Справа № 355/651/20 Головуючий в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/1194/2022 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.263 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2022 року. Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю

прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві, в режимі відеоконференції з Баришівським районним судом Київської області, кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Згурівського районного суду Київської області від 20 липня 2021 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Баришівка Київської області, громадянина України, із базовою вищою освітою, працездатного, непрацюючого, одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2019 року за ч.2 ст.309 КК України до покарання у виді 2 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільненого від відбування покарання з іспитовим строком тривалістю 1 рік, -

визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

На підставі ст.71 КК України призначено покарання ОСОБА_8 за сукупністю вироків та частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Голосіївського районного суду міста Києві від 15 жовтня 2019 року і остаточно призначено покарання ОСОБА_8 у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки 1 (один) місяць.

Ухвалено строк відбуття покарання ОСОБА_8 обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.

Цим же вироком вирішено питання про судові витрати та речові докази.

Згідно вироку суду ОСОБА_8 засуджено за скоєння злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, вчиненого за наступних обставин.

ОСОБА_8 на смітнику за гаражними приміщеннями поблизу будинку АДРЕСА_3 у 2019 році (точного часу органом досудового розслідування не встановлено) знайшов 23 патрони до вогнепальної зброї. В цей час, усвідомивши що виявлені ним предмети виготовлені для здійснення пострілів та стрільби, вирішив придбати та зберігати зазначені боєприпаси до вогнепальної зброї. Обвинувачений розумів суспільну небезпеку своїх дій та факт відсутності у нього дозволу на придбання, носіння та зберігання вогнепальної зброї, бойових припасів.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_8 , діючи умисно, того ж дня забрав та приніс знайдені ним 23 патрони, які належать до боєприпасів нарізної вогнепальної зброї, до гаражного приміщення, яким він користується та яке розташоване поблизу будинку АДРЕСА_3 , де розпочав їх зберігати.

26 травня 2020 року в ході огляду місця події поблизу будинку АДРЕСА_3 , ОСОБА_8 на вимогу працівників поліції видав 23 предмети, схожі на набої до вогнепальної зброї, які поміщено до спецпакету в присутності понятих.

Відповідно до висновку експерта надані на дослідження 18 патронів, які належать до боєприпасів нарізної вогнепальної зброї, є гвинтівковими спортивно-мисливськими патронами кільцевого запалення, калібру 5,6 мм (.22 LR), що споряджені без оболонковими кулями. Патрони призначені для стрільби зі спортивної та мисливської нарізної вогнепальної зброї, калібру 5,6 мм (.22 LR),та придатні до стрільби.

Надані на дослідження 5 патронів з маркуванням «3880», які належать до боєприпасів нарізної вогнепальної зброї, є револьверними патронами, калібру 7,62 х 39 R, що споряджені кулями із свинцевим осердям. Патрони призначені для вогнепальної нарізної зброї, револьверів системи «Наган», калібру 7,62 х 39 R та придатні для стрільби.

Таким чином ОСОБА_8 діяв у порушення вимог п. п. 1,2,3,6,9,15 Положення про дозвільну системи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1992 року №57, та п. п. 2.1, 8.1 Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 21 серпня 1998 року №622, тобто без передбаченого законом дозволу.

Злочин вчинено з прямим умислом на незаконне придбання, носіння та зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу.

Не погоджуючись із вказаним рішенням обвинуваченим ОСОБА_8 подано апеляційну скаргу, у якій він просить вирок суду змінити та призначити покарання із застосуванням ст.75 КК України, звільнивши від відбуття покарання з випробуванням з іспитовим строком.

Мотивуючи свої вимоги зазначає, що вирок суду першої інстанції є несправедливим, суворим, недостатньо обґрунтованим, та таким, що підлягає зміні з підстав невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Апелянт зазначає, що при винесенні обвинувального вироку без достатніх на те причин та доказів суд частково приєднав невідбуту частину покарання за вироком Голосіївського районного суду м. Києві від 15 жовтня 2019 року і остаточно призначив покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 1 місяць.

В матеріалах справи міститься лист Баришівського районного суду Київської області від 07.07.2021 роки, який був наданий на запит №52/2 від 07.07.2021 року прокурора Згурівського відділу Броварської окружної прокуратури ОСОБА_9 , де вказано, що 19 жовтня 2020 року до Баришівського районного суду Київської області надійшло подання начальника Баришівського МРФ філії Державної установи «Центр пробацї» у м. Києві та Київській області підполковника внутрішньої служби ОСОБА_10 про звільнення ОСОБА_8 від відбуття покарання з випробуванням. Однак, судом станом на 07 липня 2021 року вказане подання розглянуте не було, що в свою чергу є грубим порушенням розумних строків розгляду.

