Іванівський районний суд Одеської області
Справа № 499/398/22
Провадження № 1-кп/499/10/23
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2023 року смт Іванівка

Іванівський районний суд Одеської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 , учасників кримінального провадження: секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 (далі - також прокурор), обвинуваченого та його захисника адвоката ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, в залі суду, обвинувальний акт кримінального провадження № 60000012 за обвинуваченням ОСОБА_5 (далі - також обвинувачений, особа), ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця селища Петрівка, Іванівського (нині Березівського) району, Одеської області, зареєстрованого в будинку АДРЕСА_1 , непрацюючого, який має базову середню освіту, вдівця, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 185 Кримінального кодексу України(далі - також КК),

В С Т А Н О В И В:

1.Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним та стаття (частини статті) КК, яка передбачає кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа таке.

02 лютого 2022 року приблизно о 15 годині 00 хвилин, обвинувачений, будучи засудженим Іванівським районним судом Одеської області вироком від 03 червня 2021 року (далі - також вирок від 03 червня 2021 року) за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною 3 статті 15, частиною 3 статті 185, частиною 3 статті 185 КК, в період іспитового строку, належних висновків не зробив, на шлях виправлення не став, та з метою направленою на викрадення чужого майна, повторно, умисно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи протиправність своїх дій, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, проходячи повз приміщення будівельного магазину «Строймаркет», розташованого в будинку 7, по вулиці Центральна, селища Петрівка, Березівського (колишнього Іванівського) району, Одеської області (далі - також магазин), помітив належну ОСОБА_6 (далі - також потерпілий) кутову шліфувальну машину марки «Sturm model AG9012M» (далі - також майно, шліфувальна машина), яка була увімкнена в переносний електричний подовжувач, й реалізуючи свій корисливий умисел, переконавшись, що його дії є непомітними для інших осіб, від`єднавши шліфувальну машину від електричного подовжувача, вчинив таємне викрадення майна, загальною вартістю 1109 гривень, яким в подальшому розпорядився на власний розсуд.

За таких фактичних обставин особа обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 185 КК - таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно.

2.Учасники судового провадження висловили таке.

Обвинувачений у вчиненому діянні визнав себе винним повністю, підтвердив у своїх свідченнях сутність пред`явленого йому обвинувачення, мотив і спосіб вчинення інкримінованого діяння, а також додатково показав, що вчинене відбулося через неможливість знайти кошти на проживання, раніше вчиняв подібне, розкаюється у вчиненому.

Потерпілий в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити без його участі, визнати обвинуваченого винним, та призначити останньому покарання за розсудом суду (а.с. 23).

Представник органа з питань пробації, належним чином повідомлена про дату, час і місце в судове засідання не прибула, направивши до суду досудову доповідь щодо обвинуваченого, що за правилами частини 3 статті 327 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) не перешкоджає судовому розгляду.

3.Докази на підтвердження встановлених судом обставин такі.

За відсутності заперечень учасників судового провадження, добровільності їх позиції, сумнівів у правдивості свідчень обвинуваченого, суд, у порядку встановленому статтею 349 КПК, обмежив судовий розгляд допитом обвинуваченого та дослідженням, що характеризують його особу документів, визнавши недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються й правильно розуміються.

Обвинувачений повністю визнав себе винним в обсязі пред`явленого йому обвинувачення. Під час допиту обвинувачений детально розповів про обставини вчинення кримінального правопорушення та щиро розкаявся у вчиненому, не піддавши сумніву обставини викладені в обвинувальному акті, зокрема, місця, часу, мотиву, мети і способу здійснення викрадення, а також характеристики та вартості майна, яким він заволодів.

Вироком від 03 червня 2021 року обвинувачений визнаний винним у вчиненні 25 травня 2019 року кримінальних правопорушень передбачених частиною 3 статті 15, частиною 3 статті 185, частиною 3 статті 185 КК, та йому призначено остаточне покарання у виді 5 років позбавлення волі, якого на підставі статей 75, 76 КК звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки.

Одеський апеляційний суд, ухвалою від 13 жовтня 2021 року вирок від 03 червня 2021 року в частині призначеного обвинуваченому остаточного покарання, залишив без змін.

