Справа № 159/2531/21 Провадження №11-кп/802/106/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч. 2 ст. 125 КК України. Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 березня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_9 на вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 10 серпня 2022 року щодо ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В:

Згідно з вироком суду ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Олеськ Любомльського району Волинської області, зареєстрованого у АДРЕСА_1 , мешканця АДРЕСА_2 , із середньою освітою, механіка ТзОВ «ТОП АГРО ТРАНС», відповідно до ст.89 КК України не судимого,

засуджено за ч.2 ст.125 КК України із призначенням покарання у виді штрафу в розмірі 100 (сто) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (одну тисячу сімсот) гривень.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 про відшкодування моральної шкоди задоволений частково. Стягнуті з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_9 моральна шкода в розмірі 10000 (десять тисяч) гривень та витрати на правову допомогу в розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень.

Вироком вирішена доля речових доказів.

Відповідно до вироку суду ОСОБА_7 визнаний винним і засуджений за те, що 01 березня 2021 року близько 20 год 00 хв він, перебуваючи на території подвір`я житлового будинку АДРЕСА_3 , у ході раптово виниклої суперечки з ОСОБА_9 на ґрунті особистих неприязних відносин, усвідомлюючи суспільно небезпечний та протиправний характер своїх дій, умисно наніс йому один удар кулаком в ділянку обличчя, в результаті чого спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді гематоми в ділянці верхньої губи справа, правого кута рота, правої щоки з садном слизової верхньої губи, які за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

У поданій апеляційній скарзі обвинувачений оскаржує судове рішення з мотивів його незаконності та необґрунтованості. Вказує на недоведеність його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, а тому просить вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким виправдати його у вчиненні вказаного кримінального проступку.

Не погоджуючись із судовим рішенням, потерпілий просить його скасувати, призначити ОСОБА_7 за ч.2 ст.125 КК України покарання у виді 240 (двохсот сорока) годин громадських робіт та стягнути з обвинуваченого на його користь 20000 (двадцять тисяч) гривень моральної шкоди та 23000 (двадцять три тисячі) гривень витрат на правову допомогу.

Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного судового рішення та доводи апеляційних скарг, обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляцію сторони захисту у повному обсязі і заперечили апеляцію потерпілого, міркування потерпілого, який подану ним апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі і заперечив апеляцію сторони захисту, прокурора, який покладався на розсуд суду, дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Положення ст.94 КПК України регламентують, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні усіх обставин кримінального провадження, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Із цього випливає, що суд при розгляді кримінального провадження повинен дослідити як ті докази, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності для вирішення питань, зазначених у ст.368 КПК України.

Місцевим судом правильно встановлені фактичні обставини кримінального провадження та зроблений обґрунтований висновок про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, а саме: умисному легкому тілесному ушкодженні, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

У поданій апеляції обвинувачений вказує, що його вина у вчиненні кримінального правопорушення не доведена поза розумним сумнівом, а тому його слід виправдати у пред`явленому йому обвинуваченні, з чим не може погодитися суд апеляційної інстанції.

Згідно з обвинувальним актом 01 березня 2021 року близько 20 год 00 хв ОСОБА_7 , перебуваючи на території подвір`я житлового будинку АДРЕСА_3 , у ході раптово виниклої суперечки з ОСОБА_9 на ґрунті особистих неприязних відносин, усвідомлюючи суспільно небезпечний та протиправний характер своїх дій, умисно наніс йому один удар кулаком в ділянку обличчя, в результаті чого спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді гематоми в ділянці верхньої губи справа, правого кута рота, правої щоки з садном слизової верхньої губи, які за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я (Т.1 а.к.п.2-4).