Обвинувачений вказує, що в ході досудового і судового слідства він давав чесні і правдиві показання щодо обставин справи і дійсно щиро розкаювався. Кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.263 КК України було вчинене ним не в період іспитового строку, а після відбуття іспитового строку терміном один рік. Жодних доказів того, що він вчинив вказане кримінальне правопорушення під час іспитового строку органами досудового слідства і суду здобуто не було.

В доповнення своєї скарги, зазначає, що судом не було взято до уваги стан здоров`я обвинуваченого та сімейний стан, в якого на утриманні перебуває троє малолітніх дітей (2007, 2010, 2017 років народження). Разом з тим, судом при винесенні оскаржуваного рішення не враховано, що обвинуваченим добровільно були видані працівникам поліції патрони різного калібру, що також підтверджується матеріалами кримінального провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , на підтримку поданої апеляційної скарги, позицію прокурора ОСОБА_6 , яка вважала необґрунтованими вимоги апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягають із наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На думку колегії суддів, при ухваленні оскаржуваного вироку зазначених вимог закону судом першої інстанції було дотримано в повній мірі.

Доведеність вини та правильність кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч.1 ст.263 КК України підтверджується матеріалами кримінального провадження та учасниками процесу не оспорюються.

Згідно з положеннями ст.65 КК України, суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових Кримінальних правопорушень.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України, відносяться до тяжкого злочину, обставини вчинення злочину, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, належних висновків для себе не зробив та вчинив новий умисний злочин під час іспитового строку, за даними облікової документації не перебуває на обліку у лікарів психіатра та нарколога, не працює, по місцю проживання характеризується посередньо, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей.

Щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину визнано районним судом як обставини, які згідно з ст.66 КК України пом`якшують покарання ОСОБА_8 .

Із огляду на зазначене, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 не можливе без ізоляції від суспільства та про необхідність призначення йому покарання у межах санкції ч.1 ст.263 КК України, із урахуванням положень ст.71 КК України, у виді 3 років 1 місяця позбавлення волі.

Колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання в повній мірі відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, є необхідним та достатнім для його виправлення, попередження нових кримінальних правопорушень і домірне скоєному, та призначене в мінімальних межах санкції ч.1 ст.263 КК України. Підстав для застосування положень ст.75 КК України не встановлено.

Крім того, судом першої інстанції вірно враховано те, що злочин, передбачений ч.1 ст.263 КК України є триваючим. Такий злочин визначається вчиненням особою суспільно небезпечного діяння, пов`язаного з подальшим невиконанням протягом певного часу покладених на неї обов`язків, які вона повинна виконувати під загрозою кримінальної відповідальності. Він характеризується безперервним здійсненням протягом визначеного часу певного злочинного посягання, коли його об`єктивна сторона розтягнута у часі. Триваючий злочин вважається закінченим, якщо припинено злочинне посягання або припинено злочинний стан завдяки суб`єктивним або об`єктивним моментам. Встановлення того, що злочин є триваючим, забезпечує його правильну кваліфікацію, а також обумовлює можливість чи неможливість застосувати до особи амністію, інститут давності притягнення до кримінальної відповідальності, а також вирішення питання про призначення покарання за сукупністю покарань та вироків.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_8 вчинив триваючий злочин, який закінчений 26 травня 2020 року, тобто після постановлення щодо нього попереднього вироку від 15 жовтня 2019 року, але до повного відбуття покарання, а тому вірно дійшов висновку про необхідність призначення йому остаточного покарання за правилами ч.1 ст.71 КК України, що кореспондується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2019 року у справі №408/5060/17-к.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку, що злочин обвинуваченим було вчинено в період іспитового строку, колегія суддів вважає голослівними. При цьому, слід зазначити, що перебування на розгляді Баришівського районного суду Київської області подання органу пробації про звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання призначеного вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2019 року, жодним чином не спростовує факт вчинення обвинуваченим злочину в період іспитового строку.

Також не можна визнати добровільною видачу патронів працівникам поліції обвинуваченим, адже ОСОБА_8 визнав факт зберігання ним патронів за умов, коли він уже не мав можливості і надалі безперешкодно зберігати їх.Отже доводи апеляційної скарги в цій частині слід визнати необґрунтованими.

Будь-яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд приходить до переконання, що підстави для зміни чи скасування вироку суду першої інстанції відсутні, а тому в задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 необхідно відмовити, а вирок суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419 КПК України колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Вирок Згурівського районного суду Київської області від 20 липня 2021 року, щодо ОСОБА_8 без змін.

Головуючий :

Судді :