Провадження № 1-кп/686/155/22
Хмельницький міськрайонний суд
Хмельницької області в складі:
головуючої судді ОСОБА_1
секретаря судового засіданні ОСОБА_2 ,
потерпілої ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Видава Волочиського району Хмельницької області, українця, громадянина України, з середньою освітою, вантажника ТОВ «МК-ПОДІЛЛЯ», неодруженого, на утриманні 8 дітей, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого в АДРЕСА_2 , раніше не судимого -
за ч.3 ст.185, ч.3 ст.15 ч.1 ст.152, ч.3 ст.15 ч.2 ст.152 КК України,
ОСОБА_6 , 26.12.2017 року, близько 22 години, шляхом віджиму дверей, незаконно проник до квартири АДРЕСА_3 , де із гаманця, що знаходився у шухляді тумби спальної кімнати, умисно, таємно викрав належні ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 700 грн.
ОСОБА_6 підлягає кримінальній відповідальності за ч.3 ст.185 КК України (таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане з проникненням у житло).
Встановлені судом обставини підтверджуються наступними доказами, безпосередньо дослідженими в судовому засіданні.
Зокрема, показами самого обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що в зазначений день та час декілька разів шарпнувши за двері, відчинив їх та зайшов до квартири АДРЕСА_3 , де в одній із кімнат, із гаманця викрав 700 грн.
Показаннями потерпілої ОСОБА_7 про те, що у вказаний день та час до квартири АДРЕСА_3 , де вона разом із сестрою ОСОБА_8 винаймали житло, проникла невідома особа, та викрала із гаманця, який лежав у шухляді тумби, що у спальні, належні їй грошові кошти в сумі 700 грн.
26.12.2017 р. ОСОБА_7 звернулася до правоохоронних органів із заявою в якій просить прийняти міри до невідомої особи, яка 26.12.2017 р., в період часу з 17 год. 40 хв. до 22 год. 15 хв., проникла в квартиру, звідки здійснила крадіжку грошових коштів у розмірі 700 грн., при цьому, пошкодила вхідні двері.
Показаннями ОСОБА_8 про те, що 26.12.2017 р., близько 22 год., повернувшись з роботи додому виявила там стороннього чоловіка.
22.02.2020 р. під час пред`явленя осіб для впізнання ОСОБА_8 впізнала ОСОБА_6 , як особу, яка 26.12.2017 р., близько 22 год., перебувала у будинку АДРЕСА_4 .
Свідок ОСОБА_9 під час допиту показав, що 26.12.2017 р., близько 23 год., одна з дівчат, що винаймали у його тещі житло, зателефонувала до його дружини і повідомила, що до будинку проникла невідома особа та викрала грошові кошти. Після розмови він разом із дружиною ОСОБА_10 приїхали на місце події.
Під час огляду місця події, що зафіксовано у відповідному протоколі від 26.12.2017 р. та фототаблицях, оглянуто будинок по АДРЕСА_4 та зафіксовано пошкодження вхідних дверей. Крім того, виявлено розкинутий по кімнаті одяг та вилучено сліди пальців рук ( з холодильнику ( дверка та ручка)), які, згідно висновків експертів №979-Д від 03.01.2018 р., №4.6-0148:20 від 19.03.2020 р. судово-дактилоскопічних експертиз залишені безіменним та середнім пальцями правої руки ОСОБА_6 ..
Під час отримання зразків відбитків пальців рук у ОСОБА_6 для проведення судової експертизи порушень вимог КПК України не допущено, так як зразки отримано 13.03.2020 р. на підставі відповідної постанови прокурора.
Показання обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що він до будинку не проникав, а зайшов, оскільки двері не були замкнуті, та хотів попросити, щоб йому дали води запити таблетку, судом до уваги не приймаються, оскільки вони спростовуються сукупністю доказів, що узгоджуються між собою, а саме показаннями ОСОБА_8 про те, що вхідні двері були зачинені на два замки, коли вона з сестрою виходили з дому, показаннями свідка ОСОБА_9 про те, що прибувши на місце події побачив, що вхідні двері були пошкодженні, що зафіксовано також й в протоколі огляду місця події від 26.12.2017 р., а також у протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення зазначено про пошкодження вхідних дверей.
Захисник обвинуваченого вказує на недопустимість протоколу огляду місця події, як доказу по справі, посилаючись на те, що дозвіл на проведення такого огляду надано ОСОБА_10 , яка не являється власником будинку по АДРЕСА_4 , а є лише дочкою власниці помешкання, що є порушенням ч.1 ст.233 КПК України. В зв`язку із цим, зазначає про недопустимість усіх фактичних даних, що отримані на підставі вказаного огляду, з врахуванням доктрини «отруєного дерева».
