Справа № 361/6720/19 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/499/2023 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 березня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника на вирок Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 червня 2022 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , із середньо-спеціальною освітою, одруженого, маючого на утриманні неповнолітніх дітей, не інваліда, не депутата, працюючого водієм ТОВ "Фірма "Дарина", раніше не судимого,

засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік. На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування основного покарання з випробовуванням з іспитовим строком на 3 роки. та покладено відповідні обов`язки, передбачені ст. 76 КК України, а саме періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації. Скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 14.01.2019 року у справі 761/491/19, накладений на автомобіль марки «Деу Ланос» (ЗАЗ ТБ 69УО), державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_9 . Вироком вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

В С Т А Н О В И Л А:

За вироком суду, 07 січня 2019 року приблизно о 19 годині 30 хвилин ОСОБА_7 , керуючи технічно-справним автомобілем марки «Деу Ланос» (ЗАЗ ТБ 69УО), державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під час руху проїзною частиною вулиці Київської в районі будинку № 135 в м. Бровари Київської області, в смузі для руху в бік м. Києва, в порушення вимог п. 2.3 б) Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року та введених в дію з 01 січня 2002 року (далі - ПДР України), згідно з яким «для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, реагувати на її зміну» та п. 2.3 д) ПДР України, відповідно до якого «водій повинен не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху», не був уважний під час керування транспортним засобом, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, внаслідок чого своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху та, в порушення вимог п. 12.3 ПДР України, згідно з яким «у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди», під час керування транспортним засобом, маючи можливість заздалегідь виявити небезпеку для руху, яку йому становив пішохід ОСОБА_10 , який перетинав проїзну частину вулиці Київської зліва направо відносно напрямку руху автомобіля, в межах дорожньої розмітки «пішохідний перехід» на заборонений для пішоходів сигнал світлофора, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, внаслідок чого допустив наїзд керованого ним транспортного засобу на пішохода ОСОБА_10 .

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження у виді відкритої черепно-мозкової травми у вигляді перелому кісток склепіння та основи черепу з крововиливами під оболонки, в речовину та шлуночки головного мозку, від яких настала його смерть.

Грубе порушення водієм ОСОБА_7 вимог пунктів 2.3 б), 2.3 д), 12.3 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року та введених в дію з 01 січня 2002 року, перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді спричинення смерті потерпілому ОСОБА_10 .

Дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

В апеляційній скарзі захисник, не оспорюючи правильності встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, кваліфікації дій обвинуваченого, вважає що призначене судом покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі, оскільки за своїм розміром є явно несправедливим через суворість, та просить змінити вирок суду в частині призначеного покарання та визначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.286 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі без застосування додаткового покарання та на підставі ст.75 КК України звільнити його від відбування призначеного покарання з іспитовим строком 1 рік.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає про те, що поза належною увагою суду залишилися наявність пом`якшуючих покарання обставин та позитивні дані про особу обвинуваченого, що призвело до призначення покарання у виді позбавлення волі не у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч.2 ст.286 КК України, а у вироку не наведені мотиви визначення терміну іспитового строку у максимальному розмірі.

Вважає, що суд, призначаючи додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом на 1 рік, не врахував тих обставин, що ОСОБА_7 за спеціальністю є водієм, позитивно характеризується за місцем роботи, а також обставин вчинення кримінального правопорушення, за якими перед ДТП ОСОБА_7 рухався з дозволеною швидкістю з пасажирами і єдиний пункт ПДР який він порушив полягає в тому, що він не був уважний. Окрім того, судом не врахована поведінка потерпілого, який переходив проїзну частину автодороги на забороняючий сигнал світлофора у стані сильного алкогольного сп`яніння, а також позицію потерпілої, яка не наполягала на суворому покаранні для ОСОБА_7 та позбавлення його права керування транспортними засобами.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, правильність кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України, сторонами у апеляційному порядку не оскаржується та в силу вимог ч.2 ст. 394 КПК України не є предметом розгляду суду апеляційної інстанції.

Покарання обвинуваченому за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 5 років позбавлення волі судом призначено з дотриманням вимог ст.ст. 50,65 КК України з урахуванням характеру та ступеню суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, особи обвинуваченого та обставин, що пом`якшують покарання.

Доводи апеляційної скарги про несправедливість призначеного покарання внаслідок суворості, а також занадто тривалого терміну іспитового строку при застосуванні ст.75 КК України , колегія суддів вважає необґрунтованими.

Згідно із ст.414 КПК України , невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання , яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею(частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Проте, на переконання колегії суддів, у цьому кримінальному провадженні судом не було порушено загальних засад призначення покарання.

Так, призначаючи особі покарання, суд зважив на тяжкість вчинених злочинів та урахував дані про особу винного і призначив основне покарання не в максимальних межах санкції статті, за якою його засуджено.

Доводи захисника про неврахування судом при призначенні покарання усіх даних про особу винного спростовуються матеріалами кримінального провадження, а, на переконання колегії суддів, призначене покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є співмірним характеру протиправних дій, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів і не сприймається як явно несправедливе внаслідок його суворості.

Так, при призначенні основного і додаткового покарання суд врахував, що ОСОБА_7 раніше не судимий, вчинив тяжкий злочин, який хоч і є необережним, однак становить підвищену суспільну небезпеку, на обліках у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, має постійне місце проживання та реєстрації, на його утриманні перебуває двоє неповнолітніх дітей, працює водієм, має позитивну характеристику з місця роботи, щиро розкаявся у вчиненому та добровільно відшкодував завдані збитки, відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Доводи апеляційної скарги захисника про неврахування судом даних про перебування загиблого у стані сильного алкогольного сп`яніння під час ДТП та про позицію потерпілої є безпідставними, оскільки матеріали судового кримінального провадження не містять такої інформації.

Повною мірою врахувавши визначені законом обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про можливість досягти мети виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства і визначив тривалість іспитового строку, використавши дискреційні повноваження, надані йому законом України про кримінальну відповідальність.

Доводи захисника щодо неправомірності застосування додаткового покарання до обвинуваченого у виді позбавлення права керування транспортними засобами на 1 рік, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки внаслідок вчинення ним кримінального правопорушення , пов`язаного з грубим недотриманням Правил дорожнього руху , була позбавлена життя людина.

Порушень норм кримінального процесуального законодавства, які б могли слугувати підставами для зміни чи скасування вироку, не встановлено.

За таких обставин вирок є законним.

Керуючись ст.404,405,407,419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення, а вирок Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 червня 2022 року щодо ОСОБА_7 - без зміни.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Суддя: Суддя: Суддя: