ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/516/22 Номер провадження 11-кп/814/1915/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2022 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:
головуючого - суддіОСОБА_2 ,
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю:
секретаря судового засіданняОСОБА_5
прокурораОСОБА_6
захисника ОСОБА_7

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001815 від 02 грудня 2021 року за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Азербайджану, громадянина Азербайджану, не працюючого, фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України не судимого
за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 на ухвалу Ленінського районного суду м. Полтави від 12 липня 2022 року,-
ВСТАНОВИЛА:
Цією ухвалою клопотання прокурора задоволено.
Продовжено застосований до обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, на строк шістдесят днів, до 09 вересня 2022 року включно без визначення застави.
Продовжено застосований до обвинуваченого ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, на строк шістдесят днів, до 09 вересня 2022 року включно без визначення застави.
Продовжено застосований до обвинуваченого ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, на строк шістдесят днів, до 09 вересня 2022 року включно без визначення застави.
Продовжено застосований до обвинуваченого ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, на строк шістдесят днів, до 09.09.2022 включно без визначення застави.
У задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_11 та його захисника ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу відмовлено.
Мотивуючи рішення, суд перевірив обставини, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для продовження строку тримання під вартою і встановив відсутність даних, що дозволяють скасувати цей запобіжний захід.
Не погодившись із вказаним рішенням суду, адвокатом ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_11 подано апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Ленінського районного суду м. Полтави від 12 липня 2022 року про продовження ОСОБА_11 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою скасувати. Обрати ОСОБА_11 більш м`який запобіжний захід, у вигляді особистого зобов`язання для служби в рядах ЗСУ та участі в бойових діях, або визначити йому заставу.
З рішенням районного суду не погоджується, так як вважає, що останнє є необґрунтованим та незаконним.
Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що ризики передбачені ст. 177 КПК України не доведені, та судом не обґрунтовано чому неможливо обрати більш м`який запобіжний захід.
Відповідно до вимог ст.422-1 КПК України (далі - КПК) розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.
За наведених обставин, враховуючи положення ч.4 ст.405, ч.4 ст.422-1 КПК апеляційний розгляд проведено за відсутності обвинуваченого.
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить такого.
Згідно положень ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 177, 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Адвокатом ОСОБА_7 оскаржується ухвала Ленінського районного суду м. Полтави від 12 липня 2022 року лише в частині продовження строку тримання під вартою щодо ОСОБА_11 , а тому керуючись ч.1 ст. 404 КПК України перегляд здійснюється лише в частині яка стосується ОСОБА_11 .
Як вбачається із наданих матеріалів, на розгляді суду першої інстанції перебуває кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за 0001815 від 02 грудня 2021 року за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .
Під час розгляду даного кримінального провадження прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження обвинуваченому ОСОБА_11 запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів.
12 липня 2022 року ухвалою Ленінського районного суду м. Полтава клопотання прокурора задоволено.
Не погоджуючись з даним рішенням, адвокатом ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 звернулися до апеляційного суду з апеляційною скаргою.
У відповідності до ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.
Розглядаючи питання про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу, та умови, за яких таке продовження можливе.
Відповідно до вимог ст. 194 КПК України, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_11 , вказаних вимог кримінального процесуального закону дотримався в повному обсязі, оцінив у сукупності всі обставини, що враховуються при вирішенні питання продовження строку тримання під вартою, як того вимагають приписи статей177,183,197, 199 та 331 КПК України.
Прийняте рішення суд мотивував тяжкістю покарання, яке загрожує останньому у разі визнання його винуватим, а також наявністю ризиків, які дають підстави вважати, що обвинувачений, перебуваючи на свободі, може здійснити спроби переховування від суду, незаконно впливати на потерпілу, свідків та вчинити інші кримінальні правопорушення.