Однак, з таким твердженням сторони захисту суд не погоджується з огляду на наступне.
Огляд місця події це слідча дія, яка має на меті безпосереднє сприйняття, дослідження обстановки на місці події, виявлення, фіксацію та вилучення різних речових доказів, з`ясування характеру події, що відбулася, встановлення особи злочинця та мотивів скоєння злочину.
Огляд місця події є однією з перших та невідкладних слідчо-оперативних дій, а також джерелом отримання доказів.
За змістом статей 214, 223, 237 КПК огляд є слідчою дією, спрямованою на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні, яка проводиться в межах досудового розслідування кримінального провадження. У невідкладних випадках огляд місця події може бути проведений до внесення відомостей до ЄРДР, що здійснюється негайно після огляду. Підставою для проведення огляду місця події слугує інформація про вчинення кримінального правопорушення.
Згідно положень ч.1 ст.233 КПК України ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ним володіє.
У відповідності до ч.1 ст.87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Вирішуючи питання про застосування правил ст.87 КПК до наданих доказів, суд виходить з того, що ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті, про що неодноразово у своїх рішеннях зазначав Верховний Суд ( № 359/7742/17 (провадження № 51-2114км19), № 639/8329/14-к (провадження № 51-8259км18), постанова № 236/863/17 (провадження № 51-8865км18).
ЄСПЛ у рішенні від 7 листопада 2013 року у справі «Бєлоусов проти України» зазначив, що будь-яке втручання згідно з п. 1 ст. 8 Конвенції повинно бути виправданим у розумінні п. 2 як таке, що здійснюється «згідно із законом» і є «необхідним у демократичному суспільстві» задля досягнення однієї або більше законних цілей, що в ньому наводяться. Формулювання «згідно із законом» вимагає від оскаржуваного заходу як підґрунтя в національному законодавстві, так і його відповідності принципові верховенства права. Головною метою ст.8 Конвенції є захист особи від свавільного втручання державних органів.
Посилаючись на недопустимість вищевказаного доказу, сторона захисту не зазначила, наслідком порушення якого саме фундаментального права або свободи стало отримання цього доказу та хто саме зазнав такого порушення.
Не встановлено такого порушення й судом під час судового розгляду, адже, як вбачається з даних протоколу огляду місця події та допиту ОСОБА_8 й ОСОБА_7 - фактичних володільців будинку АДРЕСА_4 , що ніким не оспорюється, саме вони здійснювали виклик працівників поліції та повідомили про вчинення злочину в будинку, що в даному випадку уже свідчить про добровільну згоду на проникнення до домоволодіння (постанова Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 399/273/16-к (провадження № 51-2826км18)), а також особисто були присутні під час слідчої дії, проведення якої, у відповідності до ч.3 ст.214 КПК України, є можливим до внесення відомостей до ЄРДР.
Крім того, не знаходить суд й порушення вимог ч.7 ст.223 КПК України, на які вказує сторона захисту, щодо залучення до проведення огляду місця події зятя власниці будинку, огляд якого було проведено, ОСОБА_9 , оскільки його заінтересованості в результатах кримінального провадження судом не встановлено.
За таких обставин, суд не вважає зазначене стороною захисту порушення настільки істотним, щоб вказаний доказ визнати недопустимим, в зв`язку із чим, немає й підстав для застосування до цього доказу доктрини «плодів отруйного дерева», на чому наполягає захисник.
Беручи до уваги вищевикладене, суд використовує наданий стороною обвинувачення протокол огляду місця події від 26.12.2017 р. та його дані, як доказ обставин, що мають значення для кримінального провадження, в сукупності з іншими доказами по справі.
Всебічно, повно та неупереджено з`ясувавши встановлені під час кримінального провадження обставини, перевіривши їх доказами, оцінивши ці докази з точки зору їх достовірності, належності, допустимості, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття процесуального рішення, суд, поза розумним сумнівом, приходить до висновку про доведеність винуватості обвинуваченого в скоєнні інкримінованого йому злочину, а саме в таємному викраденні чужого майна, вчиненому з проникненням у житло та кваліфікує його дії за ч.3 ст.185 КК України.
