Дата документу Справа № 333/2215/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/2215/22 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/1205/22 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника-адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянула 28 листопада 2022 року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора Шевченківської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_9 на вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 серпня 2022 року відносно
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, працюючого на мебельній фабриці «Компаніт» на посаді збірника меблів, маючого середню спеціальну освіту, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України.

Встановлені вироком суду першої інстанції обставини:

06.05.2022 року приблизно о 20 годині 00 хвилин, ОСОБА_8 , маючи прямий умисел на відкрите викрадення чужого майна, діючи умисно, нехтуючи нормами Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року, з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, з метою наживи та незаконного збагачення, знаходячись біля будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , відкрито викрав велосипед марки «Discovery Flint», моделі «АМ Vbr», діаметром колеса 24 дюйми, у корпусі біло-рожевого кольору, вартість якого згідно висновку експерта №245-22 Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз становить 4764 гривні 00 копійок, що належить потерпілій ОСОБА_10 . Після чого, ОСОБА_8 разом з викраденим майном зник з місця скоєння злочину, тим самим розпорядився ним на власний розсуд, спричинивши потерпілій ОСОБА_10 майнову шкоду на зазначену суму.

Своїми умисними діями ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.186 КК України, що кваліфікується як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене в умовах воєнного стану.

Вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 серпня 2022 року:
ОСОБА_8 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК Українита йому призначено покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді позбавлення волі строком на п`ять років.
На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк три роки та поклавши обов`язки, передбачені ст.76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, навчання або роботи.
Запобіжний захід до набрання вироком законної сили обвинуваченому постановлено не обирати.
Процесуальні витрати, пов`язані із залученням експерта по кримінальному провадженню у розмірі 755 (сімсот п`ятдесят п`ять) гривень 08 копійок, стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави.
Доля речових доказів вирішена в порядку ст.100 КПК України.

Вимоги і узагальнені доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі прокурор вважає, що вирок підлягає скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

В обґрунтування доводів зазначає, що судом не повною мірою враховано наявність особливої кваліфікуючої ознаки, вчинення злочину в умовах воєнного стану, характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного злочину та особи обвинуваченого. Незважаючи на вищезазначене та враховуючи тяжкість скоєного ОСОБА_8 злочину, спосіб його вчинення, його наслідки, що були доведені стороною обвинувачення під час судового розгляду, суд прийшов до висновку про можливість призначення останньому покарання із застосуванням ст.69 КК України та звільнення його від відбування покарання з випробуванням. Разом з цим, ефективність покарання визначається тим, наскільки воно є законним, обґрунтованим і справедливим. Правильне призначення покарання є не тільки важливим способом боротьби зі злочинністю, а й запобігає вчиненню нових злочинів засудженими га іншими особами.

За таких обставин, суд першої інстанції неправильно дійшов до висновку про відсутність необхідності ізоляції ОСОБА_8 від суспільства, застосувавши положення ст.69, ст.75 КК України.

Просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 призначити покарання за ч.4 ст.186 КК України у виді позбавлення волі на строк сім років. В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу, просив задовольнити апеляційні вимоги.

Обвинувачений та його захисник у судовому засіданні заперечували стосовно доводів та вимог апеляційної скарги прокурора.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Відповідно до вимог ч.1ст.404 КПК України та загальної засади змагальності кримінального провадження, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Під час судового розгляду ОСОБА_8 повністю визнавав себе винним у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення, у зв`язку з чим, відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, в судовому засіданні, зі згоди обвинуваченого та інших учасників судового процесу, місцевий суд, з`ясувавши добровільність позиції обвинуваченого та учасників судового провадження, правильність розуміння ними змісту вказаних обставин, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись тільки допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів, що характеризують її особу.

Висновок суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, правильність кваліфікації дій обвинуваченого в апеляційній скарзі не оскаржується, а тому, відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, колегія суддів переглядає вирок суду в межах апеляційної скарги прокурора.