Крім того, апеляційний суд наголошує, що колегія суддів на даній стадії не вправі вдаватися у кримінально-правову кваліфікацію інкримінованих обвинуваченим дій та давати оцінку обґрунтованості обвинувачення, оскільки остаточна оцінка доведеності обвинувачення у відповідності до вимог закону, буде дана лише за наслідками судового розгляду справи в суді першої інстанції, за результатами повного дослідження всіх доказів.
Апеляційний суд вважає, що тяжкість пред`явленого обвинувачення ОСОБА_11 , а також існування ризиків переховування обвинуваченого від суду, незаконно впивати на потерпілих, свідків, та інших співучасників злочину, яким відомі обставини вчинення злочину та вчинення інших кримінальних правопорушень, виправдовують продовження застосування найсуворішого запобіжного заходу та дають апеляційному суду можливість прийти до висновку про обґрунтованість рішення суду першої інстанції, оскільки в умовах воєнного стану ризики не зменшились, а навпаки збільшились.
Апеляційний суд доходить висновку, про неможливість застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, з огляду на те, що раніше існуючі та доведені ризики не знизились і не відпали, оскільки обвинувачений не може не розуміти тяжкість інкримінованих злочинів, та можливого суворого покарання, у разі доведеності його вини за результатами розгляду кримінального провадження.
Крім, того обвинувачений не працевлаштований, не одружений, дітей на утриманні не має, що свідчить про відсутність стійких соціальних зв`язків.
Наведені вище обставини в своїй сукупності, на думку апеляційного суду, в достатній мірі підтверджують існування ризику можливих спроб переховування обвинуваченого ОСОБА_11 від суду, в тому числі і з урахуванням позиції ЄСПЛ у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.
Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Обставини даного кримінального провадження, в тому числі і дані про особу обвинуваченого, на думку апеляційного суду, дають достатні підстави припускати, що ОСОБА_12 може здійснити спроби переховування від суду, з метою уникнення від кримінальної відповідальності.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.
Крім, того ОСОБА_11 з метою уникнення кримінальної відповідальності, з метою досягнення зміни, або взагалі відмови від показів потерпілих та свідків, він може вчинити дії, спрямовані на здійснення незаконного психологічного або навіть фізичного впливу на потерпілих та свідків.
За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що в даному кримінальному провадженні існує реальний ризик, передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК.
Враховуючи обставини інкримінованого обвинуваченому злочину, дані про особу ОСОБА_11 , апеляційний суд також вважає, що існує ризик того, що обвинувачений може продовжити вчинення протиправних незаконних дій, зокрема вчинити інші кримінальні правопорушення, про що правильно зазначено в оскарженій ухвалі.
За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що в даному кримінальному провадженні існує реальний ризик, передбачений п.5 ч.1 ст.177 КПК.
Доводи обвинуваченого про відсутність підтвердження існування ризиків апеляційний суд визнає безпідставними, оскільки ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій.
При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.
Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.
Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.
Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий обвинувачений, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.
За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_11 , виходячи з вимог ст.ст. 177, 178, 183, 199 КПК, в тому числі і з огляду на правову кваліфікацію інкримінованого останньому злочину, а тому вважає, що зміна запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який чи скасування запобіжного заходу, з великою вірогідністю, не зможе запобігти ризикам можливого скоєння ним інших кримінальних правопорушень та переховування обвинуваченого від суду, чи впливу на свідків, потерпілого, що унеможливить завершення судового розгляду кримінального провадження, та в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК.
Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.
Матеріали справи не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою. Обвинуваченим апеляційному суду не надано будь-яких документів, які б свідчили про неможливість перебування його під вартою.
Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого, які б були підставою для скасування оскарженої ухвали та зміни запобіжного заходу на більш м`який.
З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_11 та скасування ухвали суду першої інстанції.
Керуючись статтями 418 та 422-1 КПК України, колегія суддів,
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 - залишити без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Полтави від 12 липня 2022 року без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_2
Судді ОСОБА_3
ОСОБА_4