УХВАЛА
11 квітня 2022 року

м. Київ
справа № 241/1158/19
провадження № 51-3503ск19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу з доповненнями засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Першотравневого районного суду Донецької області від 8 червня 2021 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 11 листопада 2021 року.
Встановлені обставини
За вироком військового суду Центрального регіону від 16 квітня 1997 року ОСОБА_4 засуджено за п. «а» ст. 241, ч. 3 ст. 222, ст. 94, 17, п. 3 ст. 93,

ст. 42 КК 1961 року до смертної кари розстрілу.
При апеляційному та касаційному оскарженні вироку суду засуджений та його захисник не оспорювали доведеності винуватості й правильності юридичної оцінки дій ОСОБА_4 , просили лише пом`якшити призначене покарання. Однак дані вимоги були залишені без задоволення.
Ухвалою військового суду Центрального регіону від 15 травня 2000 року вказаний вирок змінено в частині призначеного покарання зі смертної кари на довічне позбавлення волі.
14 червня 2019 року ОСОБА_4 звернувся до місцевого суду із заявою про перегляд вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду від 15 травня 2000 року за нововиявленими обставинами, не погоджується з мірою покарання у вигляді довічного позбавленні волі. Вказує на те, що дана міра покарання суперечить Конституції України та практиці Європейського Суду з прав людини, які не були відомі суду і заявнику.
Першотравневий районний суд Донецької області ухвалою від 8 червня 2021 року відмовив у задоволенні заяви з підстав того, що наведені заявником обставини не є нововиявленими.
Донецький апеляційний суд ухвалою від 11 листопада 2021 року залишив без задоволення апеляційну скаргу засудженого, а рішення місцевого суду без змін.
Суть питання
У касаційній скарзі з доповненнями ОСОБА_4 , посилаючись на істотні порушення місцевим та апеляційним судами вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону, просить скасувати згадані ухвали нижчестоящих судів і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Обґрунтовуючи свої вимоги, засуджений посилається на рішення ЄСПЛ «Пєтухов проти України № 2», в якому встановлений факт, що довічне позбавлення волі в Україні є таким, що порушує ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 28 Конституції України. Вказує, що судами

не застосовано жодної з чинної норми законодавства України, яка надає можливість заміни засудженому покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке, або звільнення його від відбування покарання.
На думку ОСОБА_4 , під час заміни йому покарання зі смертної кари на довічне позбавлення волі було неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, оскільки у період часу з 29 грудня 1999 року

по 4 квітня 2000 року найсуворішим видом покарання було позбавлення волі на строк 15 років. Також засуджений посилається на рішення Конституційного суду України від 16 вересня 2021 року, яким визнано неконституційним покарання у виді довічного позбавлення волі без перспективи умовно-достроковому звільненню.
Крім того, зазначає, що його не було повідомлено про дату і час судового засідання на 7 червня 2021 року, під час якого відмовлено в задоволенні його клопотань про долучення доповнень, ознайомлення з матеріалами справи та щодо особистої присутності в залі суду. Також посилається на те, що під час розгляду провадження в судах першої й апеляційної інстанцій не отримував кваліфіковану правову допомогу, а тому 29 грудня 2021 року заявив відвід захиснику.
Мотиви Верховного Суду
Порядок здійснення провадження за нововиявленими обставинами регламентовано главою 34 КПК, в якій наведено вичерпний перелік нововиявлених обставин, за наявності яких можуть бути переглянуті судові рішення, що набрали законної сили.
Відповідно до положень ст. 459 КПК судові рішення, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими обставинами, якими визнаються: штучне створення або підроблення доказів, неправильність перекладу висновку і пояснень експерта, завідомо неправдиві показання свідка, потерпілого, підозрюваного, обвинуваченого, на яких ґрунтується вирок; скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення вироку чи постановлення ухвали, що належить переглянути; інші обставини, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення і які самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.
Крім того, згідно з пунктами 4, 5 ч. 2 ст. 462 КПК у заяві про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами зазначаються обставини, що могли вплинути на судове рішення, але не були відомі та не могли бути відомі суду та особі, яка звертається із заявою, під час судового розгляду, обґрунтування з посиланням на обставини, що підтверджують наявність нововиявлених обставин, та зміст вимог особи, яка подає заяву до суду.
Системне тлумачення глави 34 КПК дає підстави для висновку, що перегляд за нововиявленими обставинами є надзвичайним (екстраординарним) переглядом судових рішень у виняткових випадках, коли після завершення розгляду кримінальної справи у звичайному порядку (в судах першої, апеляційної та касаційної інстанції) виявлено обставини, що могли суттєво вплинути на прийняті судові рішення, і внаслідок завершення кримінального провадження розгляд цих обставин у звичайному порядку кримінального провадження став недоступним.
Тлумачення термінів «нововиявлені обставини», «обставини», що вживаються у ст.459 КПК, має здійснюватися в системному зв`язку з іншими положеннями КПК, насамперед зі ст. 91 цього Кодексу, яка визначає обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні».
Під час дослідження ухвали Першотравневого районного суду Донецької області від 8 червня 2021 року касаційний суд установив, що в ході перевірки обставин,