Крім того органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачується у тому, що він, 26 грудня 2017 року, близько 22 год. 15 хв., перебуваючи в квартирі АДРЕСА_3 , де попередньо скоїв крадіжку майна, помітив як до вказаного помешкання увійшла раніше незнайома йому ОСОБА_8 та у ОСОБА_6 раптово виник умисел на вчинення зґвалтування, а саме дій сексуального характеру, без її добровільної згоди.
Так, знаходячись у коридорі вказаного помешкання ОСОБА_6 дочекався як до нього наблизилась ОСОБА_8 , після чого, з метою насильницького задоволення статевої пристрасті, всупереч волі останньої, діючи умисно, штовхнув ОСОБА_8 руками в область тулубу спереду, внаслідок чого вона впала на підлогу. Надалі, ОСОБА_6 взявшись руками за куртку ОСОБА_8 , підняв її з підлоги, після чого, використовуючи свою фізичну силу, долонею однієї руки закрив рот потерпілої та погрожуючи фізичним насильством наказав мовчати. В подальшому, ОСОБА_6 , штовхаючи, провів ОСОБА_8 у спальну кімнату помешкання, де продовжуючи реалізувати свій злочинний умисел на вчинення насильницьких дій сексуального характеру, а саме зґвалтування, наказав присісти на ліжко та роздягнутися. Такий наказ ОСОБА_6 потерпіла ОСОБА_8 виконувати відмовилася, однак останній, перебуваючи поряд, руками стягнув куртку з потерпілої та, пропхавши свої руки під кофту, в яку була одягнена ОСОБА_8 , розпочав доторкатися до тіла потерпілої та намагатися зняти її одяг.
Зрозумівши наміри ОСОБА_6 , спрямовані на вчинення дій сексуального характеру, без її добровільної згоди, ОСОБА_8 розплакалася та в певний момент з метою відтягнути час, маючи надію, що до помешкання з прогулянки повернеться її сестра ОСОБА_7 , попрохала ОСОБА_6 надати їй можливість викурити цигарку. В подальшому, ОСОБА_8 у супроводі ОСОБА_6 пройшла до кухні помешкання, де розпочала палити цигарку, а ОСОБА_6 , в свою чергу, ставив її запитання сексуального характеру та в цей момент до помешкання увійшла сестра потерпілої ОСОБА_7 .
В свою чергу ОСОБА_6 побачивши сторонню особу, яка увійшла до помешкання, злякавшись, втік з місця події, покинувши територію домоволодіння, таким чином не виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця з причин, що не залежали від його волі.
Тобто, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15 ч.1 ст.152 КК України, - незакінчений замах на зґвалтування.
Обвинувачений ОСОБА_6 , не заперечуючи факту перебування у вказаний день та час у будинку АДРЕСА_4 , стверджує, що будь-якого умислу на зґвалтування ОСОБА_8 у нього не було, з нею не розмовляв, а лише коли вона зайшла до будинку та, побачивши його, почала кричати, відштовхнув її та втік.
На підтвердження винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15 ч.1 ст.152 КК України, стороною обвинувачення надано заяву ОСОБА_8 про вчинення кримінального правопорушення з якою вона 27.04.2020 року звернулася до правоохоронного органу, з якої вбачається, що остання просить прийняти міри до незнайомого їй чоловіка, який 26.12.2017 року, перебуваючи у квартирі АДРЕСА_3 , у вечірній час намагався її зґвалтувати.
В судовому засіданні потерпіла ОСОБА_8 показала, що в зазначений день та час, повернувшись з роботи додому та зайшовши до будинку, виявила відсутність світла та побачила стороннього чоловіка, який, на вході в дальню кімнату, кинув її на підлогу і сказав мовчати, щоб все було добре і якщо вона хоче жити, то має робити все, що він скаже. Після цього, він підняв її з підлоги, зняв з неї куртку та завів до кімнати, де сказав роздягатись і, при цьому, повідомив, що може я тобі потім заплачу. За що конкретно мав заплатити не повідомляв. В цей час вона плакала та сказала, що має хворе серце і їй необхідно попити води, на що він сказав, щоб вона сама йшла на кухню по воду. Взявши стакан із водою, вони повернулись до кімнати, де, чоловік, просив зняти светер. При цьому, намагався сам зняти його, запхавши руку під нього, торкнувся в цей час її тіла, однак, вона, ОСОБА_8 , дала йому в руки стакан з водою та впросила піти на кухню покурити. Там, на кухні, вона сіла за стіл та викурювала цигарки, а чоловік присів на стілець при вході в кухню та між ними відбулася розмова на сексуальну тему, а саме останній розпитував про нижню білизну та панчохи, які вона носить, повідомивши, при цьому, що йому це дуже подобається. Також запитував про її інтимне життя та вподобання в цій сфері. В цей час додому повернулася сестра ОСОБА_7 і чоловік вибіг з хати.
