ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 лютого 2022 року

м. Київ
справа № 702/659/18
провадження № 51-4831км21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
в режимі відеоконференції
захисника ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника

ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Монастирищенського районного суду Черкаської області від 21 грудня 2018 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 20 липня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000155 за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Одеси, зареєстрованого та проживаючого у АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_2 , раніше судимого 21 грудня 2009 року вироком Монастирищенського районного суду Черкаської області за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання із застосуванням із застосуванням ст. 71 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців, звільнений 19 квітня

2013 року по відбуттю строку покарання,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України.

Вступ
07 червня 2018 року, ОСОБА_7 , за попередньою змовою із ОСОБА_8 , перебуваючи в кафебарі, діючи умисно, з метою заволодіння чужим майном, застосовуючи насильство, яке є небезпечним для життя чи здоров`я особи, вчинили напад на потерпілого та відкрито заволоділи його майном на загальну суму 4828, 00 грн. Після чого з місця вчинення кримінального правопорушення зникли.
Суд першої інстанції кваліфікував діяння та засудив ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 187 КК України. Судові рішення щодо ОСОБА_8 у касаційному порядку не оскаржуються.

Апеляційний суд, після перегляду вироку суду першої інстанції в апеляційному порядку, вирок залишив без зміни.
У поданій касаційній скарзі захисник, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого через суворість, просить оскаржувані судові рішення скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду, в порядку касаційного розгляду, має відповісти на доводи:

Про доведеність вини засудженого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушеннях поза розумним сумнівом;

Щодо справедливості призначеного ОСОБА_7 покарання, яке він має відбувати реально без подальшого звільнення від його відбування з випробуванням.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Монастирищенського районного суду Черкаської області від

21 грудня 2018 року засуджено ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років із конфіскацією майна. Цим же вироком засуджено ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 187 КК України, судові рішення щодо якого у касаційному порядку не оскаржуються.
Вирішено питання цивільного позову та долю речових доказів у даному кримінальному провадженні.
ОСОБА_7 07 червня 2018 року, за попередньою змовою із ОСОБА_8 , будучи в кафе-барі «Чайхана», що розташоване на вул. Соборна в смт Цибулів Монастирищенського району Черкаської області, діючи умисно, з метою заволодіння чужим майном, застосовуючи насильство, яке є небезпечним для життя чи здоров`я особи, вчинили напад на потерпілого, чим спричинили йому легкі тілесні ушкодження, що призвели до короткочасного розладу здоров`я. Після чого відкрито заволоділи його майном на загальну суму 4828,00 грн та з місця вчинення кримінального правопорушення зникли, спричинивши потерпілому матеріальну шкоду на зазначену суму.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 20 липня 2021 року вирок районного суду залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та, як наслідок, безпідставну кваліфікацію дій засудженого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 187 КК України, не застосування положень ст. 75 КК України, що призвело до невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого через суворість, просить оскаржувані судові рішення скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
В обґрунтування своїх вимог захисник стверджує, що судом першої та апеляційної інстанцій в порушення норм чинного законодавства, зокрема ст. 94 КПК України,не доведено поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, а тому його дії слід перекваліфікувати на менш тяжкі кримінальні правопорушення.
При цьому надаючи свою оцінку доказам та фактичним обставинам у даному кримінальному провадженні захисник наголошує на тому, що у діях засудженого ОСОБА_7 відсутня така кваліфікуюча ознака інкримінованого йому кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 187 КК України як попередня змова на вчинення злочину.
Крім того, стверджує, що насильство до потерпілого було застосовано не з метою заволодіння його майном.
Також вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій порушили загальні засади призначення покарання, оскільки не врахували конкретних обставин справи, даних про особу засудженого, що в сукупності давало підстави застосувати ст. 75 КК України при визначенні останньому покарання.
Водночас захисник стверджує, що оспорювані судові рішення щодо ОСОБА_7 не відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України.
Позиції інших учасників судового провадження
Від учасників судового провадження заперечення на касаційну скаргу

захисника не подавалися.
У судовому засіданні захисник виступила на підтримку поданої касаційної скарги, прокурор заперечував проти її задоволення.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суду, та застосовані норми права
У касаційній скарзі захисник порушує питання про перевірку судових рішень у касаційному порядку у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неповнотою судового розгляду. Проте зазначені обставини відповідно до вимог ст. 438 КПК України не можуть бути підставою для скасування або зміни судових рішень у касаційному порядку.
Крім того, згідно з вимогами ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Отже, суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості надавати оцінку доводам у касаційній скарзі в частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Мотивуючи свою касаційну скаргу, захисник оспорює зазначені обставини та правильність оцінки судами доказів, на підставі яких постановлено судове рішення, що, на його думку, призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування закону, який не підлягає застосуванню. Надаючи власну оцінку доказам, захисник по суті заперечує достовірність окремих із них та правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження, тоді як їх перевірки в силу

ст. 433 КПК України до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесено.
Щодо доведеності вини засудженого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення поза розумним сумнівом, колегія суддів зазначає наступні мотиви.
Під час перевірки матеріалів провадження встановлено, що висновки суду щодо доведеності винуватості засудженого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, суд належним чином вмотивував дослідженими під час судового розгляду доказами, які було оцінено відповідно до закону та в їх сукупності і правильно визнано судом достатніми та взаємозв`язаними для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_7 . Вирок відповідає вимогам статей 370, 373, 374 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Зокрема, судами належним чином перевірялися доводи сторони захисту щодо неправильної кваліфікації дій засудженого, як напад з метою заволодіння чужим майном поєднаний із насильством, небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб, тобто за ч. 2 ст. 187 КК України, що були спростовані з наведенням докладних мотивів прийнятого рішення з огляду на наступне.
За загальним визначенням розбій, як кримінальне правопорушення проти власності, це напад із метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства. Розбій відноситься до формального (усіченого) складу злочину, вважається завершеним з моменту вчинення самого нападу. У разі вчинення розбою посягання відбувається на основний безпосередній об`єкт - право власності, на який насамперед спрямований цей злочин, та на додатковий безпосередній об`єкт, у зв`язку із посяганням на право власності, - життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу. Однією з ознак, що характеризують розбій, є саме насильство, метою якого є намір одразу подолати опір потерпілого й упередити його протидію нападу.
Як випливає зі змісту ч. 2 ст. 187 КК України, обов`язковою ознакою об`єктивної сторони вказаного складу злочину є заподіяння особі, яка зазнала нападу, насильства, небезпечного для життя чи здоров`я, або погроза застосування такого насильства.
Під насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, слід розуміти заподіяння їй легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності, середньої тяжкості або тяжкого тілесного ушкодження, а також інші насильницькі дії, які не призвели до вказаних наслідків, але були небезпечними для життя чи здоров`я в момент їх вчинення.
Разом з цим, до насильства, що є ознакою об`єктивної сторони вказаного складу злочину, також є насильство, яке реально не спричинило шкоду життю, але було небезпечним для життя в момент заподіяння, тобто в момент застосування створювало реальну погрозу для життя потерпілого.
Так, повертаючись до матеріалів даного кримінального провадження, допитаний у суді першої інстанції потерпілий пояснив, що у вбиральні кафебара « ІНФОРМАЦІЯ_3 » йому був нанесений перший удар у потилицю. Потім був удар у вмивальник головою. У вбиральні самостійно, без ударів, свідомість не втрачав та з ніг не падав. Били його двоє чоловіків, на його думку, це були ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , оскільки інших чоловіків у кафе не було.
Разом з цим, надані потерпілим показання щодо способу отримання ним ушкоджень повністю узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_9 , який суду першої інстанції зазначив, що він працює травматологом, потерпілий після побиття у нього лікувався. Потерпілого доставила швидка медична допомога, під вечір у стані середньої важкості. Він періодично втрачав свідомість, скаржився на головні болі, запаморочення, болі в місцях забою. Встановлений діагноз: струс головного мозку, забійна рана голови, рефлекторна затримка сечі, забій правої скроневої ділянки, гематоми. Стан був не критичний, але середньої важкості.
Отримані потерпілим тілесні ушкодження належать до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, що підтверджується даними висновку експертасудово-медичної експертизи № 05-7-01/532 від

20 липня 2018 року, який міститься в матеріалах кримінального провадження.
Водночас підтверджуються, зокрема показаннями свідка

ОСОБА_10 , даними протоколів огляду місця події від 07 червня 2018 року, слідчих експериментів від 23 серпня 2018 року за участю потерпілого та зазначеного свідка з фототаблицями до них.
Слід зазначити, що частина 2 ст. 17 КПК України передбачає, що винуватість особи має бути доведена поза розумним сумнівом. На переконання колегії суддів, у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 цей стандарт доведення винуватості цілком дотримано. Адже за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що були дослідженні в суді, можливо дійти висновку про те, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого йому пред`явлено обвинувачення.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції встановив, що засуджений вчинив напад з метою заволодіння чужим майном поєднаний із насильством, небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осібта дійшов правильного висновку про кваліфікацію його дій за ч. 2 ст. 187 КК України. З такими висновками погодився апеляційний суд та погоджується і колегія суддів.
Щодо доводів касаційної скарги захисника про те, що насильство до потерпілого було застосовано не з метою заволодіння його майном, то вони не заслуговують на увагу з таких підстав.
Так, як убачається з матеріалів кримінального провадження, потерпілий у суді першої інстанції пояснив, що у вбиральні кафебара « ІНФОРМАЦІЯ_3 » двоє чоловіків побили його. Перший удар нанесли у потилицю. Потім ударили у вмивальник головою. Після нанесення ударів у нього забрали золоту обручку, перстень і грошові кошти. Крім цього, даними протоколу огляду місця події від 08 червня 2018 року з фототаблицею до нього, підтверджується зазначений вище факт, а саме те, що двоє чоловіків, які в присутності понятих назвалися ОСОБА_8 та

ОСОБА_7 на запитання слідчого до ОСОБА_8 про те, чи є при ньому

будь-які заборонені предмети, чи золоті вироби, останній сказав, що заборонених предметів немає, та з правої руки зняв золоту обручку, при цьому пояснив, що забрав її у невідомого чоловіка, після того, як побив його в

кафебарі « ІНФОРМАЦІЯ_3 ». Далі він виклав грошові та пояснив, що вказані кошти вони отримали в ломбарді в м. Умані за здану каблучку та телефон, які забрали у того ж чоловіка. На запитання слідчого до ОСОБА_7 про те, чи є при ньому будь-які заборонені речі, останній відповів, що немає, із кишені грошові кошти в сумі 20 гривень, і пояснив, що вони також із суми, яку вони отримали з ОСОБА_11 за речі, здані в ломбард.

З урахуванням наведеного та агресивності, раптовості дій засуджених, які виразились в тому, що вони наносили удари по голові, від чого потерпілий впав на підлогу, були спрямовані саме на подолання опору потерпілого з метою заволодіння його майном.
Таким чином, зазначене вище спростовує доводи касаційної скарги захисника в цій частині.
Разом з цим, колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 26 КК України співучастю у кримінальному правопорушенні є умисна спільна участь декількох суб`єктів кримінального правопорушення у вчиненні умисного кримінального правопорушення.
При цьому проста форма співучасті (співвиконавство) передбачає, що декілька осіб, діючи спільно, є безпосередніми виконавцями кримінального правопорушення, суб`єктивна сторона якого охоплюється єдиним умислом. Їхні дії можуть мати різний характер та їхні ролі однакові вони безпосередньо виконують дії, описані в диспозиції статті Особливої частини КК України як ознаки об`єктивної сторони конкретного складу кримінального правопорушення. При цьому злочинні наслідки настають у результаті саме сукупної діяльності співвиконавців і є спільними для них.
Отже, у такому випадку немає розподілу ролей на виконавців, організаторів, підбурювачів і пособників, а тому дії кожного зі співвиконавців кваліфікуються тільки за статтею Особливої частини КК України без посилання на ст. 27 КК України.
Вчинення діяння, яке кваліфікується за ч.2 ст.187 КК України, обома засудженими підтверджуються показаннями потерпілого про те, що коли він був у вбиральні туди зайшли дві особи. Вказані свідчення підтверджуються показаннями свідка ОСОБА_10 про те, що вона почула з вбиральні звук, ніби щось розбилося, двері були зачинені, вона почала кричати. Коли двері відчинили, з вбиральні вийшли ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , тобто вони були у вбиральні, а потерпілий весь у крові лежав в туалеті на підлозі біля умивальника. Кров була на умивальнику, на підлозі, на сорочці потерпілого.
Виходячи з встановлених обставин, оцінюючі доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність єдиної спільної мети та узгодженості дії засуджених, що свідчить про їх попередню домовленість і, що засудженні діяли як співучасники вчиненого кримінального правопорушення та без розподілу ролей.
Таким чином, зазначене вище спростовує твердження захисника про відсутність у діях засудженого ОСОБА_7 такої кваліфікуючої ознаки інкримінованого йому кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 187 КК України як попередня змова на вчинення злочину.
Щодо справедливості призначеного ОСОБА_7 покарання, яке він має відбувати реально без подальшого звільнення від його відбування з випробуванням, то колегія суддів зазначає таке.
Згідно із вимогами ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Частиною 1 статті 65 КК України установлено, що суд призначає покарання:
1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;
2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;
3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Нормами ст. 12 КК України передбачена класифікація кримінальних правопорушень:

1. Кримінальні правопорушення поділяються на кримінальні проступки і злочини.

2. Кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов'язане з позбавленням волі.

3. Злочини поділяються на нетяжкі, тяжкі та особливо тяжкі.

Тяжким злочином є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше десяти п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше десяти років.
Згідно з ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Водночас покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого (ч. 1 ст. 50 КК України). Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (ч. 2

ст. 50 КК України).
Слід зазначити, що у правовій державі покарання передусім є виправним та превентивним засобом, в якій має використовуватись не надмірні, а лише необхідні і зумовлені метою заходи.
На реалізацію принципу, встановленого частиною другою статті 61 Конституції України, згідно з яким юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, спрямовані положення статті 65 КК України. Зазначений принцип, зокрема, конкретизовано у положеннях Кримінального кодексу України щодо системи покарань, звільнення від кримінальної відповідальності, звільнення від покарання та його відбування, у тому числі призначення більш суворого покарання.
Керуючись загальними засадами призначення покарання (ст. 65 КК України), суд має призначати покарання конкретній особі за конкретний злочин, максимально індивідуалізуючи покарання.
Призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки кримінального правопорушення, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.
Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину та передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.
Виходячи з мети покарання й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину.
Повертаючись до обставин даного кримінального провадження, слід зазначити, що відповідно до Основного Закону України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (частина перша статті 3 Конституції України).
Так, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 187 КК України, що відповідно до положень ст. 12 КК України є тяжким злочином, який є найбільш небезпечним серед злочинів проти власності. Це обумовлено тим, обов`язковим додатковим об`єктом його виступає життя чи здоров`я потерпілого, який зазнав нападу.
З матеріалів даного провадження слідує те, що суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, ухвалюючи рішення про призначення покарання, яке засуджений має відбувати реально, правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про його особу, який за місцем проживання характеризується позитивно, до кримінальної відповідальності притягується вперше, конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення та те, що збитки завдані потерпілому внаслідок вчинення засудженим кримінального правопорушення останнім не відшкодовані. При цьому суд зважив на відсутність обставин, що пом`якшують покарання та наявність обставини, що його обтяжує вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.
На підставі наведених даних суд дійшов висновку про необхідність призначення , ОСОБА_7 покарання без застосування положень ст. 75 КК України, однак у мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 187 КК України (позбавлення волі строком на 7 років із конфіскацією майна).

З урахуванням наведеного, звільнення засудженого від відбування призначеного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку не буде відповідати принципам справедливості, індивідуалізації призначення покарання та не сприятиме виправленню засудженого й попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень та не буде таким, що відповідатиме вимогам статті 65 КК України.

З рішенням суду про призначення покарання, яке засуджений має відбувати реально без подальшого звільнення від його відбування з випробуванням погоджується і колегія суддів.
Таким чином, відсутні підстави вважати призначене покарання несправедливим через суворість.
Також слід зазначити, що не знижує тяжкості й небезпечності кримінального правопорушення, вчиненого засудженим за наведених обставин, його характеристика у загальносоціальному плані, а також стан його здоров`я.
З урахування наведеного, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про необхідність призначення засудженому покарання, яке він має відбувати реально.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до ст. 436 КПК України суд касаційної інстанції залишає судове рішення без зміни, а касаційну скаргу - без задоволення, у разі відсутності підстав передбачених ст. 438 КПК України для його скасування або зміни.
Вирок суду відповідає положенням статей 370, 374 КПК України, а ухвала апеляційного суду є вмотивованою та відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Призначене засудженому ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам

ст. ст. 50, 65 КК України. Таке покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би підставами для скасування чи зміни судових рішень при перевірці даного кримінального провадження, колегією суддів не встановлено.
Інші доводи, викладені в касаційній скарзі захисника та матеріали кримінального провадження не містять вказівки на порушення судом першої або апеляційної інстанцій при розгляді провадження норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, то касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без зміни.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, Суд

ухвалив:
Вирок Монастирищенського районного суду Черкаської області від 21 грудня 2018 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 20 липня 2021 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3