на які вказував засуджений, місцевий суд, дотримуючись вимог статей 459, 466, 467 КПК, ретельно перевірив усі доводи, наведені в заяві, співставивши їх із матеріалами кримінальної справи, обгрунтовано не визнав їх нововиявленими в розумінні ст. 459 КПК,навівши докладні мотиви такого висновку, з яким погоджується колегія суддів.
Рішенням Конституційного суду України від 29 грудня 1999 року у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції Україниположень статей 24, 58, 59, 60, 93, 190-1 Кримінального кодексу України в частині, що передбачає смертну кару як вид покарання, положення ст. 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кримінального кодексу України, які передбачали смертну кару як вид покарання, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Положення Кримінального кодексу України, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

На виконання рішення Конституційного суду України від 29 грудня 1999 року Верховна Рада України прийняла Закон України від 22 лютого 2000 року «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України», яким покарання у виді смертної кари було замінено на довічне позбавлення волі, який набрав чинності 5 квітня 2000 року.

У зв`язку з цим лише за злочини, які було вчинено в період з 29 грудня 1999 року до 24 год. 00 хв. 4 квітня 2000 року включно, за які Кримінальним кодексом України передбачалося покарання у виді смертної кари, до введення нового виду покарання - довічного позбавлення волі на підставі вищезазначеного Закону України від 22 лютого 2000 року, засудженим могло бути призначено максимальне покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років.

Згідно з Рішенням від 26 січня 2011 року Конституційний Суд України виходив з того, що з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 29 грудня 1999 року і до набрання чинності Законом № 1483існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до Кримінального Кодексу 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями Кодексу 1960 року щодо смертної кари і набранням чинності Законом № 1483 стосовно встановлення нового виду покарання та виник у результаті здійснення Конституційним Судом України нормоконтролю за відповідністю Конституції України положень Кодексу 1960 року щодо смертної кари. Однак наявність зазначеного проміжку не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей Кодексу 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років.

Крім того, після Рішення від 29 грудня 1999 року Кодекс 1960 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів.
Новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483 - довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно зі смертною карою.
Така ж позиція викладена судом касаційної інстанції у справі № 127/18179/20.