Крім того, потерпіла зазначила, що чоловік не повідомляв для чого їй потрібно було роздягнутися та будь-якої мови у нього щодо вступу з нею в інтимні стосунки не було.
Сестра потерпілої - ОСОБА_7 суду показала, що дійсно, повернувшись додому, при вході до будинку її відштовхнув чоловік, що був одягнений у чорну дуту куртку, та вибіг з будинку.
Свідок ОСОБА_9 суду показав, що близько 23 год. 26.12.2017 р. до його дружини зателефонувала одна із дівчат та повідомила, що в будинку був невідомий чоловік. Приїхавши на місце події від останніх дізнався, що невідомий дівчатам чоловік чіплялася до ОСОБА_8 , погрожував їй, хотів її роздягнути, однак, остання сказала, що їй погано і вони пішли на кухню, а потім прийшла сестра і чоловік покинув будинок.
Згідно зі ст.2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Положення ст. 17 КПК України регламентують, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
Крім того, ст.62 Конституції України закріплено принцип, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до ст.22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Капо проти Бельгії» (рішення від 13 січня 2005 року) зауважив, що в кримінальних справах питання прийняття доказів належить досліджувати загалом у світлі п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і вимагає воно, крім іншого, щоб тягар доказування лежав на стороні обвинувачення.
Крім того, у своїх рішеннях ЄСПЛ неодноразово наголошував, що питання про допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази. Під час оцінки доказів суд має керуватися критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою» (рішення у справах «Тейксейра де Кастро проти Португалії» від 9 червня 1998 року, «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 6 грудня 1998 року).
За вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Статтею 373 КПК встановлено, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
При цьому обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Тобто, дотримуючись засад змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК, сторона обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Відповідно до ч.1 ст.152 КК України зґвалтуванням є вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним, анальним або оральним проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій або будь-якого іншого предмета, без добровільної згоди потерпілої особи.
Згідно даних обвинувального акту орган досудового розслідування обвинувачує ОСОБА_6 у вчиненні незакінченого замаху на зґвалтування.
Відповідно до ч.1 ст.15 КК України замахом на кримінальне правопорушення є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому кримінальне правопорушення не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.
Згідно вимог ч.2 ст.24 КК України прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.
Аналіз досліджених доказів переконав суд у тому, що жоден з запропонованих стороною обвинувачення і перевірених у судовому засіданні доказів як окремо, так і в сукупності з іншими доказами, не може бути покладений в безпосереднє підтвердження вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Таким чином суд, провівши судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до положень ч.1 ст.337 КПК України, згідно з якими судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, безпосередньо дослідивши надані стороною обвинувачення докази та оцінивши всебічно, повно та неупереджено з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, суд, приходить до висновку, що обвинувачення ОСОБА_6 ґрунтується лише на припущеннях і не підтверджуються об`єктивними, достатніми доказами, отриманими в ході слідства і наданими стороною обвинувачення суду, що не дає суду можливості прийти до беззаперечного переконання про наявність у ОСОБА_6 саме прямого умислу на зґвалтування ОСОБА_8 .. Стороною обвинувачення не доведено, що дії ОСОБА_6 відносно ОСОБА_8 , були спрямовані саме до примушування вступу з ним у статеві зносини, а, відтак, й не доведено, що в його діях є склад інкримінованого йому кримінального правопорушення, а тому за цим обвинуваченням він підлягає виправданню. Будь-якого іншого обвинувачення ОСОБА_6 не пред`явлено.
Крім того, ОСОБА_6 , 15 січня 2020 року, близько 21 год. 15 хв., проходячи неподалік будинку № 16/1 по вул.Храновського у м.Хмельницькому, у неосвітленому місці, помітив незнайому йому ОСОБА_4 та попросив її допомогти зорієнтувати його на місцевості, показати вихід до заводу «Катіон», на що остання, налякавшись, почали кричати та тікати. У відповідь на такі дії ОСОБА_4 він, ОСОБА_6 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки і хоча не бажав, але свідомо припускав їх настання, наздогнавши, схопив руками потерпілу за плечі та умисно, з прикладанням фізичної сили, кинув на землю й, надавивши лівою рукою на шию потерпілої та закривши долонею правої руки її рот, наказав мовчати.
