ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1033/22 Справа № 204/7342/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2022 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:
головуючого, судді-доповідача ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 січня 2022 року про відмову в задоволенні клопотання за засудженого про визнання катуванням, нелюдським та принижуючим гідність покарання у виді довічного позбавлення волі
за участю:
прокурора ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
в режимі відео-конференції:
засудженого ОСОБА_6

ВСТАНОВИВ :
Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.
Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 січня 2022 року відмовлено в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_6 про визнання катуванням, нелюдським та принижуючим гідність покарання у виді довічного позбавлення волі, призначеного йому вироком Дніпропетровського обласного суду від 12.02.1997 року, з урахуванням ухвал Верхового Суду України від 09.03.1999 року та ухвали Дніпропетровського обласного суду від 06 листопада 2000 року.
В обґрунтування свого рішення, суд першої інстанції зазначив, що дійсно рішеннями ЄСПЛ, зокрема у справах Петухов проти України, Старишко проти України та Лопата проти України було встановлено у відношенні засуджених, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, порушення ст. 3 Конвенції, проте на час розгляду його клопотання у національному законодавстві України відсутній механізм перегляду вироків за якими особи засуджені до довічного позбавлення волі. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що нормами КПК України, зокрема положеннями ст. 537-539 КПК України не передбачена можливість встановлення юридичних фактів, в тому числі й визнання катуванням, нелюдським, принижуючим гідність покарання у виді довічного позбавлення волі.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальненні доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі засуджений просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та задовольнити його клопотання, визнати катуванням, нелюдським та принижуючим гідність покарання у виді довічного позбавлення волі застосоване до нього, тобто таким, що порушує ст. 3 Конвенції.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог посилається на те, що низкою рішень ЄСПЛ у справах проти України, покарання у виді довічного позбавлення волі було визнано таким, що порушує ст. 3 Конвенції, тобто є катуванням, нелюдським та принижуючим гідність особи, що підтвердив і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 16.09.2021 року, що залишилось поза увагою суду першої інстанції.
Позиції учасників судового провадження.
Засуджений та його захисник підтримали апеляційну скаргу засудженого і з підстав, викладених в скарзі, просили її задовольнити.
Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги засудженого, посилаючись на її безпідставність, а ухвалу суду вважав законною та обґрунтованою у зв`язку з чим просив залишити її без змін.
Мотиви апеляційного суду.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Перевіривши доводи апеляційної скарги засудженого, апеляційний суд дійшов висновку, що вони є безпідставними, а ухвала суду є законною, обґрунтованою та ухваленою у відповідності до зазначених вище вимог закону, які суд першої інстанції виконав належним чином, з огляду на наступне.
За матеріалами справи, ОСОБА_6 засуджений вироком Дніпропетровського обласного суду від 12.02.1997 року за ч. 3 ст. 193, ч. 1 ст. 222, ч. 2 ст. 17-140, ч. 2 ст. 140, ст.ст. 17, 19, 140 ч. 2, ч. 3 ст. 142, п.п. «а», «г», «з» ст. 93 КК України (в редакції 1960 року), на підставі ст. 42 КК України (в редакції 1960 року) остаточно призначено виключну міру покарання - смертну кару - розстріл з конфіскацією в дохід держави всього майна.
Ухвалою Верховного Суду України від 27.05.1997, вирок Дніпропетровського обласного суду від 12.02.1997 року змінено та ОСОБА_6 визнано засудженим за ч. 1 ст. 222, п.п. «а», «г», «з» ст. 93 , ч. 3 ст. 142, ч. 3 ст. 193 КК України (в редакції 1960 року). Крім того, ОСОБА_6 вироком Дніпропетровського обласного суду від 30 грудня 1998 року засуджений за ст. 93 п. «з», ст. 17- 140 ч. 2, ст. 140 ч. 2 КК України, на підставі ч. 3 ст. 42 КК України до виключної міри покарання - розстрілу, з конфіскацією всього особистого майна. Ухвалою Верховного Суду України від 09 березня 1999 року, вирок Дніпропетровського апеляційного суд від 30 грудня 1998 року стосовно ОСОБА_6 в порядку ст. 363 КПК України змінено. Виключено з вироку рішення про призначення за п. «з» ст. 93 КК України додаткового покарання у вигляді конфіскації майна і засуджено його за цим законом та за сукупністю злочинів, передбачених ст. ст. 17, 140 ч. 2, 140 ч. 2, 142 ч. 2 на підставі ст. 41 ч. 1 КК України до 15 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, а на підставі ст. 42 ч. 3 КК України - до виключної міри покарання-розстрілу з конфіскацією всього майна.
Ухвалою Дніпропетровського обласного суду від 27 липня 2000 року, покарання у вигляді смертної кари - розстрілу, замінили на довічне позбавлення волі. Ухвалою Дніпропетровського обласного суду від 06 листопада 2000 року ОСОБА_6 замінено призначене покарання у вигляді смертної кари на довічне позбавлення волі.
Відповідно до ч. 1 ст. 64 КК України, довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.
Посилання ОСОБА_6 на ту обставину, що призначене йому покарання порушує ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), є неприйнятним та ґрунтується на власному, хибному тлумаченні положень законодавства, з огляду на таке.