Іванівський районний суд Одеської області вироком від 15 червня 2022 року визнав обвинуваченого винним у вчиненні 06 грудня 2021 рокукримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 185, та призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік 5 (п`ять) місяців, й на підставі частини 1 статті 71 КК шляхом часткового складання покарань, призначених за цим та вироком від 03 червня 2021 року, призначив обвинуваченому остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 5 (п`ять) місяців(далі - також вирок від 15 червня 2022 року).

Протокол затримання особи свідчить, що 29 вересня 2022 року обвинувачений фактично затриманий задля виконання вироку від 15 червня 2022 року.

Іванівський районний суду Одеської області ухвалою від 24 жовтня 2022 року задовольнив клопотання прокурора та тимчасово залишив обвинуваченого у Державній установі «Одеський слідчий ізолятор» на час розгляду Іванівським районним судом Одеської області цієї справи кримінального провадження (далі - також ухвала від 24 жовтня 2022 рокуа.с. 53-54).

4.Мотиви призначення покарання та обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання такі.

Повторністю кримінальних правопорушень визнається вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу (частина 1 статті 32 КК).

Сукупністю кримінальних правопорушень визнається вчинення особою двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених різними статтями або різними частинами однієї статті Особливої частини цього Кодексу, за жодне з яких її не було засуджено. При цьому не враховуються кримінальні правопорушення, за які особу було звільнено від кримінальної відповідальності за підставами, встановленими законом (частина 1 статті 33 КК).

За правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу (частина 4 статті 70 КК).

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику у справах про злочини проти власності» від 06.11.2009 № 10, суд роз`яснив, що в разі вчинення декількох посягань на власність перший злочин за відсутності інших кваліфікуючих ознак належить кваліфікувати за частиною першою відповідної статті, а інші як вчинені повторно - за іншими частинами відповідних статей КК. Неодноразове незаконне вилучення чужого майна чи заволодіння ним, що складається із тотожних діянь, які мають загальну мету та із самого початку охоплюються єдиним злочинним наміром на заволодіння конкретним майном, слід розглядати як один продовжуваний злочин.

У пунктах 7, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.06.2010 № 7 «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки», суд роз`яснив, якщо злочини, які утворюють повторність відповідають одному і тому ж складу злочину (наприклад крадіжки, поєднані з проникненням в житло), їх кваліфікація здійснюється за однією статтею або частиною статті Особливої частини Кримінального кодексу України. У таких випадках повторність злочинів повинна зазначатися в процесуальних документах, які стосуються обвинувачення особи, як кваліфікуюча ознака відповідних злочинів. Згідно з частиною першою статті 33 КК сукупністю злочинів визнається вчинення особою двох або більше злочинів, передбачених різними статтями або різними частинами однієї статті Особливої частини цього Кодексу, за жоден із яких її не було засуджено.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд звернув увагу судів на те, що передбачені законом правила призначення покарання за сукупністю злочинів (ст. 70 КК) застосовуються у випадках самостійної кваліфікації вчиненого як за різними статтями, так і за різними частинами однієї статті кримінального закону, якими передбачено відповідальність за окремі склади злочинів і які мають самостійні санкції. За цими ж правилами призначається покарання і в разі вчинення особою діянь, частина яких кваліфікується як закінчений злочин, а решта - як готування до злочину чи замах на нього. За окремими епізодами злочинної діяльності або за окремими пунктами статті (частини статті) КК, які не мають самостійної санкції, покарання не призначається.

У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд роз`яснив, що коли після постановлення вироку у справі буде встановлено, що засуджений винен ще в кількох злочинах, одні з яких вчинено до, а інші - після постановлення першого вироку, покарання за останнім за часом вироком призначається із застосуванням як ст. 70, так і ст. 71 КК: спочатку - за правилами ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, вчинених до постановлення першого вироку; після цього - за правилами ч. 4 ст. 70 КК; потім - за сукупністю злочинів, вчинених після постановлення першого вироку; і остаточно - за сукупністю вироків.

Суд зазначає, що передбачені статтею 70 КК правила призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень застосовуються лише у випадках самостійної кваліфікації вчиненого як за різними статтями, так і за різними частинами однієї статті кримінального закону, якими передбачено відповідальність за окремі склади кримінальних правопорушень і які мають самостійні санкції. За окремими епізодами злочинної діяльності або за окремими пунктами статті (частини статті) КК, які не мають самостійної санкції, покарання не призначається.