В результаті протиправних дій ОСОБА_6 ОСОБА_4 отримала тілесні ушкодження у вигляді саден шкіри правого ліктьового суглобу, обох колінних суглобів, внутрішньо шкірного крововиливу нижньої третини правого плечового суглобу, які за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки.
ОСОБА_6 підлягає кримінальній відповідальності за ч.1 ст.125 КК України (умисне легке тілесне ушкодження).
Встановлені судом обставини підтверджуються наступними доказами, безпосередньо дослідженими в судовому засіданні.
Зокрема, показами самого обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що дійсно в зазначений день та час, повертаючись додому, заблукав та, щоб вийти на відому йому місцевість завод «Катіон», запитав у ОСОБА_4 , куди йому потрібно йти. Вона відповіла на запитання, однак, він ще раз її перепитав і тут остання почала кричати і бігти. У відповідь на таку поведінку потерпілої, він побіг за нею та, схопивши за плечі, кинув її на землю і закрив рот, при цьому, сказав, щоб не кричала. Щодо спричинення потерпілій своїми діями зазначених у обвинувальному акті тілесних ушкоджень не заперечує.
Показаннями потерпілої ОСОБА_4 про те, що у вказаний день та час прямуючи стежкою від вул.Тернопільської до вул.Храновського в м.Хмельницькому, на асфальтній доріжці, що веде до її будинку АДРЕСА_5 , побачила незнайомого їй ОСОБА_6 , що стоїть спиною. Коли підійшла ближче, він запитав як пройти йому до заводу «Катіон», на що вона вказала напрямок. Однак, останній продовжував запитувати про більш конкретніший напрямок, так як повідомляв про те, що не знає як туди пройти, при цьому, підходив ближче. Вона, ОСОБА_4 , зрозумівши, що потрібно уже тікати, кинула сумки та почала бігти, при цьому кричала про допомогу. ОСОБА_6 побіг за нею та схопив за куртку, однак, вона викрутилась, знявши, при цьому, куртку та почала тікати далі й кричати. Однак, обвинувачений догнав її, та схопивши ззаду, кинув на землю. Розмістившись на коліна з правої сторони від неї, однією рукою закрив рот, а іншу поклав на шию та сказав, щоб не кричала, бо придушить.
Після події потерпіла ОСОБА_4 звернулася до правоохоронних органів із заявою про кримінальне правопорушення, в якій вона просить прийняти міри до невстановленої особи, яка близько 21 год. 20 хв. 15.01.2020 року, перебуваючи на відкритій земельній ділянці, що розташована неподалік будинку АДРЕСА_5 , нанесла їй тілесні ушкодження.
Вказана інформація знайшла своє відображення й у відповідному рапорті від 16.01.2020 року.
Під час огляду місця події, що зафіксовано у відповідному протоколі та проведено у період часу з 22:00 год. до 23:10 год. 15.01.2020 року оглянуто відкриту земельну ділянку, що неподалік будинку АДРЕСА_5 , де виявлено поліетиленовий пакет із особистими речами, який було вилучено.
Під час пред`явлення осіб для впізнання 16.01.2020 року потерпіла ОСОБА_4 впізнала ОСОБА_6 , як особу, яка 15.01.2020 року вчинила відносно неї протиправні дії та, того ж дня, під час слідчого експерименту показала де саме та яким чином це відбулося.
В судовому засіданні свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 показали, що прибігши на крик ОСОБА_4 , остання повідомила, що незнайомий їй чоловік, який запитував дорогу, в послідуючому, напав на неї ззаду та кинув на землю.
Згідно висновку експерта №67 від 21.01.2020 року судово-медичної експертизи у ОСОБА_4 станом на 15-16.01.2020 року виявлені тілесні ушкодження у вигляді саден шкіри правого ліктьового суглобу, обох колінних суглобів, внутрішньо шкірного крововиливу нижньої третини правого плечового суглобу? що могли утворитись як від ударів тупими твердими предметами, так і від ударів об такі при падінні потерпілої з висоти власного зросту та за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки та можуть мати давність утворення не більше однієї доби до моменту початку проведення судмедекспертизи 16.01.2020 року. Вказані тілесні ушкодження могли утворитися не менше ніж від одно-дворазової травмуючої дії.
16.01.2020 року оглянуто светр та куртку, в яку потерпіла ОСОБА_4 була одягнена 15.01.2020 року, в ході чого в ділянці шва під правим рукавом светра виявлено пошкодження.
