Номер провадження: 11-кп/813/276/23
Справа № 523/1632/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , яка дії в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 21.01.2021 року в рамка кримінального провадження № 0005025, внесеного до ЄРДР 03.11.2018 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Тузли Татарбунарського району Одеської області, українця за національністю, громадянина України, зі середньою освітою, офіційно неодруженого й не працевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, у тому числі востаннє:

- 04.02.2010 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області за ч. 1, 2 ст. 309, ч. 1 ст. 307, ч. 1, 4 ст. 70 КК України до 5 років позбавлення волі з конфіскацією 1/2 частини майна, звільнився 11.02.2013 року за відбуттям строку покарання,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.

Оскаржуваним вироком ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Строк відбуття покарання визначено обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.

Також вироком вирішено питання щодо долі речових доказів.

Відповідно до оскарженого вироку, 02.11.2018 року, приблизно о 22:00 годині, ОСОБА_8 , знаходячись неподалік від будинку АДРЕСА_3 та перебуваючи у викликаному вживанням наркотичних засобів стані, у ході словесного конфлікту з раніше знайомим йому потерпілим ОСОБА_9 , діючи з мотивів особистої неприязні, з метою спричинення тілесних ушкоджень останньому, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді тілесних ушкоджень, умисно завдав не менше трьох ударів розкладним ножем, який носив при собі, в область грудної клітини потерпілого, внаслідок чого спричинив тому тілесне ушкодження у вигляді колото-різаного поранення передньої поверхні грудної клітини зліва, проникаюче в ліву плевральну порожнину, з ушкодженням правого шлуночка серця, яке супроводжувалось внутрішньою кровотечею й згідно з п.2.1.3 й) «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом Міністерства охорони здоров`я України №6 від 17.01.1995 року, відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критеріями небезпеки для життя, а також два проникаючих колото-різаних поранень задньої поверхні грудної клітини зліва, які як кожне окремо, так і в сукупності спричинили короткочасний розлад здоров`я строком понад шість, але не більше як двадцять один день, і за цією ознакою за п.2.3.3 означених «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись з оскарженим вироком, захисник ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , не оспорюючи правильності кваліфікації дій обвинуваченого та доведеності його вини у вчинені інкримінованого кримінального правопорушення, вважає зазначений вирок в частині призначення судом покарання таким, що не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, з наступних підстав:

- обвинувачений ОСОБА_8 визнав повністю свою вину, надав пояснення, підтвердив обставини, які викладені в обвинувальному акті, зазначив, що вчинив кримінальне правопорушення внаслідок протиправної поведінки потерпілого, яка виразилась в тому, що потерпілий в стані алкогольного сп`яніння систематично знущався над його дітьми, недобре ставився до матері;

- суд першої інстанції залишив поза увагою, що ОСОБА_8 повністю відшкодував завдані збитки, що підтверджується заявами потерпілого;

- в рамках вказаного кримінального провадження ОСОБА_8 виконував обов`язки, покладені на нього, на диспансерному обліку не перебуває, незважаючи на попередні судимості, протягом 6 років до кримінальної відповідальності не притягувався;

На підставі викладеного, захисник просить вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 21.01.2021 року змінити, в частині призначеного покарання та призначити ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 121 КК України покарання у виді 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України, звільнити від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки.

Крім того, 24.01.2023 року захисник ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , подала доповнення до апеляційної скарги, де зазначила, що судом першої інстнції під час судового розгляду недотримано положення ч. 3 ст. 349 КПК України, які вказують на необхідність скасування вироку та призначення нового розгляду. Так, із журналу судового засідання від 21.11.2019 року вбачається, що допитаний обвинувачений ОСОБА_8 надав показання, які свідчили про невизнання останнім фактичних обставин інкримінованого йому злочину, які викладені в обвинувальному акті при формулюванні обвинувачення.

Позиції учасників судового розгляду.

Апеляційна скарга розглядається за відсутності обвинуваченого, неявка якого з урахуванням положень ч. 4 ст. 405 КПК України не перешкоджає її розгляду. При прийнятті рішення про розгляд апеляційної скарги за відсутності обвинуваченого враховується, що апеляційним судом неодноразово направлялися повістки про виклик до суду, однак, поверталися до суду без вручення з відміткою - адресат відсутній за вказаною адресою( а.с. 74-75,81, 110, 115), а номер телефона наявний в матеріалах справи відключений. Крім того,

захисник ОСОБА_7 , яка дії в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , повідомила, що наразі у неї відсутній будь-який зв`язок з обвинуваченим.

Захисник підтримала вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача та учасників судового засідання, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку про таке.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, яке ухвалено згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим кодексом.

