Справа №589/2267/18 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/395/22 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Умисне легке тілесне ушкодження
УХВАЛА
Іменем України

09 вересня 2022 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 589/2267/18 за апеляційними скаргами прокурора ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 на вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 22.06.2021, за яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1

визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, а також визнаний невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України за фактом нанесення легких тілесних ушкоджень ОСОБА_9 і виправданий у зв`язку з недоведеністю того, що в його діянні є склад кримінального правопорушення,

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка та мешканка АДРЕСА_1
визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,
учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_11 ,

обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,

захисника адвоката ОСОБА_14 ,

установила:

У поданих апеляційних скаргах:

- прокурор ОСОБА_15 просить скасувати вирок суду на підставі п. 2-4 ч. 1 ст. 409 КПК в частині виправдання ОСОБА_12 за фактом нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 та ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_12 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 126, ч. 1 ст. 125 КК, і призначити йому покарання: за ч. 1 ст. 126 КК у виді штрафу в розмірі 40 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 680 грн; за ч. 1 ст. 125 КК у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити остаточне покарання у виді штрафу в розмірі 50-ти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. На підставі ч. 5 ст. 74, п. 1 ч. 1 ст. 49 КК звільнити ОСОБА_12 від покарання за ч. 1 ст. 126, ч. 1 ст. 125 КК у зв`язку із закінченням строків давності. В іншій частині вирок залишити без змін. Свої вимоги обґрунтував тим, що виправдавши ОСОБА_12 за ч. 1 ст. 125 КК за фактом спричинення легких тілесних ушкоджень ОСОБА_9 через відсутність відповідного висновку експертизи, маючи докази нанесення йому побоїв, суд мав можливість засудити ОСОБА_12 за ч. 1 ст. 126 КК умисне завдання побоїв, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень;

- захисник обвинувачених ОСОБА_12 і ОСОБА_13 адвокат ОСОБА_16 просить скасувати вирок суду та ухвалити новий вирок, яким визнати обвинувачених невинуватими за ч. 1 ст. 125 КК та виправдати за відсутністю в їх діях складу кримінального правопорушення, оскільки показання потерпілих є недостовірними, суд не взяв до уваги показання свідків, а інші докази є неналежними та недопустимими. Крім того, обвинувачені могли перебувати в стані уявної оборони, однак заподіяли шкоду, яка не відповідає небезпечності уявного посягання. При цьому вони могли усвідомити відсутність реального суспільного посягання, тому можуть підлягати відповідальності лише за необережне легке тілесне ушкодження, що не передбачено КК.

Вироком Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 22.06.2021 ОСОБА_13 визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, і їй призначене покарання у виді штрафу в розмірі 50-ти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. На підставі ч. 5 ст. 74, п. 1 ч. 1 ст. 49 КК ОСОБА_13 звільнена від покарання, призначеного за ч. 1 ст. 125 КК, у зв`язку із закінченням строків давності. ОСОБА_12 визнаний невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК за фактом нанесення легких тілесних ушкоджень ОСОБА_9 і виправданий в зв`язку з недоведеністю того, що в його діянні є склад кримінального правопорушення. ОСОБА_12 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, і йому призначене покарання у виді штрафу у розмірі 50-ти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. На підставі ч. 5 ст. 74, п. 1 ч. 1 ст. 49 КК ОСОБА_12 звільнений від покарання, призначеного за ч. 1 ст. 125 КК, у зв`язку із закінченням строків давності.

Згідно вироку, 27.06.2013 близько 09:15 ОСОБА_12 , перебуваючи біля домоволодінь АДРЕСА_2 , на ґрунті неприязних відносин в ході сварки з ОСОБА_17 , схопив у руку дерев`яну палку та наніс останній не менше трьох ударів у область передпліччя правої руки, нижньої частини спини, нижньої частини лівої ноги, внаслідок чого їй спричинені легкі тілесні ушкодження.

27.06.2013 близько 09:15 ОСОБА_13 , перебуваючи біля домоволодінь АДРЕСА_3 , на ґрунті неприязних відносин в ході сварки з ОСОБА_17 , схопила обома руками за волосся останньої та штовхнула її від себе, від чого ОСОБА_17 обличчям вдарилась об залізобетонну електроопору, внаслідок чого їй спричинені легкі тілесні ушкодження.

Крім того, органом досудового розслідування ОСОБА_12 пред`явлене обвинувачення в тому, що він 27.06.2013 близько 09:15, перебуваючи біля домоволодінь АДРЕСА_2 , на ґрунті неприязних відносин, в ході сварки з ОСОБА_9 , дерев`яною палкою, яка перебувала в його руці, наніс останньому не менше трьох ударів у область рук і ніг, внаслідок чого йому спричинені легкі тілесні ушкодження.

Розглянувши кримінальне провадження, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що сторона обвинувачення не довела спричинення ОСОБА_9 легких тілесних ушкоджень, зокрема не надала відповідний висновок експертизи.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , захисника ОСОБА_14 , які підтримали свою апеляційну скаргу, доводи прокурора ОСОБА_11 , який підтримав свою апеляційну скаргу, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_12 та ОСОБА_13 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, за обставин, викладених у вироку, відповідають матеріалам кримінального провадження, ґрунтуються на досліджених у суді першої інстанції доказах і є вмотивованими.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_14 про відсутність в діях ОСОБА_12 і ОСОБА_13 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, то вони є необгрунтованими та задоволенню не підлягають.

Розглянувши кримінальне провадження відносно ОСОБА_12 та ОСОБА_13 за пред`явленим їм обвинуваченням, суд першої інстанції визнав доведеним, що останні умисно спричинили легкі тілесні ушкодження потерпілій ОСОБА_18 . При цьому на підтвердження визнаного доведеним обвинувачення суд першої інстанції у вироку послався на докази, які визнав належними, допустимими, достовірними і які у своїй сукупності та взаємозв`язку є достатніми для доведення винуватості ОСОБА_12 та ОСОБА_13 поза розумним сумнівом.

Зокрема, потерпіла ОСОБА_17 надала показання, що близько 09:00 27.06.2013 вона перебувала разом зі своїм чоловіком ОСОБА_9 біля двору будинку за місцем свого проживання в с. Клишки Конотопського району та мили машину. Через деякий час вона побачила як ОСОБА_12 , тримаючи в руках палку, біжить до машини, щоб її вдарити. Вона стала перед капотом та схопила палку, але ОСОБА_12 вирвав палку у неї з рук та почав нею бити її. Потерпіла почала тікати, а він продовжив бити її у різні частини тіла (близько десяти ударів). Після цього ОСОБА_13 вхопила її за волосся та почала бити головою об стовп, також била руками. ОСОБА_17 спробувала відштовхнути ОСОБА_13 та схопила її за волосся. В цей час ОСОБА_9 стояв біля автомобіля, а коли побачив, що вона тікає, почав підбігати до неї на допомогу. Потім вона побачила, що чоловік упав від удару ОСОБА_12 палицею у ноги і останній знаходиться на його грудях та тримає за шию руками. Потім вона вирвалася від ОСОБА_13 . Чоловік також пішов у двір.

ОСОБА_9 пояснив, що 27.06.2013 близько 09:00 він з дружиною ОСОБА_17 мили машину біля свого двору. В цей час ОСОБА_12 із ОСОБА_19 привезли дрова. ОСОБА_13 стояла біля хвіртки. Коли він говорив із ОСОБА_19 , то побачив як біжить та кричить його дружина, а за нею біжить ОСОБА_12 з палицею. Він заступив йому дорогу та ОСОБА_12 вдарив його в груди, а потім у ногу. Після цього ОСОБА_12 схопив його за груди, повалив на землю та став ногами на груди, а руками тримав за шию. В цей час ОСОБА_9 повернув голову та побачив, що ОСОБА_13 тримає його дружину за волосся та б`є об стовп. Після цього вони розійшлися.

Свідок ОСОБА_19 пояснив, що бачив конфлікт між потерпілою і обвинуваченою.

Крім того, суд першої інстанції поклав в основу вироку інші докази:

- висновок судово-медичної експертизи № 191 від 01.08.2013, згідно якої у ОСОБА_17 виявлено крововилив біля зовнішнього краю верхньої губи справа, на передньо-внутрішній поверхні правого плеча, на правій сідниці, на лівій сідниці, подряпини на зовнішній поверхні правового передпліччя, по задній поверхні правої гомілки, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження. Дані ушкодження утворилися від дії тупих твердих предметів;

- протоколи слідчих експериментів від 16.07.2014, 29.04.2016 за участю ОСОБА_17 , у ході яких відтворені обстановка та обставини вчинення кримінального правопорушення. Зокрема, потерпіла продемонструвала, за яких обставин ОСОБА_12 наносив їй удари дерев`яним бруском у різні частини тіла, а ОСОБА_13 схопила її за волосся та стала силою тягати, в ході чого кілька разів вдарила її головою об бетонний стовп. Також потерпіла вказала, що в той момент ОСОБА_9 тоді вже перебував на землі, а над ним сидів ОСОБА_12 , який притискав чоловіка колінами до землі та намагався душити. Після цього вони розійшлися;