Вирішуючи поставлене перед апеляційною інстанцією питання щодо неправильного застосуванням закону України про кримінальну відповідальністьі невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до змісту ст.ст.50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Призначене покарання не повинно мати на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

При цьому, за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного, суд, мотивуючи своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією кримінального закону, або перейти до іншого, більш м`якого покарання, не зазначеного у санкції статті.

Підставами призначення більш м`якого покарання визнані у ч.1 ст.69 КК дві групи чинників, які характеризують як вчинений злочин, так і особу винного, а саме: а) наявність декількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину; б) дані, які певним чином характеризують особу винного.

Що стосується даних про особу винного, то вони мають оцінюватися судом, передусім, із точки зору можливості досягнення за допомогою, зокрема більш м`якого покарання поставлених перед ним цілей. Ці дані можуть бути як пов`язані, так і не пов`язані із вчиненим злочином: особа може позитивно характеризуватися з урахуванням її колишніх заслуг перед суспільством і державою (наявність нагород, позитивна характеристика за місцем проживання, роботи чи навчання тощо), а може позитивно виявити себе вже після вчинення злочину (допомога потерпілому, сумлінна праця та зразкова поведінка, добровільне відшкодування збитків тощо). Проте у всіх ситуаціях застосування ст.69 КК суд повинен встановити і вказати у вироку на такі дані про особу винного, які дають йому можливість дійти обґрунтованого припущення (висновку) про те, що призначення в конкретному випадку більш м`якого покарання, ніж передбачено законом (санкцією), є дійсно необхідним і буде цілком достатнім для виправлення засудженого і попередження нових злочинів.

Всупереч доводам апеляційної скарги прокурора про відсутність правових підстав застосування положень ст.69 КК України, судова колегія погоджується з висновком районного суду щодо можливості призначення обвинуваченому покарання нижче від нижчої межі, встановленою санкцією ч.4 ст.186 КК України.

На противагу доводам прокурора, зміст оскаржуваного вироку не вказує на формальний підхід суду першої інстанції до призначення ОСОБА_8 покарання.

З цього приводу судова колегія зауважує на наявності пом`якшуючих покарання обставин у вигляді визнання ОСОБА_8 провини та щирого каяття, активного сприяння розкриттю злочину, які були встановлені під час судового розгляду в суді першої інстанції та знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду.

Визначені судом першої інстанції в порядку ст. 66 КК України обставини не оспорюються стороною обвинувачення.

Одночасно суд першої інстанції врахував і відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Звертаючись до позиції потерпілої ОСОБА_10 слід відзначити, що остання не наполягала на призначенні ОСОБА_8 суворого покарання, пояснивши, що останній неодноразово просив у неї вибачення, висловлював жаль з приводу вчиненого, та просила суд не позбавляти обвинуваченого волі, матеріальна шкода була відшкодована шляхом повернення викраденого майна, про що свідчить наявна в матеріалах справи розписка потерпілої про отримання речових доказів на матеріальне зберігання (а.п.37), у зв`язку з чим реальних матеріальних збитків потерпілій не завдано. Цивільний позов потерпілою ОСОБА_10 заявлений не був.

Одночасно, обґрунтовуючи призначене покарання, суд першої інстанції цілком вірно послався і наінші відомості про особу обвинувачено, а саме те, що ОСОБА_8 раніше не судимий, має постійне місце проживання, міцні соціальні зв`язки, одружений, має на утриманні малолітню дитину, офіційно працевлаштований на мебельній фабриці «Компаніт» на посаді збірника меблів, на спец обліках не перебуває.

Наведені пом`якшуючі покарання обставини поряд із позитивними відомостями стосовно особи обвинуваченого, слід віднести на користь висновку суду про можливість призначення ОСОБА_8 покарання з застосуванням положень ст.69 КК України.

Стосовно заявлених доводів та вимог апеляційної скарги прокурора щодо необґрунтованого звільнення обвинуваченого від призначеного покарання, судова колегія виходить із наступного.

Висновок суду першої інстанції про можливість звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням прийнято з урахуванням низки обставин, які впливають на зазначений висновок.