Отже, за умови вчинення декількох самостійних тотожних кримінальних правопорушень, що кваліфікуються за однією частиною однієї статті, наприклад частиною 2 статті 185 КК, покарання за вироком суду застосовується до особи, визнаної винною в їх вчиненні, де враховується, зокрема ступінь тяжкості кваліфікованого за цією частиною статті кримінального правопорушення, на яку впливає кількість вчинених кримінальних правопорушень, розмір заподіяної шкоди кожному з них окремих потерпілих та інші об`єктивні та суб`єктивні ознаки цих правопорушень.

Суд наголошує, що кримінально-правові норми не передбачають окремого порядку призначення покарання в разі, коли особа вчинила кілька кримінальних правопорушень до ухвалення вироку, які передбачені тією самою статтею або частиною статті Особливої частини КПК, що фактично утворює «розірвану» засудженням повторність кримінальних правопорушень й в кримінальному праві визначається як вчинення тотожних діянь.

Законодавство про кримінальну відповідальність та кримінальне процесуальне законодавство не містять положень про те, що кримінальні правопорушення, які утворюють передбачену частиною 1 статті 32 КК повторність та відповідають одному і тому самому складу кримінального правопорушення (тотожні кримінальні правопорушення), мають бути окремо кваліфіковані в резолютивній частині обвинувального вироку, і за кожне правопорушення, кваліфіковане за однією статтею або частиною статті, має бути призначене окреме покарання.

Якщо вчинені кримінальні правопорушення, крім повторності, утворюють ще й сукупність, вони відповідно до частини другої статті 33 КК повинні отримувати окрему кваліфікацію. Якщо ж кримінальні правопорушення, які утворюють повторність, відповідають одному і тому самому складу кримінального правопорушення, їх кваліфікація здійснюється за однією статтею або частиною статті Особливої частини КК. У таких випадках повторність кримінальних правопорушень повинна зазначатись у процесуальних документах, які стосуються обвинувачення особи, як кваліфікуюча ознака відповідних кримінальних правопорушень.

Натомість, в частині 4 статті 70 КК йдеться про іншу самостійну підставу призначення покарання за тими ж правилами встановленими після постановлення попереднього (останнього за часом) вироку, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні. В цьому разі не мовиться про встановлення ознак сукупності кримінальних правопорушень, оскільки за частину з них особа засуджена попереднім вироком. Зазначене обумовлює самостійну кваліфікаціюкримінальних правопорушень вчинених до ухвалення попереднього вироку, за які особа засуджується за новим вироком. Законодавець не вимагає встановлення ознак сукупності кримінальних правопорушень, за які особа засуджується за новим вироком, вчиненими до ухвалення попереднього вироку, із тими кримінальними правопорушеннями, за які вона засуджена раніше. Сукупність кримінальних правопорушень не є обов`язковою умовою застосування частини 4 статті 70 КК.

Відтак, призначення остаточного покарання на підставі та за правилами частині 4 статті 70 КК за повторності тотожних кримінальних правопорушень, кваліфікованих наприклад за частиною 2 статті 185 КК, за які особа засуджується після ухвалення обвинувального вироку, за яким визнана винуватою у вчиненні іншого кримінального правопорушення, також кваліфікованого зокрема за частиною 2 статті 185 КК, за умови, що всі кримінальні правопорушеннями вчинені до ухвалення попереднього (другого) вироку, ґрунтується на вимогах закону.

Одночасно суд зазначає, що згідно з приписами статей 50, 65 КК сукупна кримінально-правова оцінка кримінальних правопорушень(зокрема тотожних), вчинених до постановлення попереднього (останнього за часом) вироку, про частину з яких стало відомо після його ухвалення, законодавчо забезпечена виключно частиною 4 статті 70 КК, відступу від вимог якої законодавство не містить й вимагає вирішити питання про призначення остаточного покарання за спеціальними правилами цієї норми.

Оскільки судом встановлено, що обвинувачений, в період іспитового строку, на шлях виправлення не став, з корисливих мотивів, умисно, повторно, 02 лютого 2022 року, приблизно о 15 годині 00 хвилин, вчинив таємне викрадення належної потерпілому шліфувальної машини, яка знаходилася біля магазину, тому такі дії суд кваліфікує за частиною 2 статті 185 КК, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно.

Призначаючи обвинуваченому покарання, суд, виходячи з приписів статей65-68 КК,враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, визнає його щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення як обставини, що пом`якшує покарання, а також вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння як обставини обтяжуючої його провину.