- висновок експерта № 362 від 27.10.2014, згідно якого механізм нанесення тілесних ушкоджень, продемонстрований ОСОБА_17 в ході слідчого експерименту може відповідати механізму утворення тілесних ушкоджень виявлених у неї при проведенні експертизи;

- протоколи слідчих експериментів від 24.11.2014, 06.05.2016 за участі ОСОБА_9 , у ході яких відтворені обстановка та обставини вчинення кримінального правопорушення. Зокрема, ОСОБА_9 продемонстрував, за яких обставин ОСОБА_12 наніс удари дерев`яним бруском ОСОБА_17 , а потім йому, як він та ОСОБА_12 вхопили один одного руками, стали штовхатися та впали, ОСОБА_12 притиснув його до землі. В цей час ОСОБА_13 підбігла до ОСОБА_17 та кілька разів вдарила її головою об бетонний стовп;

- висновок експерта № 142 від 31.05.2016, згідно якого механізм утворення тілесних ушкоджень, виявлений у ОСОБА_17 відповідає механізму їх спричинення, продемонстрованому в ході слідчого експерименту від 06.05.2016;

Оцінивши всі зібрані докази відповідно ст. 94 КПК з точки зору їх належності, достовірності й допустимості, а сукупність цих зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції, здійснивши судовий розгляд у межах пред`явленого обвинувачення, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_12 та ОСОБА_13 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення.

Такий висновок місцевого суду зроблений на підставі послідовних і несуперечливих показань потерпілої та ОСОБА_9 , відомостей, які отримані в ході проведення за їх участю слідчих експериментів із тривалим проміжком часу між слідчими діями та висновків експерта щодо характеру та тяжкості тілесних ушкоджень і механізму їх спричинення.

Наводячи докази на підтвердження встановлених обставин, суд першої інстанції, як того і передбачають положення ст. 374 КПК, надав належну правову оцінку запереченням сторони захисту на пред`явлене обвинувачення, що знайшло своє відображення у вироку з наведенням відповідних мотивів.

Суд першої інстанції обгрунтовано не взяв до уваги показання обвинувачених про те, що саме потерпіла та ОСОБА_9 нанесли їм тілесні ушкодження, а також протоколи слідчих експериментів від 24.11.2014 за їх участю, оскільки згідно висновків експертів № 185, 186 від 17.08.2015 механізм утворення тілесних ушкоджень виявлених у ОСОБА_17 не відповідає механізму нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , які продемонстровані ними під час слідчих експериментів.

Також суд зазначив чому не вважає доказом невинуватості обвинувачених показання свідка ОСОБА_20 , оскільки вона перебуває у неприязних відносинах з потерпілою та ОСОБА_9 . Надаючи показання, цей свідок категорична заперечувала ту обставину, що під час бійки потерпіла торкалася стовпа, хоча про це повідомляли як обвинувачені, так і потерпіла, тому показання вказаного свідка не можна вважати повністю неупередженими та об`єктивними.

Розглядаючи кримінальне провадження в межах пред`явленого обвинувачення та визнаючи ОСОБА_13 та ОСОБА_12 винними у спричиненні легких тілесних ушкоджень ОСОБА_17 , суд першої інстанції правильно врахував, що потерпілій та ОСОБА_9 не висувалося обвинувачення за фактом нанесення тілесних ушкоджень, ці обставини не перевірялися та не встановлювалися. Самі ж обвинувачені із заявами про завдання їм тілесних ушкоджень подружжям ОСОБА_21 та вчинення правопорушення, яке є приватним обвинуваченням, до правоохоронних органів не зверталися, можливу наявність тілесних ушкоджень жодним чином не фіксували.

Доводам сторони захисту відносно того, що у випадку нанесення тілесних ушкоджень однією з колод, які привіз ОСОБА_19 , потерпіла отримала б більш тяжкі тілесні ушкодження також надана належна оцінка. Зокрема, суд першої інстанції вірно зауважив, що в обвинувальному акті не зазначено про те, що ОСОБА_12 наніс потерпілій тілесні ушкодження саме двохметровою колодою (вказано, що обвинувачений схопив дерев`яну палку, яка лежала біля двору), а потерпіла та ОСОБА_9 повідомили, що дерев`яна палиця мала вигляд вершини із сосни та не була колодою сосни.

