ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1622/22 Справа № 202/1964/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого, судді - доповідача ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого (в режимі відеоконференції) ОСОБА_7
захисника (в режимі відеоконференції) ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2022 року про відмову у застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Краматорську Донецької області, громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України,-
ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2022 року в задоволенні клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого під вартою відмовлено, у задоволенні клопотання обвинуваченого про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на заставу у мінімальному розмірі відмовлено. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 615 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 визнано продовженим до вирішення відповідного питання судом, але не більше ніж на два місяці.
Обгрунтовуючи прийняте рішення, суд першої інстанції зазначив, що станом на 16 травня 2022 року до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська матеріали кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 307 КК України не надійшли, а також обвинувачений не рахується за цим судом, у зв`язку із чим суд позбавлений можливості розглянути вказане клопотання. Враховуючи положення ч. 6 ст. 615 КПК України, у зв`язку з закінченням строку дії попередньої ухвали суду про тримання під вартою та неможливістю розгляду судом питання про продовження строку тримання під вартою в установленому цим Кодексом порядку, обраний запобіжний захід вважається продовженим до вирішення відповідного питання судом, але не більше ніж на два місяці.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2022 року скасувати.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає, що ухвала суду є необґрунтованою, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Вказує на порушення його права на захист, оскільки судовий розгляд здійснено без участі обвинуваченого та захисника. Зазначає, що застосування до нього положень ст. 615 КПК України щодо автоматичного продовження запобіжного заходу суперечить закону, оскільки 18 березня 2022 року така процедура вже застосовувалася.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого та захисника, які апеляційну скаргу підтримали, на її задоволенні наполягали з викладених у ній підстав; прокурора, який заперечував проти апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду; дослідивши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що остання підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження. Згідно ч. 3 ст. 21 КПК України кожен має право на участь у розгляді в суді будь-якої інстанції справи, що стосується його прав та обов`язків, у порядку, передбаченому цим Кодексом.
Вимогами ст. 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції при розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання ОСОБА_7 під вартою та при застосуванні положень ч. 6 ст. 615 КПК України цих вимог закону не дотримався.
Так, згідно ч. 2 ст. 331 КПК України вирішення судом питання щодо запобіжного заходу здійснюється в порядку, передбаченому гл. 18 КПК України.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 193 КПК України розгляд клопотання про застосування запобіжного заходу здійснюється за участю прокурора, підозрюваного, обвинуваченого, його захисника, крім випадків ч. 6 цієї статті, якою передбачено, що слідчий суддя, суд розглядає клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та може обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного, обвинуваченого лише у разі доведення прокурором наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, а також наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний, обвинувачений виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, та/або оголошений у міжнародний розшук.
Під час апеляційного перегляду встановлено, що 16 травня 2022 року судовий розгляд, за результатами якого прокурору відмовлено у застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та відповідно до вимог ч. 6 ст. 615 КПК України щодо ОСОБА_7 визнано продовженою дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, проведено без участі цього обвинуваченого, даних про належне повідомлення останнього про місце, дату та час судового розгляду і те, що він з об`єктивних причин не може приймати участь у судовому засіданні, матеріали справи не містять. Колегія суддів акцентує увагу на тому, що забезпечення участі ОСОБА_7 в апеляційному розгляді не було пов`язане із подоланням будь-яких перешкод, і відсутні об`єктивні підстави вважати, що такі перешкоди існували на час розгляду клопотання прокурора судом першої інстанції.
Разом із тим суд першої інстанції, не з`ясувавши причини, з яких обвинувачений не брав участі у судовому засіданні, всупереч вимогам закону здійснив судовий розгляд за його відсутності, чим порушив вимоги кримінального процесуального закону.
Колегія суддів зважає на те, що належна реалізація права на захист та особисту участь обвинуваченого у кримінальному провадженні кореспондує правовій позиції, відображеній у рішенні ЄСПЛ від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», щодо права кожного обвинуваченого у вчиненні злочину на ефективний захист та особисту участь під час судового розгляду, недотримання якого є порушенням ст. 3 Конвенції.
Крім того під час апеляційного перегляду встановлено, що у провадженні Краматорського міського суду Донецької області перебуває кримінальне провадження внесене до ЄРДР за № 000030 від 03 лютого 2021, за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України.
Відповідно до розпорядження Голови ВСУ №8/0/9-22 від 15.03.2022 року Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану, змінено територіальну підсудність Краматорського міського суду Донецької області на Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська.