У суді першої та апеляційної інстанцій обвинувачений свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення заперечив та пояснив, що останнім часом перебуває з потерпілим у неприязних стосунках із-за періодичних конфліктів, які виникають між їх сім`ями на побутовому ґрунті за місцем їх проживання, на той час в одному будинку, який має спільне подвір`я. Вказав, що 01.03.2021 близько 19-20 години він знаходився на території подвір`я будинку АДРЕСА_3 . Проходячи повз вхідних дверей помешкання потерпілого, побачив останнього, який висловив в його адресу вимогу, щоб він переставив свій автомобіль на інше місце. Він відмовився це зробити, повідомивши, що коли транспортний засіб буде заважати, то він його переставить. У цей час з будинку вибігла дружина потерпілого та почала на нього кричати. Почувши це, з будинку вийшла і його співмешканка. Тоді між ними виник словесний конфлікт, який продовжувався близько 10 хвилин, після чого вони розійшлися у свої домівки. Через декілька хвилин він почув звук сигналізації його автомобіля та вийшов на вулицю, щоб запитати у потерпілого, чому він вдарив у його автомобіль, однак на території подвір`я вже нікого не було. Через незначний проміжок часу до нього прийшли працівники поліції з метою з`ясувати причини конфлікту. У присутності поліцейських дружина потерпілого повідомила, що її чоловік спіткнувшись вдарив автомобіль, тобто впав на нього.

Незважаючи на невизнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, його винуватість підтверджується наявними у матеріалах кримінального провадження доказами.

У суді першої та апеляційної інстанцій потерпілий ОСОБА_9 показав, що перебуває з обвинуваченим у неприязних стосунках на побутовому ґрунті за місцем їх проживання. Будинок, у якому вони проживають, розділений на три частини: в одній частині проживають вони, а в іншій обвинувачений зі своєю сім`єю. Подвір`я будинковолодіння між ними не розділено в натурі та перебуває у спільному використанні. Зауважив, що 01.03.2021 близько 20 години, перебуваючи на подвір`ї, він попросив ОСОБА_7 переставити автомобіль, яким той користується, на інше місце, так як він фактично заблокував його гаражне приміщення, яке він використовує. Спочатку на таку вимогу обвинувачений не реагував, а потім сказав, що у разі потреби переставить транспортний засіб пізніше. В цей час з будинку вийшли його дружина та дружина обвинуваченого і між ними виник словесний конфлікт, в ході якого останній раптово, умисно наніс удар кулаком в обличчя, заподіявши тілесні ушкодження. Тоді ж вони розійшлися, і коли він проходив повз автомобіль, то випадково зачепив його, в результаті чого спрацювала сигналізація. Зайшовши у приміщення будинку, через декілька хвилин почув стукіт у вхідні двері. Його дружина повідомила, що до них приходив ОСОБА_7 і в руках тримав кусок арматури. Тоді він запропонував дружині викликати працівників поліції. Після наданих пояснень він звернувся із заявою до Ковельського РУП та за медичною допомогою до травматологічного пункту Ковельської ЦРЛ. Категорично ствердив, що тілесні ушкодження, які були на його обличчі, виникли саме від удару рукою ОСОБА_7 . Потерпілий також показав, що працівниками поліції йому було видано направлення на судово-медичну експертизу. На вимогу експерта він проходив медичне обстеження у декількох лікарів, які після обстеження встановлювали відповідний діагноз, після чого зазначені документи були ним передані експерту.

Показання потерпілого об`єктивно підтверджуються висновком судово-медичної експертизи №45 від 03.03.2021, яким зафіксовано тілесні ушкодження на його тілі, визначено їх ступінь тяжкості, а також викладено механізм їх походження (Т.1 а.к.п.84-86) та протоколом слідчого експерименту за його участю від 18.03.2021, під час якого ОСОБА_9 розповів та показав як обвинувачений спричинив йому тілесні ушкодження (Т.1 а.к.п.101-103).

Також показання ОСОБА_9 підтвердила в суді першої інстанції і свідок ОСОБА_10 , яка крім цього під час слідчого експерименту за її участю від 19.04.2021 відтворила події, під час яких потерпілий отримав тілесні ушкодження (Т.1 а.к.п.113-116).

Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні місцевого суду дав показання про те, що 01.03.2021 близько 20 години він зі своїми батьками перебував вдома. Батьки між собою не конфліктували, будь яких тілесних ушкоджень на обличчі батька не було. Коли вони перебували в кімнаті, то він почув, як на подвір`я заїхав автомобіль, і батько заглянувши у вікно вийшов на вулицю. Через декілька хвилин почув крики, які доносились з вулиці. Через хвилин п`ять до будинку зайшов батько, на обличчі якого були помітні тілесні ушкодження. Зі слів матері, дізнався що батька вдарили. Через деякий час до них під`їхали працівники поліції.

Допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_12 і ОСОБА_13 підтвердили, що 01.03.2021 близько 20 години вони прибули на виклик до будинку АДРЕСА_3 . Дізнались від потерпілого, що наявні у нього тілесні ушкодження умисно наніс сусід ОСОБА_7 . Для з`ясування обставин конфлікту вони спілкувались з обвинуваченим, який заперечував завдання тілесних ушкоджень потерпілому. Чи була мова про те, що ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження, падаючи на автомобіль, вони не пригадують.

У апеляційних твердженнях сторона захисту ставить під сумнів висновок судово-медичної експертизи від 03.03.2021, згідно з якою ОСОБА_7 спричинив ОСОБА_9 легкі тілесні ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи від 03.03.2021 на тілі потерпілого ОСОБА_9 виявлені тілесні ушкодження, які відносяться до категорії легких, що спричинили короткочасний розлад здоров`я у виді: гематоми у ділянці верхньої губи справа, правого кута рота, правої щоки з садном слизової верхньої губи. Вказані тілесні ушкодження могли утворитись від удару кулаком людини в час і при обставинах на які вказував потерпілий. По тілу було нанесено не менше одного удару (Т.1 а.к.п.84-86).

Крім того, при безпосередньому огляді потерпілого експертом встановлено об`єктивно: в ділянці правої губи справа, правого кута рота, правої щоки наявні гематома розміром 8х6 см світло-червоно-пурпурового кольору з явищем флуктуації при пальпації. В проекції 12 зуба на слизовій верхньої губи справа наявна садина розміром 0,3х0,2 см. червоного кольору покрите нашаруванням червоного кольору.

Як убачається із висновку експерта, потерпілий був направлений експертом до лікарів невропатолога, рентгенолога, стоматолога (Т.1 а.к.п.85) і дані консультативного заключення експерт відобразив у висновку та врахував у своїй експертизі.

Слід відмітити, що експерт був повідомлений про кримінальну відповідальність за ст.ст.384, 385 КК України та особисто оглядав потерпілого ОСОБА_9 (Т.1 а.к.п.84).

Висновок вказаної експертизи підтверджує показання потерпілого та його ж свідчення під час слідчого експерименту, а тому піддавати вищенаведені докази сумніву у апеляційного суду немає підстав.

Висновком експерта спростовуються твердження сторони захисту про те, що експерт не дав відповіді на питання чи можливе утворення гематоми у ділянці верхньої губи справа, правого кута рота, правої щоки з садном слизової верхньої губи внаслідок падіння з висоти власного зросту, так як експерт вказав у своєму висновку, що вказане тілесне ушкодження утворилось від дії тупого твердого предмету, можливо від дару кулаком людини (Т.1 а.к.п.86).

А інше тілесне ушкодження садно 5 пальця правої кисті внаслідок удару об тупий твердий предмет, можливо при падінні з висоти власного росту з прискоренням.

Отже, експертом дано відповіді на вищевказане питання та розмежовано тілесні ушкодження і з вказівкою, які могли утворитись в результаті падіння з висоти власного росту, а які від удару кулаком людини.

Суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого та вмотивованого висновку про те, що висновок експерта №45 від 03.03.2021 є належним та допустимим доказом, оскільки відсутність в матеріалах кримінального провадження медичних документів, на підставі яких сформовано висновок експерта, не відкриття цих документів стороні захисту не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону згідно ст.412 КПК України та автоматично не тягне за собою визнання висновку експерта недопустимим доказом.