Оскільки в ході судового розгляду не вбачалося за можливе достеменно встановити місце, звідки ОСОБА_12 взяв палицю, то суд виключив з обвинувачення посилання на те, що палиця, якою ОСОБА_12 наніс ушкодження потерпілій, лежала біля двору, що жодним чином не впливає на доведення винуватості ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , так як наявність всіх обставини, які мають значення для кримінального провадження підлягають доказуванню, встановлені на підставі наведених вище доказів.

Не залишилися поза увагою і доводи сторони захисту про те, що згідно висновку експерта № 191 від 01.08.2013 тілесні ушкодження ОСОБА_17 спричинені ОСОБА_22 та громадянином ОСОБА_23 . Як пояснила потерпіла, вона сказала експерту, що тілесні ушкодження їй нанесли ОСОБА_13 і ОСОБА_24 , яке було у ОСОБА_12 до одруження та яке експерт написав у своєму висновку. У будь-якому разі, в даному випадку ця обставина ніяким чином не спростовує фактичних обставин кримінального провадження, так як особа обвинуваченого встановлена на сукупності інших доказів, а висновок експерта є джерелом доказів щодо виявлених у потерпілої тілесних ушкоджень та ступеню їх тяжкості.

Суд першої інстанції обгрунтовано визнав допустимим доказом протокол слідчого експерименту від 16.08.2014 за участю потерпілої ОСОБА_17 , незважаючи на те, що в ньому відсутній підпис потерпілої, оскільки недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

ОСОБА_17 підтвердила викладені в протоколі слідчого експерименту відомості, які вона повідомляла в ході проведення цієї слідчої дії. При цьому потерпіла пояснила, що від підпису не відмовлялася. Тобто відсутність підпису в протоколі не зумовлене незгодою потерпілої з результатами слідчої дії, а є формальним (технічним) недоліком, допущеним при складанні цього процесуального документу, що за наведених обставин не вказує на істотне порушенням вимог КПК і не ставить під сумнів допустимість протоколу як доказу. Крім того, протокол підписано понятими, які жодних зауважень та заперечень не виказували.

Також є необгрунтованими доводи апеляційної скарги в тій частині, що обвинувачені могли перебувати в стані уявної оборони, однак заподіяли шкоду, яка не відповідає небезпечності уявного посягання, при цьому вони могли усвідомити відсутність реального суспільного посягання, тому можуть підлягати відповідальності лише за необережне легке тілесне ушкодження, що не передбачено КК.

Уявною обороною визнаються дії, пов`язані із заподіянням шкоди за таких обставин, коли реального суспільно небезпечного посягання не було, і особа, неправильно оцінюючи дії потерпілого, лише помилково припускала наявність такого посягання. Уявна оборона виключає кримінальну відповідальність за заподіяну шкоду лише у випадках, коли обстановка, що склалася, давала особі достатні підстави вважати, що мало місце реальне посягання, і вона не усвідомлювала і не могла усвідомлювати помилковості свого припущення. Якщо особа не усвідомлювала і не могла усвідомлювати помилковості свого припущення, але при цьому перевищила межі захисту, що дозволяються в умовах відповідного реального посягання, вона підлягає кримінальній відповідальності як за перевищення меж необхідної оборони. Якщо в обстановці, що склалася, особа не усвідомлювала, але могла усвідомлювати відсутність реального суспільно небезпечного посягання, вона підлягає кримінальній відповідальності за заподіяння шкоди через необережність (ст. 37 КК).

В цьому кримінальному провадженні відсутні підстави вважати, що обвинувачені перебували у стані уявної оборони, оскільки встановлені фактичні обставини справи та досліджені докази не вказують на дії зі сторони потерпілої та ОСОБА_9 , які б обвинувачені помилково могли розцінити як реальне суспільно небезпечне посягання.

Перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги захисника, обставини і факти, які могли б вплинути на законність, вмотивованість та/чи обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення щодо доведення винуватості ОСОБА_13 та ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, і які б не були досліджені чи належним чином не оцінені цим судом, під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено.

Є обґрунтованим і належним чином умотивованим висновок суду першої інстанції щодо визнання невинуватим ОСОБА_12 у нанесенні легких тілесних ушкоджень ОСОБА_9 і виправдання його в цій частині через те, що стороною обвинувачення не доведено спричинення ОСОБА_9 легких тілесних ушкоджень, зокрема не надано відповідного висновку експертизи.