Системний аналіз вироку суду першої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення у повній мірі відповідає приписам наведеної норми кримінального процесуального закону.

При перевірці матеріалів провадження апеляційний суд установив, що доводи сторони захисту про істотне порушення місцевим судом вимог кримінального процесуального закону під час розгляду цим судом кримінального провадження, є необґрунтованими.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового розгляду, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих фактичних обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини в апеляційному порядку.

Згідно з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року в справі № 521/11693/16-к, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Однак дана норма не звільняє суд від обов`язку встановити обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадження та визначені ст. 91 КПК України. Тобто законодавець зобов`язує суд встановити усі обставини, що мають значення для кримінального провадження, а ст. 349 КПК України лише визначає обсяг та порядок дослідження доказів на підтвердження цих обставин. Незалежно від обсягу доказів, які досліджуватимуться судом, зокрема, внаслідок визнання недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, допит обвинуваченого здійснюється обов`язково.

З оскаржуваного вироку суду та матеріалів кримінального провадження убачається, що судовий розгляд кримінального провадження відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, у суді першої інстанції здійснений у відповідності до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

Як вбачається з журналу судового засідання та звукозапису судового засідання судом першої інстанції, з урахуванням позиції учасників провадження, було визнано недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, та визнано можливим обмежити обсяг досліджуваних доказів: допитом обвинуваченого та дослідженням доказів, що характеризують обвинуваченого.

При цьому, суд першої інстанції роз`яснив сторонам кримінального провадження положення ч. 3 ст. 349 КПК України та з`ясував, чи правильно обвинувачений ОСОБА_8 , розуміє зміст обставин справи, встановив відсутність сумнівів у добровільності його позиції щодо визнання вини та не заперечення фактичних обставин справи, а також роз`яснив останньому, що у такому випадку обвинувачений буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку (а.с. 133-135 т. 1).

Сторони кримінального провадження, в тому числі і обвинувачений ОСОБА_8 та захисник ОСОБА_7 , висловили свою згоду на розгляд кримінального провадження на підставі положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

Як установлено з журналу судового засідання, 21.11.2019 року суд першої інстанції відповідно до вимог ч. 1 ст. 351 КПК України безпосередньо здійснив допит обвинуваченого ОСОБА_8 стосовно обставин вчинення останніми інкримінованих кримінального правопорушення, які підлягають доказуванню в кримінальному провадження та визначені ст. 91 КПК України.

Таким чином, суд першої інстанції, вживши всіх необхідних заходів для того, щоб переконатися в правильності розуміння учасниками судового розгляду тих фактичних обставин, які ніким не оспорюються, та правомірно, визнавши недоцільним дослідження доказів у повному обсязі, здійснив допит обвинуваченого та встановив обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадження та визначені ст. 91 КПК України.

Відтак, доводи, викладені захисником ОСОБА_7 , щодо істотного порушення вимог КПК України, є безпідставними.

Що стосується доводів апеляційної скарги сторони стосовно недотримання судом вимог закону в частині призначення покарання обвинуваченому, то вони є необґрунтованими та фактично пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями суду).

За вимогами статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.

У статті 65 КК України визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. За змістом ст. 75 КК рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини і захистом інтересів держави й суспільства.

Положеннями ст. 75 КК передбачено, що в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, урахувавши тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Питання щодо призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (постанова Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к та 07 квітня 2021 року).

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Так, ОСОБА_8 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, який згідно з положеннями ст. 12 КК України, є тяжким кримінальним правопорушенням, санкція якого, передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років.

Обираючи обвинуваченому ОСОБА_8 захід примусу, суд першої інстанції, на виконання приписів зазначеної вище норми кримінального закону та положень судової практики, врахував: ступінь тяжкості вчиненого злочину, його підвищену суспільну небезпечність, конкретні обставини кримінального правопорушення, обставини, що пом`якшують покарання - щире каяття та сприяння розкриттю злочину і обставини, що обтяжують покарання - вчинення кримінального правопорушення у стані, викликаному вживанням наркотичних засобів, та рецедив злочинів, а також думку потерпілого про призначення засудженому не суворого покарання.

З урахуванням викладеного місцевий суд дійшов висновку про можливість призначення ОСОБА_8 мінімального покарання, передбаченого санкцією статті, за якою його було визнано винним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він ґрунтується на загальних засадах призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, з огляду на наступне.

Колегія суддів зауважує, що стаття 3 Конституції України проголошує, що людина, її життя та здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Кримінальні правопорушення проти найцінніших людських благ - життя та здоров`я особи становлять одну із найпоширеніших та визнаються одними з найнебезпечніших груп злочинних дій, які руйнують і спотворюють найцінніші блага, а також наражають на небезпеку заподіяння їм шкоди.