Також винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, підтверджується й іншими наявними у матеріалах провадження доказами, зокрема, витягом з ЄРДР від 02.03.2021, заявами потерпілого від 01.03.2021 до правоохоронних органів та травматологічного пункту ЦРЛ Ковельського МТМО, протоколом слідчого експерименту від 18.03.2021 з фототаблицями.

У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження апеляційний суд не встановив процесуальних порушень при збиранні доказів, які ставили б їх під сумнів.

Досліджені судом докази зібрані відповідно до вимог кримінального процесуального закону, а тому визнаються належними і допустимими.

Сукупність таких досліджених судом доказів: показань потерпілого, свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_14 , висновку експерта №45 від 03.03.2021, протокол слідчого експерименту за участю потерпілого та судмедексперта від 18.03.2021, протокол слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_10 від 19.04.2021 повністю спростовують доводи апеляційної скарги про те, що потерпілий ОСОБА_9 , проходячи повз автомобіль, впав і вдарився об нього обличчям, а версія сторони захисту, на думку апеляційного суду, є нічим іншим, як способом уникнення обвинуваченим кримінальної відповідальності.

Сукупність зазначених доказів також повністю спростовує і показання обвинуваченого та свідка ОСОБА_15 , протоколи слідчих експериментів за їх участю, про те, що обвинувачений ОСОБА_7 не причетний до спричинення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 ..

Твердження захисника про те, що експерт ОСОБА_16 не ознайомлювався з протоколом слідчого експерименту є голослівними та спростовуються показаннями свідка ОСОБА_14 , який показав, що був запрошений понятим під час проведення слідчого експерименту за участю потерпілого. Потерпілий показав як саме йому було нанесено удар в обличчя в присутності експерта. Після завершення слідчого експерименту всі учасники, в тому числі й судмедексперт підписали відповідний протокол.

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого суду про те, що матеріалами провадження та зібраними доказами у їх сукупності, з точки зору їх достатності та взаємозв`язку, встановлена винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, а саме: умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, а доводи, викладені в апеляційній скарзі обвинуваченого, спростовуються вищенаведеними доказами, які були належним чином досліджені місцевим судом.

Відтак, на переконання апеляційного суду, у діях ОСОБА_7 наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги про те, що дізнання проводилось не уповноваженою особою дізнавачем ОСОБА_17 , то вони також є необґрунтованими, оскільки відповідно до постанови заступника начальника сектору дізнання Ковельського РУП ГУНП у Волинській області ОСОБА_18 від 19.03.2021 визначено групу дізнавачів, які здійснюватимуть дізнання у даному кримінальному провадженні: ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_17 .. Старшим групи дізнавачів визначено старшого дізнавача ОСОБА_17 ..

А тому такі доводи сторони захисту не беруться апеляційним судом до уваги, оскільки не відповідають матеріалам кримінального провадження.

Посилання апелянта на необхідність закриття даного кримінального провадження на підставі п.10 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку із закінченням строків досудового розслідування є безпідставними та не ґрунтуються на матеріалах провадження.

Крім того, стороною захисту під час судового розгляду було заявлено відповідне клопотання, проте ухвалою місцевого суду від 26.05.2022 в його задоволенні було відмовлено.

Так, згідно матеріалів кримінального провадження ОСОБА_7 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.125 КК України 05 березня 2021 року.

Постановою прокурора Ковельської окружної прокуратури ОСОБА_21 від 25.03.2021 строк досудового розслідування в даному кримінальному провадженні було продовжено до 05 квітня 2021 року (Т.1 а.к.п.144).

Постановою прокурора Ковельської окружної прокуратури ОСОБА_22 від 02 квітня 2021 року строк досудового розслідування в даному кримінальному провадженні продовжено до 05 травня 2021 року (Т.1 а.к.п.145-146).

До суду з обвинувальним актом щодо ОСОБА_7 сторона обвинувачення звернулась 30 квітня 2021 року, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції Ковельського міськрайонного суду (Т.1 а.к.п.1).

Отже, обвинувальний акт щодо ОСОБА_7 в даному кримінальному провадженні надійшов до місцевого суду 30 квітня 2021 року, тобто в межах строку досудового розслідування, який закінчувався 05 травня 2021 року, а тому підстави для закриття кримінального провадження на підставі п.10 ч.1 ст.284 КПК України в даному випадку відсутні.

