апеляційний суд зазначає, що обвинувачений ОСОБА_10 та його захисник мають право звернутися до суду з клопотанням про звільнення його від відбування покарання за хворобою, відповідно до ст.537 КПК України, що в подальшому може бути вирішено судом під час виконання вироку відносно нього.

Згідно з п.3 ч.1 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Положеннями ч.1 ст.409 КПК України передбачені підстави для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, в тому числі і неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність.

Згідно з положеннями ст.413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є зокрема застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 420 КПК України підставою для скасування вироку суду першої інстанції і ухвалення нового вироку судом апеляційної інстанції є неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

З урахуванням наведеного апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційних скарг прокурорів, в зв`язку з чим вирок суду підлягає скасуванню в частині призначення ОСОБА_10 покарання, з ухваленням нового вироку.

Керуючись ст. 370, 376, 404, 405, 407, 409, 413, 414, 420, 421, 532 КПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги прокурора Суворовської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_11 та прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_8 - частково задовольнити.

Вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 27 травня 2022 року, яким ОСОБА_10 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України - скасувати в частині призначення покарання.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_10 призначити покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

Вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 10.06.2020 року (справа №523/13790/19, провадж.№1-кп/523/669/20), який набрав законної сили 22.09.2020 року та за яким ОСОБА_10 засуджений за ч.2 ст.286, ст.ст.75, 76 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік, зі звільненням від відбування призначеного основного покарання з випробуванням строком на 2 роки, - виконувати самостійно.

В іншій частині оскаржений вирок залишити без змін.

Строк відбування покарання засудженому відраховувати з моменту звернення вироку до виконання.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Копії вироку після його проголошення негайно вручити засудженому ОСОБА_10 , прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4