Під час затримання ОСОБА_6 , як підозрюваного у вчиненні злочину, що зафіксовано у відповідному протоколі від 16.01.2020 року, вилучено мобільний телефон марки «Huawei» чорного кольору.
Згідно інформації ПрАТ «ВФ Україна» про мобільний термінал ІМЕІ НОМЕР_1 із прив`язкою його до адрес базових станцій, встановлено, що вилучений у ОСОБА_6 мобільний термінал в період часу з 20:57 год. по 22:27 год. 15.01.2020 перебував у зоні дії базової станції, розташованої за адресою АДРЕСА_6 , що неподалік місця скоєння злочину.
Як доказ винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, а також того, що останній схильний до вчинення кримінальних правопорушень проти статевої свободи та статевої недоторканості, стороною обвинувачення надано протоколи огляду вилученого під час затримання останнього мобільного телефону марки «Huawei», чорного кольору, ІМЕІ № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 , який упаковано було в сейф-пакет №7057648 від 17.01.2020 р. та 24.01.2020 р..
Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_15 просить визнати дані докази недопустимими, так як доступ до вмісту телефону здійснено без належного на те рішення слідчого судді та без дозволу його власника, до того ж наявна інформація в телефоні жодним чином не підтверджує причетність ОСОБА_6 до вчинення вказаного кримінального правопорушення та містить відомості особистого характеру.
Так, під час затримання ОСОБА_6 , що зафіксовано у відповідному протоколі від 16.01.2020 р., було вилучено мобільний телефон марки «Huawei», чорного кольору, ІМЕІ № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 , який упаковано в сейф-пакет №7057648.
24.01.2020 р. в період часу з 14 год. 30 хв. до 17 год. 20 хв., на виконання доручення слідчого, інспектором ВПК в Хмельницькій області Департаменту кіберполіції Національної поліції України ОСОБА_16 проведено огляд вилученого у ОСОБА_6 мобільного телефону. При цьому, у протоколі зазначено: « внаслідок огляду встановлено наступне: сейф пакет «НАЦІОНАЛЬНА ПОЛІЦІЯ УКРАЇНИ ГОЛОВНЕ СЛІДЧЕ УПРАВЛІННЯ» №7057648. Цілісність упакування не порушена, що виключає можливість стороннього доступу до вмісту….Дата упакування 16.01.2020». Разом з тим, суду є незрозумілим яким чином таке упакування є непорушеним, адже ще 17.01.2020 р. в період часу з 07 год. 30 хв. до 08 год. 00 хв. вказаний мобільний телефон, після його вилучення, уже було оглянуто старшим слідчим в ОВС ОСОБА_17 , а без пошкодження упакування цього зробити неможливо.
Крім того, у протоколі огляду від 24.01.2020 р. зазначено, що після завантаження мобільного телефону, випливає вікно з якого випливає, що даний телефон заблокований, для розблокування потрібно ввести графічний ключ. Вказаний графічний ключ наданий слідчим по даному кримінальному провадженню. Однак, при цьому, є незрозумілим, яким саме чином такий графічний ключ було надано слідчим, оскільки в дорученні про такий ключ нічого не зазначено, та звідки ( яким чином) йому стало відомо про нього, адже матеріали справи таких даних не містять.
За таких обставин, а також з врахуванням того, що здійснюючи огляд вмісту вилученого у ОСОБА_6 мобільного телефону, шляхом подолання системи логічного захисту ( графічний ключ ) без дозволу останнього, було допущено втручання у приватне спілкування, - протоколи огляду від 17.01.2020 р. та 24.01.2020 р. суд визнає недопустимими доказами.
Крім того, стороною обвинувачення надано протокол обшуку від 16.01.2020 р., дані якого жодним чином не встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню, а тому є неналежним доказом по справі.
Дії обвинуваченого ОСОБА_6 по даному епізоду органом досудового розслідування кваліфіковано за ч.15 ст.15, ч.2 ст.152 КК України незакінчений замах на зґвалтування, вчиненому повторно.
Однак, з такою кваліфікацією суд не погоджується з огляду на наступне.
Відповідно до абзацу 2 п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 30.05.2008 року дії, спрямовані на вчинення зґвалтування або насильницького задоволення статевої пристрасті неприродним способом, але не доведені до кінця з причин, що не залежали від волі винної особи, слід розглядати як замах на зґвалтування чи замах на насильницьке
задоволення статевої пристрасті неприродним способом і кваліфікувати із посиланням на відповідні частини статті 15 КК України. При цьому суди повинні встановлювати, чи діяв підсудний з метою вчинення злочину, передбаченого статтею 152 або статтею 153 КК, і чи було застосовано фізичне насильство або висловлена погроза його застосування з метою подолання чи попередження опору потерпілої особи та з яких причин злочин не було доведено до кінця.