Так, суд першої інстанції цілком обґрунтовано взяв до уваги молодий вік обвинуваченого, перше притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності, позитивну характеристику за місцем проживання, наявність на утриманні малолітньої дитини 2019 року народження.

Окремо суд апеляційної інстанції, користуючись дискреційними повноваженнями та безпосередньо сприймаючи позицію обвинуваченого, зважує на переконливому наданні останнім критичної оцінки своїм неправомірним діям, висловлене при апеляційному розгляді щиросердне каяття, приходить до переконання про доцільність застосування до ОСОБА_8 інституту звільнення від покарання в умовах належного контролю за поведінкою останнього та виконанням покладених на нього обов`язків.

Сама по собі тяжкість вчиненого, на чому фактично базуються апеляційні вимоги, не може слугувати єдиною підставою для призначення покарання у його реальному вимірі, а застосований до ОСОБА_8 інститут звільнення від покарання з випробуванням є додатковим дієвим важелем для утримання від незаконних дій та доведення виправлення, а певна особлива кваліфікуюча ознака, на що посилається апелянт, складає інкримінований обвинуваченому склад злочину та відповідно до ч.4 ст. 67 КК України не може бути ще раз врахована у якості обтяжуючої покарання обставини при призначенні покарання.

Виключно позитивні відомості стосовно особи ОСОБА_8 , зокрема міцні соціальні зв`язки та офіційне працевлаштування, поряд із відсутністю обставин, що обтяжують покарання засвідчує правильність прийнятого судом рішення з питання застосування по відношенню до обвинуваченого положень ст.ст.75,76 КК України.

На користь прийнятого судом рішення також слід віднести відсутність даних про те, що обвинувачений будь-яким чином дискредитував себе з часу припинення незаконних дій.

Натомість посткримінальна його поведінка, навпаки свідчить, що звільнення від відбування покарання з випробуванням, яке застосував суд першої інстанції, вже призвело до позитивних змін в його житті та створило для нього готовність до стабільної самокерованої і правослухняної поведінки у суспільстві, яку він демонструє вже тривалий час з моменту ухвалення стосовно нього вироку.

На думку колегії суддів, тяжкість вчиненого злочину, на що посилається прокурор, з огляду на вищенаведені обставини у їх сукупності, не є перешкодою для призначення саме такого покарання.

Доводи прокурора щодо невідповідності призначеного покарання не можуть бути прийняті до уваги, оскільки на їх обґрунтування прокурор не посилається на будь-які обставини або докази, які не були відомі суду або не дістали оцінки у вироку.

При цьому, судова колегія звертає увагу, що при призначенні покарання має бути застосований принцип гуманізації відповідальності з врахуванням засад, закріплених у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню згідно зі ст.9 Конституції України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», а тому погоджується з тим, що суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про можливість виправлення обвинуваченого та досягнення інших цілей покарання без ізоляції ОСОБА_8 від суспільства, і правильно призначив йому покарання без його реального відбуття, яке слід вважати законним та обґрунтованим.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Крім того, поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

У даному провадженні наявні виключно позитивні обставини щодо особи обвинуваченого. Натомість, жодних даних, які б свідчили про антисоціальну направленість поведінки обвинуваченого відсутні.

Сукупність встановлених судом обставин свідчать про можливість виправлення ОСОБА_8 і без ізоляції від суспільства.

Наведене відповідатиме принципам справедливості та індивідуалізації покарання, буде достатнім для перевиховання обвинуваченого і недопущення вчинення ним нових злочинів, тобто досягнення мети, передбаченої ст.50 КК України.

Можливість призначення обвинуваченому покарання з урахуванням наведених обставин із застосуванням положень ст.69, ст.75 КК України узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеної у постанові ЄУ № 644/4065/17 (провадження 51-3564ск20) від 04.08.2020 року.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає що прокурор не навів виключних та переконливих даних, які б засвідчували невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, а також недоцільність звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробування, що обумовлює відхилення апеляційних доводів та вимог.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу прокурора Шевченківської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 серпня 2022 року відносно ОСОБА_8 за ч.4 ст.186 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4