Диспозицією ч. 1 ст. 125 КК передбачено відповідальність за умисне легке тілесне ушкодження, а згідно ч. 1, 2 ст. 81 КПК, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення тощо. Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Відповідно ч. 1 ст. 82 КПК, обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених ч. 2 цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, на потерпілого.

Збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у порядку, передбаченому цим Кодексом. Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом (ч. 1, 2 ст. 93 КПК).

Згідно ч. 2 ст. 242 КПК слідчий або прокурор зобов`язані забезпечити проведення експертизи зокрема щодо встановлення тяжкості та характеру тілесних ушкоджень.

Згідно пред`явленого ОСОБА_12 обвинувачення внаслідок його дій ОСОБА_9 завдані тілесні ушкодження у виді саден на зовнішній поверхні правого плеча, на зовнішній поверхні і передній поверхні правої голені, подряпин на зовнішній поверхні правого передпліччя, які за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень, що підтверджується висновком експерта.

Незважаючи на встановлення в ході судового розгляду того, що між обвинуваченим і ОСОБА_9 дійсно виникла бійка, прокурор, підтримуючи вказане обвинувачення, не надав суду висновку експерта щодо ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, отриманих ОСОБА_9 , без якого неможливо встановити наявність в діях обвинуваченого складу правопорушення, передбаченого за ч. 1 ст. 125 КК (в цій частині обвинувачення).

Згідно висновку експерта № 143 від 31.05.2016 механізм утворених тілесних ушкоджень, виявлених на тілі ОСОБА_9 , відповідає механізму їх спричинення продемонстрованому під час слідчих експериментів. Однак даних щодо характеру цих ушкоджень та їх тяжкості у висновку не зазначено. Цей висновок містить посилання на висновок експерта № 191 від 01.08.2013, яким встановлені тільки тілесні ушкодження, які отримала потерпіла ОСОБА_17 .

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про те, що суд першої інстанції, маючи докази нанесення побоїв ОСОБА_9 , мав можливість засудити ОСОБА_12 за ч. 1 ст. 126 КК, тобто за умисне завдання побоїв, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень, то вони також задоволенню не підлягають.

Відповідно ч. 1, 3 ст. 337 КПК, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Таким чином, законодавцем наголошено на тому, що суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення та змінити правову кваліфікацію кримінального правопорушення тільки в одному єдиному випадку, а саме якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження. При визначенні випадку таким, що покращує становище особи, слід виходити із законних прав та інтересів особи, кримінально-правових наслідків тощо, а тому такою є ситуація, при якій прийняте судом рішення буде максимально сприятливим для особи, незважаючи на можливу наявність в діях цієї особи складу іншого кримінального правопорушення.

Відповідно ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Норми Конституції є нормами прямої дії, а згідно ч. 2 ст. 62 Основного Закону усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи. Докази, що викликають такі сумніви, суд має вмотивовано відхилити у своїй постанові.

Конституційний Суд України також зауважує, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу (абз. 1-3 п. 4 рішення ВП КСУ від 26.02.2019 № 1-р/2019).

Зазначене узгоджується і з правовою позицією ЄСПЛ, згідно якої «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом» (п. 43 рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey). Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і правопорушник є винним у його вчиненні. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Необхідно, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Повертаючись до цієї справи, відсутність висновку експертизи щодо ступеню тяжкості тілесних ушкоджень перш за все є підставою для визнання ОСОБА_12 невинуватим за ч. 1 ст. 125 КК у частині вчинення кримінального правопорушення відносно ОСОБА_9 , тому перекваліфікація дій ОСОБА_12 за ч. 1 ст. 126 КК не буде покращенням його становища в розумінні приписів ст. 337 КК, так як у такому випадку для нього не настануть більш сприятливі наслідки, враховуючи при цьому те, що санкції ч. 1 ст. 125 і ч. 1 ст. 126 КК передбачають однакові види та розміри покарання.

Таким чином, перекваліфікація дій ОСОБА_12 на ч. 1 ст. 126 КК не буде відповідати завданням кримінального провадження щодо застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури (ст. 2 КПК).

На підставі викладеного, оскаржене судове рішення є законним, обґрунтованим і належним чином умотивованим, тому вирок суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила :

Вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 22.06.2021 відносно ОСОБА_25 та ОСОБА_26 залишити без змін, а апеляційні скарги прокурора ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4