Як вбачається із обвинувального акту, кваліфікуючи дії ОСОБА_6 за ч.15 ст.15, ч.2 ст.152 КК України орган досудового розслідування виходив з того, що вчиняючи протиправні дії відносно потерпілої ОСОБА_4 він мав умисел на її зґвалтування, а саме насильницьке задоволення статевої пристрасті, всупереч волі останньої.
Однак, в ході судового розгляду не встановлено доказів, які б давали суду можливість прийти до висновку поза розумним сумнівом про наявність у ОСОБА_6 умислу щодо посягання саме на статеву свободу та статеву недоторканність ОСОБА_4 , оскільки сам ОСОБА_6 наявність у нього такого умислу заперечує та стверджує, що побіг за ОСОБА_4 , схопив її за плечі, кинув на землю та закрив їй рот, щоб вона перестала кричати, бо сильно налякався цього.
Крім того, сама ОСОБА_4 , яка хоча і вказує, що ОСОБА_6 хотів її зґвалтувати, зазначає, що жодних висловлювань зі сторони ОСОБА_6 на вказану тему не було, до її статевих органів він не торкався ні безпосередньо, ані через колготи та зняти останні не намагався.
До того ж, потерпіла та свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_18 вказують на те, що місце, де відбулася подія є досить людним доріжка від вул.Тернопільська до вул.Храновського.
Покази потерпілої про те, що ОСОБА_6 йшов за нею, неодноразово запитував дорогу до заводу «Катіон», а потім, коли вона почала тікати від нього і кричати про допомогу, то він також побіг за нею і, схопивши за кофту, кинув на землю, закрив рот рукою, сказав, щоб не кричала та однією рукою підняв до талії спідницю, при цьому, коли піднімав, одномоментно провів рукою й по ногах, про що вона також вказувала й під час слідчого експерименту 16.01.2020 р., не можуть слугувати беззаперечним доказом наявності у ОСОБА_6 умислу на зґвалтування, а, відтак, й винуватості у вчиненні інкримінованого йому злочину.
Разом з тим, в ході судового розгляду доведено умисне протиправне заподіяння ОСОБА_4 легких тілесних ушкоджень обвинуваченим, спричинення яких останнім не заперечується, та й сама потерпіла зазначає про спричинення таких, як в судовому засіданні, так і в заяві про вчинення кримінального правопорушення. Такі дії були вчинені ОСОБА_6 як його реакція на поведінку потерпілої крик, а не з метою грубого порушення громадського порядку, а тому дії обвинуваченого суд, з метою ухвалення справедливого рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, у відповідності до положень ч.3 ст. 337 КПК України, перекваліфіковує з ч.15 ст.15, ч.2 ст.152 КК України на менш тяжке кримінальне правопорушення, а саме на ч.1 ст.125 КК України як умисне легке тілесне ушкодження, адже у вчиненні саме таких дій суд, всебічно, повно та неупереджено з`ясувавши встановлені під час кримінального провадження обставини, перевіривши їх доказами, оцінивши ці докази з точки зору їх достовірності, належності, допустимості, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття процесуального рішення, поза розумним сумнівом, прийшов до висновку про доведеність винуватості обвинуваченого.
Така перекваліфікація не погіршує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження та не порушує його права на захист, оскільки самі обставини спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_4 були інкриміновані і він мав змогу захищатись від цього обвинувачення.
Згідно висновку судово-психіатричного експерта №157 від 18.03.2020 р. стаціонарної комплексної психолого-психіатричної експертизи ОСОБА_6 виявляє легку розумову відсталість з емоційно-вольовою нестійкістю ( легка форма недоумства), проте він міг усвідомлювати свої дії та керувати ними під час вчинення інкримінованого йому злочину; в стані паталогічного сп`яніння, іншому хворобливому стані психіки, крім названого, не знаходився. Примусових заходів медичного характеру не потребує.
Як роз`яснив в судовому засіданні лікар-судово-психіатричний експерт ОСОБА_19 , у ОСОБА_6 не настільки виражені розлади, щоб не пам`ятати якісь події. Провали в пам`яті особи під сильним стресом це захисний механізм мозку, але в даному випадку, в тому числі й з врахуванням виявленої у ОСОБА_6 хвороби, стрес не був настільки сильним, щоб не пам`ятати.