Згідно з рішенням ЄСПЛ «Лопата та інші проти України» від 10 грудня

2020 року, Конвенція не забороняє застосування довічного ув`язнення для осіб, засуджених за особливо тяжкі злочини, такі як вбивство. Однак для дотримання вимог ст. 3 Конвенції повинна існувати теоретична та фактична можливість скорочення такого вироку, що означає, що в ув`язненого повинна бути перспектива звільнення та можливість перегляду вироку.
Українське законодавство передбачає таку можливість (ст. 87 КК та ч. 7 ст. 151 КВК).
Крім того, відповідно до п. 169 рішення ЄСПЛ «Петухов проти України»: в Україні засуджені до довічного позбавлення волі можуть розраховувати на звільнення лише у двох випадках: якщо вони страждають на серйозне захворювання, несумісне з подальшим триманням під вартою, або якщо помилувані Президентом.
На підставі наведеного Першотравневий районний суд Донецької області дійшов висновку, що ухвала військового суду Центрального регіону від 15 травня

2000 року, якою вирок зі смертної кари змінено на довічне позбавлення волі, постановлена з урахуванням ст. 3 Конвенції та усталеної практики Європейського суду з прав людини.
Тому цей суд вмотивовано зазначив, що наведені у заяві ОСОБА_4 обставини, а саме не урахування практики Європейського суду з прав людини, не є нововиявленими обставинами.
Здійснюючи в порядку апеляційної процедури перевірку доводів, наведених в апеляційній скарзі засудженого на ухвалу місцевого суду, які є алогічними доводам касаційної скарги з доповненнями, апеляційний суд, дотримуючись вимог кримінального процесуального закону, надав їм відповідну оцінку та вмотивував прийняте рішення.
Як убачається зі змісту ухвали, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 419 КПК дав належну оцінку викладеним в апеляційній скарзі доводам та обґрунтовано відмовив у їх задоволенні. Суд апеляційної інстанції погодився з висновком районного суду про те, що обставини, на які посилається засуджений ОСОБА_4 ,

не є нововиявленими обставинами відповідно до ч. 2 ст. 459 КПК з міркувань, наведених в ухвалі місцевого суду.
Крім того, апеляційний суд не знайшов порушень прав засудженого, які виразились у тому, що його не було особисто доставлено до зали судового засідання на розгляд його заяви, оскільки останній брав участь у судовому розгляді в режимі відеоконференції.
Разом із тим апеляційний суд констатував порушення права ОСОБА_4 на ознайомлення з матеріалами кримінальної справи під час розгляду заяви в суді першої інстанції, однак зазначив, що дані обставини не тягнуть за собою необхідності скасування рішення суду першої інстанції, оскільки вони були виправлені під час апеляційного розгляду ( ОСОБА_4 було ознайомлено з матеріалами справи).
Із такими висновками погоджується колегія суддів.
Доводи засудженого про відсутність у нього кваліфікованої правової допомоги під час розгляду провадження в судах першої й апеляційної інстанцій касаційний суд вважає необгрунтованими. Як убачається зі змісту оскаржуваних судових рішень, під час розгляду заяви засудженого в місцевому й апеляційному судах, кваліфіковану правову допомогу ОСОБА_4 надавав захисник ОСОБА_5 . Як зазначає сам засуджений у касаційній скарзі, від захисника він відмовився лише 29 грудня 2021 року, тобто через місяць після розгляду провадження апеляційним судом, однак до цього часу жодних претензій із цього приводу в судах першої й апеляційної інстанцій не заявляв.
Отже порушень права на захист ОСОБА_4 судами попередніх інстанцій не допущено.
Таким чином, істотних порушень кримінального процесуального закону, які були би підставами для скасування чи зміни судових рішень, не вбачається. Натомість зміст касаційної скарги та наданих до неї судових рішень свідчить про відсутність підстав для задоволення скарги.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 цього Кодексу суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Оскільки інших доводів щодо незаконності ухвал місцевого й апеляційного судів засуджений у касаційних скаргах не навів, а наведені у цих скаргах мотиви свідчать про відсутність підстав для їх задоволення, Верховний Суд вважає за необхідневідповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовити у відкритті касаційного провадження.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Першотравневого районного суду Донецької області від 8 червня 2021 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 11 листопада 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3