12 травня 2022 року заступник керівника Краматорської окружної прокуратури ОСОБА_9 звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з клопотанням про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України.
Зі змісту клопотання видно, що обвинуваченому ОСОБА_7 в порядку ч. 6 ст. 615 КПК раніше продовжувався запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, і строк його дії закінчується 18 травня 2022 року, у зв`язку з чим виникла необхідність у повторному застосуванні запобіжного заходу.
Відповідно до ч. 6 ст. 615 КК України у разі закінчення строку дії ухвали суду про тримання під вартою та неможливості розгляду судом питання про продовження строку тримання під вартою в установленому цим Кодексом порядку обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою вважається продовженим до вирішення відповідного питання судом, але не більше, ніж на два місяці.
Згідно інформаційного Листа ВСУ від 03.03.2022 р. N 2/0/2-22 "Щодо окремих питань здійснення кримінального провадження в умовах воєнного стану", суди, здійснюючи правосуддя в умовах воєнного стану, мають зважати на те, що згідно зі ст. 12-2 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи й установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією України й законами України, а також на те, що відповідно до ст. 26 цього Закону скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється.
У разі, коли територіальну підслідність кримінальних правопорушень на стадії досудового розслідування змінено, чи матеріали кримінального провадження через воєнні дії не було передано або передано не в повному обсязі, оцінюючи ризики, які обґрунтовують доцільність застосування запобіжних заходів загалом та тримання під вартою зокрема, слідчий суддя (суд) керується всіма наявними матеріалами клопотання про застосування (продовження) запобіжного заходу. Водночас як відповідний ризик суди мають ураховувати запровадження воєнного стану та збройну агресію в Україні.
При розгляді клопотань органів досудового розслідування суд використовує всі наявні документи і матеріали, зокрема й судові рішення у формі, в якій їх внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень (роздруківки з Реєстру).
З оскаржуваної ухвали вбачається, що суд першої інстанції не тільки не розглянув по суті клопотання прокурора, але й безпідставно застосував положення ч. 6 ст. 15 КПК України, які можуть бути застосовані виключно як наслідок закінчення строку тримання особи під вартою, визначеного ухвалою слідчого судді/суду, але не строку тримання особи під вартою на підставі закону у виключному випадку, без чинного судового рішення щодо застосування до неї запобіжного заходу, як це має місце щодо ОСОБА_7 .
З огляду на викладене, оскаржувана ухвала суду не може залишатися в силі та підлягає скасуванню на підставі п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України, із постановленням у межах повноважень суду апеляційної інстанції, визначених ч. 3 ст. 407 КПК України, нової ухвали.
Розглядаючи клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу, а також заперечення сторони захисту і клопотання щодо зміни запобіжного заходу на більш м`який, колегія суддів приходить до наступного.
Так, під час апеляційного перегляду встановлено, що у провадженні Краматорського міського суду Донецької області перебуває кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 000030 від 03 лютого 2021, за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України. На даний час, згідно розпорядження Голови ВСУ, підсудність справ вказаного суду віднесено до компетенції Індустріального районного суду м. Дніпропетровська.
Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України запобіжний захід у виді тримання під вартою є винятковим і застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язані встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1)наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2)наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і на які вказує слідчий або прокурор;

3)недостатність застосування більш м`яких запобіжних засобів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Обґрунтованість підозри, про яку повідомлено ОСОБА_7 , підтверджується сукупністю наданих матеріалів, а саме: витягом з ЄРДР, згідно якому 07 квітня 2021 до чергової частини Краматорського РУП ГУНП в Донецькій області надійшло повідомлення про те, що на території АЗС Вог, розташованої по вул. О.Тихого в м. Краматорську, виявлено транспортний засіб - автомобіль Хюндай Соната д.н. НОМЕР_1 , в салоні якого зберігаються наркотичні речовини у великому розмірі; протоколом огляду місця події від 07 квітня 2021 року, під час якого в салоні автомобіля, яким керував ОСОБА_7 , виявлено та вилучено пакунок чорного кольору, всередині якого знаходився ZIP-пакет із порошкоподібною масою вагою приблизно 5 кг; висновком експерта № СЕ-19/105-21/2656-НЗПРАП від 07 квітня 2021 року, згідно якому надана на експертизу порошкоподібна речовина містить психотропну речовину, обіг якої обмежено амфетамін; висновком експерта №СЕ-19/105-21/2728-НЗПРАП від 13 травня 2021 року. На думку колегії суддів, вказані докази у своїй сукупності дають підстави грунтовно припускати причетність ОСОБА_7 до вчинення інкримінованого йому правопорушення.
Колегія суддів не вважає за доцільне вдаватися до більш детального обговорення обґрунтованості підозри ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень з огляду на те, що вона достатньою мірою підтверджується вищевказаними доказами та не оспорюється стороною захисту у цьому провадженні.
Також необхідно зазначити, що на даному етапі кримінального провадження суд не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх допустимості і достатності для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчинені кримінальних правопорушень. У межах розгляду питання про запобіжний захід суд на підставі сукупності отриманих доказів повинен визначити лише, чи є причетність особи до вчинення злочину вірогідною та достатньою для застосування щодо особи такого заходу.
Вирішуючи питання про необхідність застосування виключного запобіжного заходу у вигляді тримання ОСОБА_7 під вартою, колегія суддів приходить до висновку про існування процесуальних ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які виправдовують прийняття такого рішення.
Так, відповідно до наданих матеріалів ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до особливо тяжких злочинів, та за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до дванадцяти років з конфіскацією майна, а отже, будучи обізнаним про ступінь тяжкості інкримінованого йому злочину та покарання, яке загрожує йому у разі визнання його винуватим, існує реальний ризик того, що обвинувачений може переховуватися від суду, враховуючи що матеріали кримінального провадження перебувають на стадії судового розгляду.
Беручи до уваги, що обвинувачений офіційно зареєстрований у АДРЕСА_1 , та у зв`язку з веденням воєнного стану на території України та активними боєвими діями на Сході країни, в тому числі у місцевості, наближеній до місця проживання обвинуваченого, ризик переховування останнього та неявки до суду у разі перебування на волі є обґрунтованим.
В контексті практики ЄСПЛ ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).
Надаючи оцінку можливості цього обвинуваченого переховуватися від суду, колегія суддів вважає, що існує достатньо висока ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину, може вдатися до відповідних дій.
Крім того обвинувачений ОСОБА_7 , перебуваючи на свободі, може незаконно впливати на свідків, експертів у даному провадженні з метою примушування до надання тих чи інших показань, оскільки йому відомі їх повні анкетні дані та місце їх проживання, а отже наявність відповідного ризику є обґрунтованою. Також, беручи до уваги, що кримінальне правопорушення вчинене за попередньою змовою у складі групи осіб, перебуваючи на волі, обвинувачений може здійснювати незаконний вплив на співучасників з метою коригування їх показань під час судового розгляду з метою уникнення кримінальної відповідальності.
Колегія суддів звертає також увагу на дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який не судимий в силу ст. 89 КК України, офіційно не працевлаштований легального джерела доходу не має, міцних соціальних зв`язків та утриманців не має.
Обговорюючи питання про можливість усунення вказаних ризиків у менш обтяжливий спосіб, ніж тримання ОСОБА_7 від вартою, колегія суддів, вважає, що встановлені щодо цього обвинуваченого ризики з числа передбачених ст. 177 КПК України є виключно вагомими та не можуть бути усунуті у менш обтяжливий спосіб, ніж тримання його під вартою.
Доводи обвинуваченого щодо необхідності зміни запобіжного заходу є необґрунтованими з огляду на те, що вони не спростовують вищенаведених обставин, а також не свідчать ані про відсутність, ані про недостатню вагомість встановлених щодо цього обвинуваченого ризиків, у зв`язку із чим колегія суддів не знаходить підстав для задоволення відповідного клопотання.
Згідно п. 4 ч. 4 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів.
Враховуючи, що ОСОБА_7 небезпідставно обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення у сфері обігу наркотичних речовин, беручи до уваги обставини справи та кількість вилученого наркотичного засобу, колегія суддів не знаходить підстав для визначення розміру застави.
На підставі наведеного апеляційний суд приходить до висновку щодо необхідності задоволення клопотання прокурора, оскільки він довів обставини, які виправдовують обмеження права обвинуваченого перебувати на волі. Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства. Відтак, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою має забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.
З урахування викладеного, ухвала суду підлягає скасуванню з огляду на допущені судом першої інстанції порушення вимог процесуального закону, а клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого під вартою підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 409, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2022 року, про відмову у застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на заставу відмовити.

Клопотання прокурора ОСОБА_10 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 - задовольнити.

Застосувати до ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, до 14 липня 2022 року включно, без визначення розміру застави.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4