В судовому засіданні експерт-психолог ОСОБА_20 повідомила, що під час проведення експертизи, патопсихологічних порушень пам`яті, щоб ОСОБА_6 щось не пам`ятав, не встановлено.
Крім того, обвинувачений ОСОБА_6 в судових засіданнях поводить себе адекватно, а тому суд визнає його осудним та відповідальним за скоєне.
При обранні йому виду та міри покарання враховується визначені ст.65 КК України загальні засади призначення покарання, в тому числі ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також положення ч. 2 ст. 50 КК України, згідно якої покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.
ОСОБА_6 вперше притягується до кримінальної відповідальності, вчинив тяжкий злочин.
Він характеризується позитивно, одружений, на утриманні восьмеро малолітніх дітей, офіційно працевлаштований.
Обвинувачений свою вину визнав, відшкодував спричинену потерпілій ОСОБА_7 шкоду, що йому пом`якшує покарання.
Обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено.
За таких обставин по справі, враховуючи досудову доповідь уповноваженого представника пробації про середній ризик вчинення ОСОБА_6 нового кримінального правопорушення, а також відсутності претензій з боку потерпілих, суд, приходить до висновку, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства і йому слід призначити покарання у виді позбавлення волі та звільнити від відбування цього покарання на підставі ст.75 КК України з випробовуванням з покладенням на нього визначених ч.1,2 ст.76 КК України обов`язків.
Саме таке покарання є необхідне та достатнє для виправлення обвинуваченого попередження вчинення ним нових злочинів.
Речові докази: - недопалок цигарки «LM», три сліди пальців рук, дактилокарту на ім`я
ОСОБА_6 - слід знищити
-DVD-R диск із інформацією «ВФ Україна» щодо мобільного терміналу зберігати при матеріалах кримінального провадження;
-поліетиленовий пакет із зображенням квітів з продуктами харчування залишити ОСОБА_6 за належністю;
-куртка чорного кольору, капюшон чорного кольору, джинсові штани синього кольору, мобільний телефон марки «Huawei» чорного кольору із двома сім-картами, ноутбук марки «ASUS» модель Х550L повернути ОСОБА_6 за належністю;
-кофта зеленого кольору повернути ОСОБА_4 за належністю
Арешт, накладений слідчим суддею на належні ОСОБА_6 речі, слід скасувати.
Документально підтверджені витрати на залучення експерта в сумі 1357,05 грн., у відповідності до вимог ч.2 ст.124 КПК України, підлягають стягненню з обвинуваченого на користь держави.
Керуючись ст. ст. 368, 370, 371, 374 КПК України, суд
ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, та призначити йому покарання у виді 3 років позбавлення волі.
На підставі ст.75 КК України від відбування цього покарання його звільнити з випробовуванням, встановивши іспитовий строк терміном 1 рік.
На підставі ч.1, п.2 ч.2 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_6 наступні обов`язки:
- періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації,
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи,
- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
ОСОБА_6 за пред`явленим обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15 ч.1 ст.152 КК України, виправдати за недоведеністю, що в його діянні є склад кримінального правопорушення.
ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, та на підставі ч.5 ст.74 КК України звільнити від покарання у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.
Речові докази: - недопалок цигарки «LM»; три сліди пальців рук, дактилокарту на ім`я ОСОБА_6 ( в камері зберігання речових доказів Хмельницького ВП ГУНП в Хм.обл згідно постанови про визн реч док) - знищити
-DVD-R диск із інформацією «ВФ Україна» щодо мобільного терміналу зберігати при матеріалах кримінального провадження;
-поліетиленовий пакет із зображенням квітів з продуктами харчування залишити ОСОБА_6 за належністю;
-куртка чорного кольору, капюшон чорного кольору, джинсові штани синього кольору, мобільний телефон марки «Huawei» чорного кольору із двома сім-картами, ноутбук марки «ASUS» модель Х550L повернути ОСОБА_6 за належністю;
-кофта зеленого кольору повернути ОСОБА_4 за належністю
Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17.01.2020 р. на куртку чорного кольору, капюшон чорного кольору, джинсові штани синього кольору, мобільний телефон марки «Huawei» чорного кольору із двома сім-картами, ноутбук марки «ASUS» модель Х550L, скасувати.
Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави 1357,05 грн. документально підтверджених витрат на залучення експерта.
На вирок може бути подана апеляція до Хмельницького апеляційного суду через Хмельницький міськрайонний суд протягом 30 днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку суду негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору, а інші учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

СУДДЯ: