ЄУН № 336/3078/22
пр. № 1-кс/336/551/2022
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2022 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілої ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника адвоката ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

у кримінальному провадженні по обвинуваченню

ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Прокурором Шевченківського окружної прокуратури м.Запоріжжя ОСОБА_3 до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя було подано клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів.

В обґрунтування клопотання прокурор вказав на наявність обґрунтованого обвинувачення у вчиненні ОСОБА_5 вище вказаного кримінального правопорушення, на існування ризиків, передбачених п.п. 1,2,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме на те, що обвинувачений, перебуваючи на волі, може переховуватись від суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого та свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення, а тому жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти вказаним ризикам. Окрім того зазначив, що обвинувачений не має місце реєстрації, офіційно не працевлаштований, ніколи не отримував паспорту, не є громадянином будь-якої країни.

У судовому засіданні прокурор підтримав клопотання за вказаними у ньому підставами та просив його задовольнити.

Захисник адвокат ОСОБА_6 , з думкою якого погодився й обвинувачений ОСОБА_5 , зазначив суду, що клопотання є необґрунтованим, ризики, на які посилається прокурор відсутні. Окрім того, повідомив, що обвинувачений визнає свою вину повністю, щиро розкаюється, також ним вже відшкодовано матеріальну шкоду у розмірі 10 000 грн., що підтверджується копіями платіжних документів. У зв`язку з чим просив суд застосувати до обвинуваченого цілодобовий домашній арешт.

Потерпіла ОСОБА_4 категорично заперечила щодо застосування іншого запобіжного заходу, окрім як тримання під вартою. Зазначила, що вперше чує та жодної грошової компенсації від обвинуваченого не отримувала, що з нею ніхто не зв`язувався стосовно відшкодування матеріальної шкоди. Окрім того, вважає, що лише тримання під вартою може виправити обвинуваченого.

Заслухавши думку учасників судового засідання, вирішуючи клопотання прокурора про продовження обвинуваченому строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд виходить з наступного.

Ухвалою суду від 25 липня 2022 кримінальне провадження призначено до судового розгляду та продовжено ОСОБА_5 строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком 60 діб.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ст.ст. 197, 199 КПК України за клопотанням прокурора строк тримання особи під вартою може бути продовжений за наявності обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, строк дії ухвали суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати 60 днів.

В силу ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Конституційний Суд України неодноразово вказував на те, що право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які визначені в законі; обмеження конституційного права на свободу та особисту недоторканність має здійснюватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина (абзац шостий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 11 жовтня 2011 року № 10-рп/2011; абзац четвертий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2017 року № 1-р/2017).

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Гарькавий проти України» від 18 лютого 2010 року зазначив, що особа не може бути позбавлена або не може позбавлятися свободи, крім випадків, встановлених у пункті 1 статті 5 Конвенції; цей перелік винятків є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме - гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи (§63).

Таким чином, право на свободу та особисту недоторканність може бути обмежене, однак таке обмеження має здійснюватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина, принципів справедливості, рівності та домірності (пропорційності), із забезпеченням справедливого балансу інтересів особи та суспільства, на підставі та в порядку, визначених законами України, з урахуванням актів міжнародного права, позицій Європейського суду з прав людини, за вмотивованим рішенням суду, прийнятим в порядку справедливої судової процедури.

Згідно ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, а саме: переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищити, сховати або спотворити речі чи документи, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення.

За змістом ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі вагомість наявних доказів, тяжкість покарання, що загрожує особі, у разі визнання її винною, вік та стан здоров`я обвинуваченого, міцність соціальних зв`язків, наявність постійного місця роботи, наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення, репутацію обвинуваченого, наявність у нього судимостей, дотримання обвинуваченим умов застосування запобіжних заходів у випадках їхнього попереднього застосування.

Із змісту наведених норм випливає, що завданням застосування будь-якого запобіжного заходу є забезпечення належної процесуальної поведінки особи, яка піддана кримінальному переслідуванню, а при обранні того чи іншого запобіжного заходу, достатнього і необхідного у кожному конкретному випадку, крім тяжкості звинувачення необхідно враховувати сукупність перелічених в законі обставин.

Відповідно до ст. 194 КПК України щодо розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу та відповідно до ч.3 ст. 197 КПК України щодо його продовження суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчинені підозрюваним кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно сталої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, необхідно виходити з того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства (Летельє проти Франції).

Так, ОСОБА_5 обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

Обґрунтованість підозри відносно ОСОБА_5 узгоджується з узагальнюючим визначенням цього поняття, сформульованих у правових позиціях Європейського Суду, зокрема, у рішенні «Нечипорук та Йонкало проти України» від 21.04.2011 р., за змістом якого термін «обґрунтована підозра» означає наявність фактів або обставин, які здатні переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа могла вчинити це правопорушення.