Відповідно до вимог ст.65 КК України суд, призначаючи покарання, враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При призначенні ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції вказаних норм закону дотримався.

Місцевим судом врахована ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, який є кримінальним проступком.

Обставини, які пом`якшують чи обтяжують покарання ОСОБА_7 , судом не встановлені.

Крім того, місцевим судом взято до уваги те, що обвинувачений в порядку ст.89 КК України не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, однак вину не визнав, не розкаявся у вчиненому і збитки потерпілому не відшкодував.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_9 просить призначити ОСОБА_7 покарання у виді 240 (двохсот сорока) годин громадських робіт.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції враховує, що позиція потерпілої сторони у судових засіданнях не є обов`язковою для суду, натомість враховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст.65 КК України, і не має над ними юридичної переваги.

На думку апеляційного суду, враховуючи особу винного, який в порядку ст.89 КК України не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, вчинив кримінальний проступок, однак вину не визнав, не розкаявся у вчиненому і збитки потерпілому не відшкодував, а також позицію потерпілої сторони, яка наполягала на призначенні обвинуваченому покарання у виді громадських робіт, судом першої інстанції обґрунтовано застосоване до ОСОБА_7 покарання у виді штрафу.

Таке покарання, на переконання суду апеляційної інстанції, повністю відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, буде необхідним і достатнім для виправлення та попередження вчиненню обвинуваченим нових кримінальних правопорушень.

На думку суду апеляційної інстанції, у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.

Щодо посилань, наведених в апеляційній скарзі потерпілого про те, що судове рішення підлягає зміні в частині відшкодування розміру завданої йому моральної шкоди та витрат на правову допомогу, на думку апеляційного суду, вони не ґрунтуються на законі.

Положення ч.1 ст.128 КПК України регламентують, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Приписами ч.5 ст.128 КПК України визначено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Частиною 1 статті 129 КПК України передбачено, що ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Під час апеляційного розгляду провадження встановлено, що вироком суду цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 про відшкодування моральної шкоди задоволений частково. Стягнуті з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_9 моральна шкода в розмірі 10000 (десять тисяч) гривень та витрати на правову допомогу в розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень.

Твердження потерпілої сторони про збільшення розміру відшкодування моральної шкоди апеляційний суд вважає необґрунтованими.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що розмір відшкодування моральної шкоди, визначений судом, у повній мірі відповідає обсягу та характеру, спричинених ОСОБА_9 душевних, нервових потрясінь і психічних страждань, що призвели до погіршення стану його здоров`я.

На переконання апеляційного суду, у даному випадку при вирішенні цивільного позову потерпілого місцевим судом у повній мірі взяті до уваги вказані обставини.

Щодо тверджень ОСОБА_9 про необхідність збільшення відшкодування витрат на правову допомогу до 23000 (двадцяти трьох тисяч) гривень, на думку суду апеляційної інстанції, вони є голослівними.

З матеріалів провадження вбачається, що до суду першої інстанції потерпілим був заявлений цивільний позов, у якому зазначена вартість послуг адвоката у розмірі 8000 гривень. В кінці судового розгляду суду першої інстанції потерпілий надав Акт про прийняття-передачу наданих послуг на суму 4000 гривень, який датований 27 квітня 2021 року, тобто раніше від цивільного позову, підписаного ОСОБА_9 05 травня 2021 року.

Інших підтверджуючих даних про витрати на правову допомогу у розмірі 23000 (двадцять три тисячі) гривень потерпілою стороною апеляційному суду надано не було.

Тому апеляційні доводи ОСОБА_9 з цього приводу не є підставою для зміни судового рішення в цій частині, так як вони суперечать приписам ч.2 ст.124 КПК України.

Істотних порушень норм кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.

Законних підстав для скасування вироку та задоволення апеляційних скарг з наведених у них мотивів, апеляційний суд не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 10 серпня 2022 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді