ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 606/375/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/18/22 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.1 ст.135, ч.2 ст.286 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2022 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючої - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

з участю:

прокурора - ОСОБА_6

обвинуваченого - ОСОБА_7

захисника - ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000317 від 01 жовтня 2019 року, за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 10 грудня 2020 року,

в с т а н о в и л а:
Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Чортків Тернопільської області, зареєстрованого по АДРЕСА_1 , проживає по АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, одруженого, з вищою освітою, на утримані двоє малолітніх дітей, тимчасово непрацюючого, раніше не судимого

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст.286, ч. 1 ст.135 КК України та призначено йому за даними кримінальними правопорушенням покарання:

- за ч. 2 ст. 286 КК Україниу виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 1 рік;

- за ч. 1 ст. 135 КК Україниу виді 1 (одного) року обмеження волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено остаточне покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 1(один) рік.

Запобіжний захід у вигляді застави обвинуваченому ОСОБА_7 залишено без змін, до набрання вироку законної сили.

Зараховано ОСОБА_7 у строк покарання попереднє ув`язнення з 02 жовтня 2019 року по 05 грудня 2019 року.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області 10 жовтня 2019 року (справа№ 607/23860/19) на майно, а саме: на автомобіль марки «MERCEDES-BENZ A-170» реєстраційний номер НОМЕР_1 (реєстрація Республіки Польща), власником якого є громадянин Польщі ОСОБА_9 , уламок пластмаси чорного кольору, пару чоловічих туфель чорного кольору скасовано після вступу вироку в законну силу. Автомобіль повернути ОСОБА_7 , чоловічі туфлі ОСОБА_10 .

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

Згідно вироку суду, 01 жовтня 2019 року о 20.00 год. водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «MERCEDES-BENZ A-170» реєстраційний номер НОМЕР_1 (реєстрація Республіки Польща), рухався проїзною частиною дороги вулиці Йосипа Сліпого в смт. Микулинці Теребовлянського району Тернопільської області зі сторони центру селища в бік с. Кривки Теребовлянського району, здійснюючи рух автомобіля по зустрічній смузі руху. В цей час, по тій же смузі, тобто назустріч автомобілю «MERCEDES-BENZ A-170», рухався пішохід ОСОБА_11 , 1950 року народження. Під час руху водій ОСОБА_7 не був уважним, відволікся від керування автомобілем, не стежив за дорожньою обстановкою, не обрав такі прийоми керування транспортним засобом та смугу руху, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним і в такий спосіб, своїми діями не створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрозу життю і здоров`ю громадян, завдавати матеріальні збитки, чим порушив вимоги пунктів 1.5 ч.1 та 2.3 «б», «д» ПДР. Внаслідок цього і порушення п.12.3 ПДР водій ОСОБА_7 на ділянці дороги навпроти господарства ОСОБА_12 з моменту виникнення небезпеки для його руху, яку він об`єктивно спроможний був виявити, а саме виявлення на проїзній частині пішохода ОСОБА_11 , своєчасно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, хоча мав для цього технічну можливість. Своїми діями, які не відповідали вимогам ПДР, водій ОСОБА_7 поставив себе в такі умови, що не зміг забезпечити безпеку дорожнього руху та на зустрічній смузі руху скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_11 передньою лівою частиною керованого транспортного засобу. Внаслідок наїзду пішоходу ОСОБА_11 спричинено масивну травму тіла з численними переломами кісток скелету та ушкодженням внутрішніх органів, від чого настала смерть на місці пригоди. Після вчинення дорожньо - транспортної пригоди ОСОБА_7 в порушення п. 2.10 «а», «в», «г», «д», «е» ПДР, не залишився на місці пригоди, перемістив транспортний засіб, що має причетність до пригоди, не вжив можливих заходів для збереження слідів пригоди, а втік з місця пригоди на автомобілі «MERCEDES-BENZ A-170», яким вчинив наїзд на пішохода. Порушення водієм ОСОБА_7 п. 12.3 ПДР перебуває у прямому причинному зв`язку з настанням дорожньо транспортної пригоди та спричинення смерті потерпілого ОСОБА_11 ..

Вказаними діями обвинувачений ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2ст. 286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Крім цього, 01 жовтня 2019 року о 20.00 год. водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «MERCEDES-BENZ A-170» реєстраційний номер НОМЕР_1 (реєстрація Республіки Польща), рухався проїзною частиною дороги вулиці Йосипа Сліпого в смт. Микулинці Теребовлянського району допустив наїзд на пішохода ОСОБА_11 , заподіявши йому тілесні ушкодження, що були небезпечними для життя, після чого у нього виник злочинний умисел на залишення потерпілого в небезпечному для життя стані. Реалізовуючи свій умисел, ОСОБА_7 , як особа яка поставила потерпілого в небезпечний для життя стан, не залишився на місці пригоди, не надав потерпілому першої медичної допомоги та не викликав бригаду екстреної медичної допомоги. Усвідомлюючи, що ОСОБА_11 перебуває в темну пору доби в безпорадному стані та позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження через тяжкість отриманих тілесних ушкоджень, ОСОБА_7 завідомо залишив без допомоги на місці ДТП потерпілого в небезпечному для життя стані, а сам поїхав в невідомому напрямку на автомобілі«MERCEDES-BENZ A-170» реєстраційний номер НОМЕР_1 (реєстрація Республіки Польща).

Вказаними діями обвинувачений ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 135 КК України, тобто завідомо залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через безпорадний стан, коли той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.

В зміненій апеляційній скарзі, в редакції поданій до апеляційного суду 30.06.2022 року, яку підтримали обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_8 , захисник обвинуваченого просить вирок Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 10 грудня 2020 року про визнання ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 2. ст. 286 КК України змінити в частині призначеного покарання та застосувати ст.75 КК України, звільнивши ОСОБА_13 від відбування призначеного місцевим судом покарання із встановленням іспитового строку.

Свої доводи мотивує тим, що призначене судом покаранням є занадто суворим, оскільки не враховано належним чином ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, одне з яких є тяжким і вчинине із необережності, а інше є нетяжким, наявність пом`якшуючих обставин та дані про особу обвинуваченого, що раніше не судимий, позитивно характеризується, є особою молодого віку і має на утриманні троє малолітніх дітей. Зазначає, що третя дитина народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 вже після розгляду касаційної скарги у даному провадженні, що на його думку, є обставиною, якої не існувало на час оцінки ухвали апеляційного суду Верховним Судом, тобто виникла нова обставина, як дає підстави для застосування судом ст.75 КК України до призначеного покарання. Зазначає, що з урахуванням воєнного стану в країні, його багатодітна сім`я буде позбавлена можливостей та засобів до існування у випадку реального відбування ним покарання, а також життєво необхідної допомоги.

Вказує також, що твердження суду про те, що обвинувачений виявив крайню байдужість до життя потерпілого не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_7 після вчинення наїзду не виявив потерпілого, а потім дізнавшись про наслідки ДТП повернувся на місце події і очікував працівників поліції для встановлення обставин події.

Вважає, що місцевий суд не дав належної оцінки тому, що обвинувачений повністю визнав свою вину, щиро покаявся і добровільно повністю відшкодував потерпілій шкоду, яка в судовому засіданні просила не позбавляти його волі.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника, які підтримали подану апеляційну скаргу і просять змінити вирок суду в частині призначеного покарання, прокурора, який вирок місцевого суду вважає законним та обґрунтованим і просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно статті 392 КПК України рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності і обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.
Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні ним інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.286, ч.1 ст.135 КК України, відповідають фактичним обставинам справи, є обґрунтованими та ніким із учасників не оспорюються, а отже в апеляційному порядку не переглядаються.
Що ж стосується призначеної міри покарання ОСОБА_7 за ч.1 ст.135, ч.2 ст.286 КК України, то суд першої інстанції її призначив правильно, у відповідності до вимог ст.ст. 65-67 КК України, так як вона відповідає вчиненим злочинам та особі обвинуваченого, необхідна й достатня для його виправлення та попередження нових правопорушень.

За змістом ст.ст.50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Як убачається з матеріалів справи, суд при призначенні покарання ОСОБА_7 врахував: ступінь тяжкості вчинених злочинів, які у відповідності до ст.12 КК України відносяться до тяжкого та нетяжкого злочинів, особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують, а саме щире каяття, добровільне відшкодування завданої шкоди потерпілій, пов`язаної зі смертю ОСОБА_14 та відсутність обставин, що обтяжує покарання.

Відповідно до змісту вимог ст.69 КК України суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини цього Кодексу, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину та з урахуванням особи винного.

В даному випадку, встановивши наявність пом`якшуючих обставин, суд призначив покарання ОСОБА_7 наближене до мінімального, однак не встановив таких обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, а отже не знайшов підстав для застосування ст.69 КК України, і з таким рішенням суду першої інстанції повністю погоджується колегія суддів.

Судом першої інстанції не знайдено й підстав для застосування ст. 75 КК України.

Так, у ст. 65 КК визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. За змістом ст.75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, разом з цим, з огляду на положення ст.75 КК законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Так, з фактичних обставин справи вбачається, що після вчинення дорожньо-транспортної пригоди, що потягло тяжкі наслідки у вигляді смерті людини, ОСОБА_7 , в порушення вимог ПДР, не залишився на місці пригоди, перемістив транспортний засіб, що має причетність до пригоди, не вжив можливих заходів для надання медичної допомоги потерпілому, не викликав бригаду екстреної медичної допомоги, не повідомив про дорожньо-транспортну пригоду орган чи уповноважений підрозділ Національної поліції, не чекав на прибуття поліцейських, не вжив всіх можливих заходів для порятунку людини та збереження слідів пригоди, а втік з місця пригоди.

Умисний характер дій обвинуваченого, а саме залишення в небезпеці потерпілого, який перебував у безпорадному для життя стані, свідчить про підвищену суспільну небезпечність даного діяння.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_7 неможливе без його ізоляції від суспільства, тому призначив покарання у межах санкції статті обвинувачення у виді позбавлення волі на певний строк, оскільки з врахуванням даних про особу обвинуваченого та фактичних обставин кримінального провадження саме таке покарання є необхідне і достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.
Посилання захисника в апеляційній скарзі на те, що у обвинуваченого з часу постановлення вироку до перевірки його в апеляційній інстанції народилася третя дитина і на даний час у країні введений воєнний стан, що у випадку реального відбування ним покарання, позбавить його багатодітну сім`ю можливостей та засобів до існування, а також життєво необхідної допомоги, колегією суддів враховується, однак зазначені обставини, з урахуванням викладених вище не можуть бути достатньою підставою для застосування до обвинуваченого ст.75 КК України.
З врахуванням наведеного, колегія суддів приходить до переконання, що судом першої інстанції вірно визначено вид та розмір покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , а отже не вбачає підстав для його пом`якшення чи звільнення від його відбування із визначенням іспитового строку, як про це просить його захисник в апеляційній скарзі.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 10 грудня 2020 року відносно ОСОБА_7 за ч.2 ст.286, ч.1 ст.135 КК України залишити без задоволення, а вирок Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 10 грудня 2020 року відносно ОСОБА_7 за ч.2 ст.286, ч.1 ст.135 КК України без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців.

Головуючий

Судді