Суд враховує відомості про обвинуваченого як про особу, який: має постійне місце проживання, негативно характеризується за місцем проживання, офіційно не працює, зі слів працював по найму, має базову середню освіту, не є особою з інвалідністю, на обліку у лікаря-нарколога, лікаря-психіатра не перебуває, раніше притягувалася до кримінальної відповідальності за майнові кримінальні правопорушення та висновків не зробив, про що свідчать його подальші повторні дії щодо вчинення протиправних діянь.

З урахуванням викладених вище обставин, враховуючи положення статті 65 КК про те, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для його виправлення, попередження нових кримінальних правопорушень, та досягнення інших цілей покарання, суд вважає, що зазначені обставини не дозволяють застосувати до обвинуваченого після призначення покарання положення статей 75, 76 КК. Отже, суд призначає особі покарання в межах, встановлених санкцією частини 2 статті 185 КК й з урахуванням приписів частини 4 статті 70 КК, та вважає не можливим виправлення особи без ізоляції, тому він підлягає поміщенню на певний строк до кримінально-виконавчої установи закритого типу.

5. Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухвалені вироку такі.

Суд, вирішуючи питання про початок строку відбування покарання та приймаючи рішення про залік часу частково відбутого особою покарання за попереднім вироком в строк остаточного покарання, враховує, що: 29 вересня 2022 року особа фактично затриманий задля виконання вироку від 15 червня 2022 року; ухвалою від 24 жовтня 2022 рокуособа був тимчасово залишений у Державній установі «Одеський слідчий ізолятор» на час розгляду судом цього кримінального провадження, оскільки на виконання вироку від 15 червня 2022 року його направлено до місця відбування покарання в порядку, встановленому для осіб, засуджених до позбавлення волі.

Відтак, початок строку відбування покарання особою слід обчислювати з дня ухвалення цього вироку, оскільки за цим кримінальним провадженням запобіжний захід у вигляді тримання під вартою стосовно особи не обирався, а частина відбутого ним покарання за вироком від 15 червня 2022 року, в розумінні приписів частини 5 статті 72 КК, не є строком попереднього ув`язнення, що зараховується судом у строк покарання в разі засудження особи до позбавлення волі.

Суд, зазначає, що строк з 29 вересня 2022 року до дня ухвалення цього вироку є частиною фактично відбутого особою покарання за вироком від 15 червня 2022 року, оскільки такий строк встановлений на день ухвалення вироку який зараховується в строк остаточно призначеного покарання.

Суд не ухвалює рішення про цивільний позов, який в кримінальному проваджені не поданий.

За приписами частин 5, 9 статті 100 КПК речові докази надані суду, зберігаються в суді, питання про долю речових доказів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Прокурор, за відсутності заперечень учасників судового провадження, зазначила, що майно на підставі розписки повернуте потерпілому й перебуває в його власності.

Суд не здійснює, в порядку передбаченому статтями 124-126 КПК, розподіл процесуальних витрат за відсутності їх документального підтвердження.

Суд не ухвалює рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження, оскільки стороною обвинувачення клопотання про обрання запобіжного заходу стосовно обвинуваченого не заявлялися, який реально відбуває покарання за вироком від 15 червня 2022 року.

Керуючись статтями 9, 369-371, 373-374, 377, 532 КПК, суд,

У Х В А Л И В:

ОСОБА_5 визнати винним у вчинені кримінального правопорушення передбаченого частиною 2 статті 185 Кримінального кодексу України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки 5 (п`ять) місяців.

На підставі частини 4 статті 70 Кримінального кодексу України шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за цим вироком, більш суворим покаранням, призначеним Іванівським районним судом Одеської області вироком від 15 червня 2022 року, призначити ОСОБА_5 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 5 (п`ять) місяців.

Початок строку відбування покарання стосовно ОСОБА_5 обчислювати з 15 березня 2023 року.

Зарахувати ОСОБА_5 в строк остаточного покарання час частково відбутого ним покарання за попереднім вироком Іванівського районного суду Одеської області від 15 червня 2022 року, з 29 вересня 2022 року по 15 березня 2023 року.

Вирок може бути оскаржений до Одеського апеляційного суду, через Іванівський районний суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку вручити учасникам судового провадження.

Суддя ОСОБА_7