В цьому контексті важливе значення має правильне застосування кримінально-правових норм, що передбачають відповідальність за вчинення кримінальних правопорушень проти життя та здоров`я особи, в інтересах стабільного надійного існування та життєдіяльності нації, збереження її фізичного і морального здоров`я.

Так, апеляційний суд звертає увагу, на характер та ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, його підвищену суспільну небезпечність, конкретні обставини кримінального правопорушення, а саме: використання знаряддя вчинення кримінального правопорушення - ніж, кількість та локалізацію завданих потерпілому тілесних ушкоджень - не менше трьох ударів в область грудної клітини зліва, вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення у стані, викликаному вживанням наркотичних засобів.

Крім того, колегією суддів було ретельно вивчено особу обвинуваченого, який на диспансерному обліку в КУ «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради та в КУ «Міський психіатричний диспансер» не перебуває, забезпечений місцем реєстрації в Одеській області й місцем проживання в м. Одесі, де за наданими стороною захисту відомостями характеризується позитивно, однак, офіційно неодружений, не працевлаштований та суспільно-корисною працею не займається, постійного законного джерела прибутку не має, раніше неодноразового притягувався до кримінальної відповідальності та був засуджений за умисні кримінальні правопорушення до покарання у виді позбавлення волі, проте після звільнення за відбуттям строку покарання обвинувачений на шлях виправлення не став та вчинив нове кримінальне правопорушення в умисній формі, що свідчить про схильність обвинуваченого до протиправної поведінки, його суспільну небезпечність.

При цьому, апеляційний суд враховує також позицію потерпілого про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 не суворого покарання та відсутності претензій матеріального та морального характеру викладених у письмових заявах до суду першої інстанції, однак звертає увагу на те, що думка потерпілого, не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність. Таку правову позицію висловив Верховний Суд у складі колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у своїй постанові від 21 лютого 2019 року у справі №742/584/18.

Надаючи оцінку твердженням сторони захисту щодо необхідності врахування таких пом`якшуючих обставин, як щире каяття та сприяння розкриттю злочину, апеляційний суд зазначає, що з оскаржуваного рішення убачається, що зазначені обставини, вже було враховано судом першої інстанції при призначенні покарання, на підставі яких суд дійшов висновку про необхідність призначення покарання у мінімальних межах санкції інкримінованого ОСОБА_8 , кримінального правопорушення.

Крім того, наявності двох обставин, що пом`якшують покарання, на думку апеляційного суду, не можуть бути вирішальними обставинами, які дають підстави для застосування положень ст. 75 КК України. Такий висновок апеляційного суду відповідає правовій позиції, висловленій у постанові Першої судової Палати ККС у складі ВС від 10 серпня 2021 року по справі №235/689/20.

Таким чином, ґрунтуючись на принципах призначення покарання, визначених положеннями КПК України, приймаючи до уваги дані про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , колегія суддів приходить до висновку, що вище наведені обставини - тяжкість вчиненого правопорушення, фактичні обставини його вчинення, суспільно небезпечний характер, дані, які характеризують особу обвинуваченого, в своїй сукупності виключають будь-які обґрунтовані підстави для пом`якшення обвинуваченому покарання, призначеного судом першої інстанції.

Наявність, місця реєстрації в Одеській області та місця проживання в м. Одесі та позитивні характеристики, з урахуванням вище наведених обставин, в даному випадку, не можуть бути безумовними підставами для пом`якшення покарання обвинуваченому ОСОБА_8 .

Також, апеляційний суд звертає увагу, що така позиція апеляційного суду узгоджується з висновками Верховного Суду у постанові від 19 жовтня 2021 року, якою було скасовано ухвалу Одеського апеляційного суду від 22 квітня 2021 року щодо ОСОБА_8 .

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17 09 2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16 10 2008 року).

Стороною захисту не наведено в апеляційній скарзі інших переконливих обставин, які не враховані судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання та могли б свідчити про беззаперечну явну суворість або несправедливість призначеного покарання за ч. 1 ст. 121 КК України.

Істотних порушень вимог КПК України, які б слугували підставами для скасування вироку, апеляційним судом не встановлено.

З огляду на наведене, враховуючи положення ч. 1 ст. 404 КПК України, оскільки апеляційні скарги сторони захисту не містять у собі доказів щодо скасування або зміни вироку, у апеляційного суду, з урахуванням положень ст.ст. 409, 412 КПК, відсутні підстави для скасування вироку, а тому апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , яка дії в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , - залишити без задоволення.

Вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 21.01.2021 року в рамка кримінального провадження № 0005025, внесеного до ЄРДР 03.11.2018 року, відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим - в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3