Справа № 727/6973/20
Провадження № 1-кп/727/23/22
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 вересня 2022 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:
Головуючого-судді: ОСОБА_1
За участю секретаря: ОСОБА_2
прокурора: ОСОБА_3
захисника: ОСОБА_4
обвинуваченого: ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Чернівці кримінальне провадження, зареєстроване в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за №0000191 від 06.08.2020 року, по обвинуваченню:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця с.Нижні Станівці, Кіцманського району, Чернівецької області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого в АДРЕСА_2 , з середньою освітою, неодруженого, на утриманні двоє малолітніх дітей, офіційно не працюючого, раніше судимого:
1) 27.02.2019 року Першотравневим районним судом м.Чернівці за ст.186 ч.1 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 1190 гривень, яке ухвалою суду від 11.03.2020 року замінено на покарання у виді 70 годин громадських робіт;
2) 06.05.2019 року Першотравневим районним судом м.Чернівці за ст.190 ч.1, ст.190 ч.2, ст.70 ч.1, ч.4 КК України до трьох років позбавлення волі та штрафу в розмірі 1190 гривень, на підставі ст.ст.75, 76 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на три роки.
у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст.389 КК України, -

ВСТАНОВИВ:
Відповідно до пред`явленого обвинувачення ОСОБА_5 обвинувачується органом досудового розслідування у вчиненні умисного кримінального проступку при наступних обставинах:

Так, вироком Першотравневого районного суду м.Чернівці від 27.02.2019 року, який набрав законної сили 01.04.2019 року, ОСОБА_5 засуджено за ч.1 ст.186 КК України та призначено йому покарання у вигляді штрафу у розмірі 70 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1190 гривень в дохід держави, однак у встановлений термін ОСОБА_5 штраф не сплатив.

11.03.2020 року Першотравневим районним судом м.Чернівці винесено ухвалу про заміну ОСОБА_5 призначеного покарання у виді штрафу в розмірі 70 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1190 гривень на покарання у виді 70 годин громадських робіт.

06.04.2020 року ОСОБА_5 був ознайомлений з порядком і умовами відбування покарання у вигляді громадських робіт, а також був попередженим, що в разі ухилення від відбування покарання він може бути притягнутий до кримінальної відповідальності на підставі ч.2 ст.389 КК України.

При цьому ОСОБА_5 , будучи ознайомлений із наслідками ухилення від відбування покарання у виді громадських робіт, діючи умисно, протиправно, з метою ухилення від відбування покарання, розуміючи, що призначені йому 70 годин громадських робіт необхідно виконати та маючи реальну можливість їх виконати з моменту набрання вироком законної сили, без поважних на те причин, з 06.04.2020 року ухилявся від відбуття призначеного йому судом покарання. Громадські роботи ОСОБА_5 станом на 19.08.2020 року не виконав без поважних причин та без поважних причин не почав їх виконання, про наявність поважних причин невиконання покарання у виді 70 годин громадських робіт не повідомив.

Обвинувачений ОСОБА_5 у судовому засіданні визнав, що дійсно не відбув сімдесят годин громадських робіт. У вчиненому щиро кається. Просить суворо не карати.

Судовий розгляд проводився судом відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України.

Аналізуючи покази ОСОБА_5 , в результаті дослідження, аналізу та оцінки досліджених обставин справи та наданих стороною обвинувачення письмових характеризуючих особу обвинуваченого доказів, на переконання суду, пред`явлене ОСОБА_5 обвинувачення за ч.2 ст. 389 КК України не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду, виходячи з наступного.

Зокрема, ОСОБА_5 органом досудового розслідування обвинувачується у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.389 КК України, тобто ухилення засудженого від відбування покарання у виді громадських робіт.
За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК України.
Склад злочину - це сукупність об`єктивних та суб`єктивних ознак, що дозволяють кваліфікувати суспільно-небезпечне діяння як конкретний злочин.

Об`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України, є правосуддя в частині встановленого порядку виконання вироків суду. Об`єктивна сторона полягає в ухиленні від відбування громадських або виправних робіт.
Ухилення від відбування громадських робіт - це невиконання особою, яка засуджена до цього виду покарання, обов`язку у вільний від роботи чи навчання час безоплатно виконувати суспільно корисні роботи, вид яких визначено органами місцевого самоврядування, протягом строку, вказаного у вироку суду. Ухилення у цьому випадку може полягати у нез`явленні для виконання таких робіт, у безпосередній відмові виконувати визначену для засудженого роботу тощо. Вказане кримінальне правопорушення вважається закінченим з моменту вчинення зазначених у ст. 389 КК України діянь. Суб`єкт - спеціальний, ним може бути тільки особа, засуджена до відповідних видів покарань. Суб`єктивна сторона характеризується прямим умислом.
Із досліджених судом характеризуючих матеріалів стосовно особи обвинуваченого встановлено наступне:
Так, вироком Першотравневого районного суду м.Чернівці від 27.02.2019 року у провадженні №725/547/19 затверджено угоду про примирення між потерпілою ОСОБА_6 та підозрюваним ОСОБА_5 від 27.02.2019 року. ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.186 ч.1 КК України і за його вчинення призначено йому узгоджену між сторонами міру покарання у вигляді штрафу у розмірі 70 неоподатковуваних мінімумів громадян 1190 гривень у дохід держави.
У подальшому, вироком Першотравневого районного суду м.Чернівці від 06.05.2019 року у провадженні №725/1445/19, який набрав законної сили 06.06.2019 року, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнано винуватим у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1, ч.2 ст.190 КК України і за його вчинення призначено йому покарання: за ч.1 ст.190 КК України у вигляді 1 (одного) року обмеження волі; за ч.2 ст.190 КК України у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі.
На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено покарання ОСОБА_5 у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі.
На підставі ч.4 ст.70 КК України до призначено покарання повністю приєднано не відбуте покарання за вироком Першотравневого районного суду м.Чернівці від 27.02.2019 року та остаточно призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі та штрафу у розмірі 1190 гривень. Відповідно до вимог ч.3 ст.72 КК України покарання у виді штрафу виконувати самостійно.
На підставі ст.ст.75,76 КК України звільнено ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням у вигляді позбавлення волі з іспитовим строком на 3 (три) роки якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового злочину, зобов`язавши його протягом іспитового строку не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, навчання, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.
Проте, ухвалою Першотравневого районного суду м.Чернівці від 11.03.2020 року у провадженні №725/547/19 було задоволено подання провідного інспектора Шевченківського районного відділу філії Державної «Центру пробації» у Чернівецькій області про заміну несплаченої суми штрафу покаранням у виді громадських, виправних робіт або позбавлення волі стосовно засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 задоволено. Замінено ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , несплачену суму штрафу у розмірі 1191 грн. 00 коп. на 70 (сімдесят) годин громадських робіт.