Євройпейський суд з прав людини зазначив у низці своїх рішень, в тому числі й від 12.03.2019 у справі «Пєтухов проти України», на яке посилається ОСОБА_6 що сам факт того, що зрештою покарання у виді довічного позбавлення волі може бути відбутим у повному обсязі не суперечить ст. 3 Конвенції. Отже, перегляд покарання у виді довічного позбавлення волі необов`язково має призвести до звільнення відповідного засудженого. Характер встановленого за ст. 3 Конвенції порушення свідчить, що для належного виконання цього рішення від держави-відповідача вимагатиметься впровадження реформи системи перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі. Механізм такого перегляду повинен гарантувати перевірку у кожному конкретному випадку, чи обґрунтовано триваюче тримання під вартою законними пенологічними підставами, та має надавати засудженим до довічного позбавлення волі можливість передбачити з певним ступенем точності, що їм треба зробити, аби було розглянуто питання щодо їх звільнення, та за яких умов це можливо, відповідно до стандартів, розроблених практикою Суду.
Тобто, вказаним рішенням ЄСПЛ зобов`язано державу впровадити реформу системи перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі, та не встановлено будь-яких обов`язків держави щодо заміни покарання засудженим до довічного позбавлення волі, тим більше не визнає його катуванням або таким, що принижує гідність особи.
У рішенні ЄСПЛ «Ласло Магьяр проти Угорщини», вказано, що Європейська конвенція з прав людини (далі ЄКПЛ) не забороняє державам засуджувати осіб, що вчинили серйозні злочини, до невизначеного строку покарання у виді позбавлення волі, яке дозволяє тривале тримання під вартою правопорушника у випадку необхідності захисту населення, при цьому це особливо вірно для осіб, визнаних винуватими у вбивстві та інших тяжких злочинах проти особистості. Той факт, що такий засуджений, можливо, відбув тривалий термін тюремного ув`язнення, не зменшує позитивне зобов`язання держави по захисту населення; держава може виконати це зобов`язання, продовжуючи тримати під вартою таких довічно ув`язнених до тих пір, доки вони залишаються небезпечними.
Аналогічну правову позицію висловила і Велика Палата Верховного Суду (далі ВП ВС), яка 08.07.2020 року розглянула в судовому засіданні кримінальну справу за заявою ОСОБА_9 про перегляд судових рішень, постановлених щодо нього, з підстав встановлення рішенням ЄСПЛ від 12.03.2019 (заява № 41216/13) у справі «Пєтухов проти України №2» порушення Україною вимог ст. 3 Конвенції у зв`язку з тим, що покарання заявника у виді довічного позбавлення волі є таким, яке неможливо скоротити. При цьому у своїх інших рішеннях ЄСПЛ також неодноразово звертав увагу на недосконалість чинного законодавства України і необхідність дотримуватися принципу правової визначеності, зокрема у п. 31 рішення в справі «Ракевич проти Росії» (Rakevich v. Russia), у п. 109 рішення у справі «Церква Бесарабської Митрополії та інші проти Молдови» (Metropolitan Church of Bessarabia and Others v. Moldova), у п. 53 рішення в справі «Єлоєв проти України» (Yeloyev v. Ukraine) та у п. 19 рішення в справі «Новік проти України» (Novik v. Ukraine).
ВП ВС зазначила, що встановлені порушення Конвенції щодо ОСОБА_9 полягають у тому, що в Україні немає законодавчих підстав пенологічного характеру, які забезпечують особам, засудженим до довічного позбавлення волі, перспективу реального звільнення або перегляду призначеного покарання.
Враховуючи національне законодавство та практику ЄСПЛ, ВП ВС дійшла таких висновків: а) довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі Конвенції, та не являє собою порушення ст. 3 цієї Конвенції; б) лише нескорочуване довічне позбавлення волі є порушенням ст. 3 Конвенції; в) відсутнє порушення ст. 3 Конвенції в тому випадку, коли існує нормативно визначений на національному рівні та практично ефективний механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі; г) механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі повинен надавати національним органам можливість оцінити зміни поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваючого утримання в ізоляції. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що в національному законодавстві України існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак заповнення прогалин у нормативно-правових актах, прийняття законів, внесення до них змін і доповнень, узгодження їх положень між собою є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо правотворення, які належать законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.
Підсумовуючи вказане, як ЄСПЛ, Конституційний Суд України і Верховний Суд констатували de facto певну законодавчу прогалину в питаннях неможливості в Україні здійснювати оцінку змін поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваючого утримання в ізоляції, але вказаного роду прогалини мають усуватися виключно законодавцем, а не судом, оскільки при вирішенні конкретного клопотання засудженого у кримінальному провадженні правозастосувач, яким в даному випадку є суд, повинен діяти відповідно до точного змісту норми права, яку він застосував, у межах своєї компетенції, суворо дотримуватися процедури розгляду порушених особою питань, тобто користуватися принципом законності, згідно якого «дозволено робити лише те, що передбачено в законі» (ст. 19 Конституції України, Рішення КСУ № 7-рп/2009 від 16.04.2009).
Таким чином, на переконання апеляційного суду, при прийнятті ухвали суд першої інстанції, проаналізувавши норми національного законодавства, практику Європейського суду з прав людини, дійшов правильного і обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання засудженого ОСОБА_6 та визнання покарання у виді довічного позбавлення волі катування, нелюдським та принижуючим гідність. Крім того, колегія суддів погоджується з тим, що чинним КПК України, зокрема положеннями Розділу VIII, не передбачено встановлення будь-яких юридичних фактів, про що ставиться питання у клопотанні засудженого.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга засудженого не підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою та достатньо мотивованою у зв`язку з чим має бути залишена без змін.
У випадку законодавчого запровадження належної правової процедури, засуджений не позбавлений права звернення з відповідним клопотанням у визначені кримінально-процесуальній формі.
Керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 січня 2022 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого про визнання катуванням, нелюдським та принижуючим гідність покарання у виді довічного позбавлення волі залишити без змін
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4