При цьому, як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими самими переконливими як ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку чи задля висунення обвинувачення, що здійснюється на наступній стадії процесу («Мюррей проти Сполученого Королівства» («Murrey v. the United Kingdom»). Наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла вчинити злочин, однак те, що можна вважати «обґрунтованим», залежить від усіх обставин справи («Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства» («Fox, Campbell and Hartley v. the United Kingdom»).

Як зазначає Європейський суд з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». При оцінці ризиків переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання.

Ризиком у контексті кримінального провадження (ст. 177 КПК України) є певна ступінь ймовірності того, що особа, у цьому випадку обвинувачений, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Таким чином, суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що обвинувачений, з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, суворість покарання за які може становити позбавлення волі на строк до 8 років, може вдатися до відповідних дій, а саме переховуватися від суду.

Наведене свідчить про наявність ризику, який дає достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України, а саме, переховуватися від суду.

Крім того, обвинувачений раніше був судимий за корисливий злочин, що свідчить про ступінь суспільної небезпечності обвинуваченого ОСОБА_5 та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності його поведінку в такому сенсі, що ризик вчинення ним, в разі перебування на волі, інших кримінальних правопорушень, є наявним (п.5 ч.1 ст. 177 КПК України).

Також, враховуючи той факт, що розгляд даного кримінального провадження наразі триває і потерпіла та свідки у даному кримінальному провадженні ще допитані не були, а тому незаконний вплив на них можливий з метою схилити до відмови від надання показань або зміни показань у суді задля уникнення кримінальної відповідальності та покарання, що перешкодить судовому розгляду справи. Вказане переконує суд в тому, що ризики, передбачені п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, на даний час також існують та не зменшилися.

Так само, судом враховано наявність ризиків знищення, приховування або спотворення речей, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.

При вирішенні питання про доцільність продовження застосування запобіжного заходу ОСОБА_5 судом враховується тяжкість покарання, що загрожує останньому у разі визнання його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України; вік та стан здоров`я; відсутність у обвинуваченого стійких соціальних зв`язків (неодружений), малолітніх та неповнолітніх дітей на утриманні не має. Також судом враховується той факт, що останній ніколи не отримував паспорту, не є громадянином будь-якої країни, не має зареєстрованого місця проживання в України, будь-які легальні джерела доходу у нього відсутні, обвинувачений не має зареєстрованого майна, наразі не займався суспільно-корисною працею, що свідчить про підвищену суспільну небезпеку його особи.

Суд зазначає що жодних доказів про зміну ризиків, наявність яких стала підставою для застосування та продовження запобіжного заходу, щодо обвинуваченого, суду не надано, а тому суд погоджується з доводами, наведеними у клопотанні прокурора про продовження існування вищевказаних ризиків.

Більше того, захисником не надано суду достатніх доказів, що соціальні зв`язки обвинуваченого є настільки міцними, що можуть утримати його перебування в конкретному місці, наявність місця проживання без реєстрації та проживання у незареєстрованому шлюбі є недостатнім стримуючим фактором.

Наявні наведені ризики є дійсними та триваючими, і вони виключають на даний час можливість зміни запобіжного заходу щодо обвинуваченого на більш м`який.

Отже, зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, беручи до уваги мету застосування запобіжних заходів, доведеність всіх обставин, передбачених ч. 1 ст. 194 КПК України, розцінюючи вище перелічені ризики як реальні та такі, що виправдовують обмеження свободи фізичної особи, суд з урахуванням викладеного продовжує відносно обвинуваченого ОСОБА_5 строк тримання під вартою на 60 днів, оскільки саме цей запобіжний захід є найбільш дієвим та доцільним заходом забезпечення кримінального провадження щодо вказаної особи, не вбачаючи підстав для зміни запобіжного заходу на будь-який менш суворий.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 177, 178, 181, 183, 197, 199, п.4 ч.3 ст. 331, 392, КПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури м.Запоріжжя ОСОБА_3 задовольнити.

Продовжити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, визначивши строк дії цієї ухвали до 17 листопада 2022 року включно.

Копію ухвали суду надіслати Державній установі «Запорізький слідчий ізолятор», вручити обвинуваченому, захиснику та прокурору.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення. Якщо ухвалу суду було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Ухвала підлягає негайному виконанню, її оскарження не зупиняє її виконання.

Повний текст ухвали суду складений та оголошений 21 вересня 2022 року о 15-00 годині.

Головуючий суддя: ОСОБА_1