Із мотивувальної частини ухвали суду від 11.03.2020 року видно, що подання уповноваженого органу пробації було внесено до суду саме в порядку виконання вироку Першотравневого районного суду м.Чернівці від 27.02.2019 року і відповідно судом було замінено несплачену суму покарання у розмірі 1190 гр. 00 коп. саме за вироком суду від 27.02.2019 року у провадженні №725/547/19.
Відповідно до ст.2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно з вимогами ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини, вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.
Статтею 7 КПК України закріплені загальні засади кримінального провадження, серед яких є верховенство права, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини.
Частинами 1, 2 ст. 9 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Суд зобов`язаний неухильно дотримуватися вимог Конституції України, міжнародних договорів, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, тобто з урахуванням рішень Конституційного Суду України та практики Європейського суду з прав людини, ст. 62 Конституції України (презумпція невинуватості) та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.
Суд звертає увагу на те, що статтею 61 Конституції України регламентовано, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Згідно ст.8 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Право не бути притягненим до суду або покараним двічі за одне й те саме діяння також закріплено в ч.1 ст.4 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - нікого не може бути вдруге притягнуто до суду або покарано в порядку кримінального провадження під юрисдикцією однієї і тієї самої держави за правопорушення, за яке його вже було остаточно виправдано або засуджено відповідно до закону та кримінальної процедури цієї держави. Жодних відступів від положень цієї статті не допускається на підставі ст.15 Конвенції.
Таким чином, застосування заходів кримінально-правового впливу (кримінальна відповідальність) до особи на підставі того ж самого правопорушення, за яке вона уже зазнала стягнення, порушує принцип non bisin idem ("двічі за одне й те саме не карають"), передбачений ст. 61 Конституції України та ч. 1 ст. 4 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що також узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 16.04.2020 у справі № 397/1694/14-к.
У п. 132 справи "А та Б проти Норвегії" (рішення ЄСПЛ від 15.12.2016) зазначено, що матеріальні критерії для визначення того, чи існує досить тісний зв`язок за суттю, включають у себе: чи переслідують різні провадження взаємодоповнюючі цілі і, таким чином, стосуються не тільки in abstrakto, але й in concreto, різних аспектів соціально неправомірної поведінки; чи є подвійність провадження передбачуваним наслідком (як в законодавстві, так і на практиці) одного і того ж оспорюваного діяння (idem); чи проводяться паралельні провадження таким чином, щоб уникнути, наскільки це можливо, будь-якого дублювання в збиранні, а також оцінці доказів шляхом належної взаємодії між різними компетентними органами з тим, щоб факти, встановлені в одному провадженні, також використовувалися в іншому провадженні; і, перш за все, чи враховується санкція у першому завершеному провадженні в тих провадженнях, які завершуються пізніше з тим, щоб особа, якої вони стосуються, не несла надмірний тягар.
З огляду на вказане, суд враховує, що положеннями частини четвертої ст.70 КК України визначено, що за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

При сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань (частина перша ст.70 Кодексу).

Згідно ч.3 ст.72 КК України основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю кримінальних правопорушень і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.

Як було встановлено судом, вирок Першотравневого районного суду м. Чернівці від 27.02.2019 року було складено на підставі ч.4 ст.70 КК України під час ухвалення вироку суду від 06.05.2019 року та визначено ОСОБА_5 остаточне покарання шляхом повного приєднання до покарання, призначеного даним вироком, не відбутого покарання за вироком суду від 27.02.2019 року у виді штрафу у розмірі 1190 грн. 00 коп.
Вирок Першотравневого районного суду м.Чернівці від 06.05.2019 року у провадженні №725/1445/19 06.06.2019 року набрав законної сили, є чинним та підлягає обов`язковому виконанню.
Тому, саме з 06.06.2019 року припинилось окреме виконання попереднього вироку суду від 27.02.2019 року відносно ОСОБА_5 .
Отже, з 06.06.2019 року у ОСОБА_5 виник обов`язок сплати штрафу у розмірі 1190 грн. 00 коп. (покарання призначеного за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.186 КК України) саме за вироком суду від 06.05.2019 року. Одночасно в обвинуваченого припинився обов`язок по виконанню покарання, призначеного вироком суду від 27.02.2019 року.
За таких обставин, ухвала суду від 11.03.2020 року постановлена на підставі вироку суду від 27.02.2019 року, який не підлягав виконанню.
До таких висновків суд приходить, враховуючи положення ст.61 Конституції України щодо заборони подвійного притягнення особи до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Проте, пред`явлене ОСОБА_5 обвинувачення у даному кримінальному провадженні, базується саме на невиконанні ним покарання, призначеного вироком Першотравневого районного суду м.Чернівці від 27.02.2019 року у виді штрафу у розмірі 1190 гривень, яке ухвалою суду від 11.03.2020 року замінено на 70 годин громадських робіт.
Визнання ОСОБА_5 у судовому засіданні факту не виконання громадських робіт не підтверджує пред`явленого обвинувачення та не доводить його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.389 КК України, оскільки самостійне виконання вироку суду від 27.02.2019 року припинилось 06.06.2019 року.
Відповідно до правового висновку про застосування норми права, який міститься в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 02 грудня 2019 року в справі № 612/712/16-к, притягнення до кримінальної відповідальності за ст. 389 ч. 1 КК України, зокрема за ухилення від виконання покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами особи, котру вже було притягнуто до адміністративної відповідальності заст. 126 ч. 3 КУпАП(керування автомобілем особою, позбавленою права керування транспортними засобами), виключається у випадку, коли юридичні заходи та наслідки правового реагування на суспільно небезпечну поведінку є непередбачуваними та непропорційними для такої особи; встановлені факти, які двічі призвели до притягнення до відповідальності, були нерозривно пов`язані між собою, а оцінка у кримінальному провадженні по суті стосувалася тих самих фактів, що досліджувались у провадженні про адміністративне правопорушення, і значну їх частину покладено в обґрунтування кримінального обвинувачення. У цьому випадку обвинувачення є несумісним із гарантіями, передбаченими у ст. 4 Протоколу № 7, а ухвалення обвинувального вироку суперечить приписам ст. 2 ч. 3 КК України.
Згідно вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 94 КПК України, жоден доказ не має наперед встановленої сили. При постановленні вироку суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, керуючись законом, повинен оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення та для вирішення питань, зазначених у ст. 374 КПК України.
Усі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитися на користь обвинуваченого. Коли зібрані у справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.
Положеннями ч.2 ст. 17 КПК України визначено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
Відповідно до ст. 337 КПК України, суд зобов`язаний проводити судовий розгляд лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення і лише в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акту.
Згідно з вимогами ст. 6 Конвенції про захист прав людини, ст. 62 Конституції України кожна людина має право на справедливий розгляд справи,особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.
У своєму рішенні від 21 жовтня 2011 року у справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що така доведеність може випливати зі співставлення достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.
У справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року Європейський суд вирішив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може впливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».
Аналізуючи зібрані стороною обвинувачення докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про недоведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.389 КК України, оскільки сторона обвинувачення не довела його винуватість у вчиненні інкримінованого діяння поза розумним сумнівом.
Такий обов`язок суду щодо забезпечення презумпції невинуватості і права на справедливий судовий розгляд, які передбачені ст. 62 Конституції України, поєднуються з такими ж положеннями ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована 17 липня 1997 р. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції»(№ 475/97-ВР).
У справі «Barberа, Messegu and Jabardo v. Spain»від 6 грудня 1998 р. (п.146) Європейський Суд з прав людини встановив, що «принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що обвинувачений вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного. (Barberа, Messegu and Jabardo v. Spain, judgment of 6 December 1988, Series A no. 146, p. 33, § 77).
У відповідності до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 29.06.1990 року із змінами «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду справ і постановлення вироку» всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь обвинуваченого. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Відповідно до вимог ч.1 ст.373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у випадках, якщо не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа.
Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
При цьому як обвинувальний, так і виправдувальний вирок повинен бути мотивований судом.

Таким чином, враховуючи всі обставини кримінального провадження, оцінивши кожен доказ з точки зору його належності, допустимості, достовірності, а також сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд вважає, що пред`явлене обвинувачення є недоведеним, а тому обвинуваченого ОСОБА_5 слід виправдати на підставі п.1 ч.1 ст.373 КПК України.
Керуючись ст.61,62 Конституції України, ст.ст.368, 370, 373, 374, 395 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:
Визнати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за ч.2 ст.389 КК України невинуватим і по суду виправданим на підставіп.1 ч.1 ст.373 КПК України.

На вирок суду може бути подана апеляція до Чернівецького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Чернівці протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому, представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, та прокурору.
Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя: ОСОБА_1