ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
8 вересня 2022 року

м. Київ
справа № 161/6275/21

провадження № 51-3883км21

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Волинського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003386, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Києва, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 309 Кримінального кодексу України (далі КК)

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 червня 2021 року ОСОБА_6 засуджено: за ч. 2 ст. 307 КК до покарання у виді позбавлення на строк шість років позбавлення волі з конфіскацією майна; за ч. 1 ст. 309 КК до покарання у виді арешту на строк три місяці.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді шести років позбавлення волі з конфіскацією майна.
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року вирок місцевого суду щодо засудженого ОСОБА_6 змінено. На підставі ст. 69 КК пом`якшено ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 307 КК до трьох років позбавлення волі з конфіскацією майна. Залишено призначене ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 309 КК у виді трьох місяців арешту. На підставі ч. 1 ст. 70 КК ОСОБА_6 визначено остаточне покарання у виді трьох років позбавлення волі з конфіскацією майна.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він за обставин, встановлених судом та наведених у вироку, у невстановлений досудовим розслідуванням день та час умисно, усвідомлюючи протиправність та суспільну небезпеку своїх дій, з метою збуту придбав та зберігав особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено, канабіс, який розфасував у полімерні пакети, з яких 51 пакет з вмістом канабісу загальною масою 67,5431 г намагався збути 23 грудня 2020 року шляхом відправлення посилки через відділення № 11 ТОВ «Нова пошта» в м. Луцьку по вул. Кривий Вал, 24, інші 90 пакетів з вмістом канабісу загальною масою 47,8683 г зберігав при собі до затримання. Також за місцем тимчасового проживання у кімнаті АДРЕСА_2 до 24 грудня 2020 року зберігав з метою збуту особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено, канабіс загальною масою 87,2102 г. Крім того, за вказаним місцем тимчасового проживання незаконно без мети збуту зберігав особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено, PVP загальною масою 0,4761 г.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції (далі прокурор), посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_6 і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вважає, що апеляційним судом не вмотивовано наявність обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 злочину, не враховано того, що факт визнання останнім своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення не може безумовно свідчити про щире каяття з приводу вчиненого як обставину, що пом`якшує покарання. Крім того вказує, що матеріали справи не містять достатніх відомостей, що свідчили б про щирість каяття ОСОБА_6 . Також зазначає, що апеляційний суд не в повній мірі врахував ступінь суспільної небезпеки та тяжкість кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК, яке згідно зі ст. 12 КК відноситься до категорії тяжких. Також судом не проаналізовано та не взято до уваги, що предметом злочину є особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено, канабіс, загальною масою 202,6216 г. При цьому прокурор посилається на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 27 квітня 2021 року у справі № 520/16394/16-к та від 15 листопада 2021 року у справі № 199/6365/19, в яких висвітлено аналогічні позиції. Зазначає, що суд апеляційної інстанції, змінивши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 , призначив йому покарання за ч. 2 ст. 307 КК із застосуванням ст. 69 КК, при цьому всупереч вимогам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) належним чином не мотивував прийняте рішення.

Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 підтримала касаційну скаргу та просила її задовольнити, скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_6 і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора ОСОБА_5 , перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин.
При цьому згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412414 цього Кодексу.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 309 КК, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі прокурором не оспорюються та не заперечуються.
Прокурор порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, які стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.
Згідно ж зі ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Водночас, призначаючи ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 69 КК, суд апеляційної інстанції з посиланням на ч. 2 ст. 50, ч. ч. 1, 2 ст. 65 КК,

п. п. 1, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» та рішення Конституційного Суду України № 15-рп/204 від 2 листопада 2004 року, зазначив, що судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_6 хоча й було враховано, проте не надано належної оцінки тим обставинам, що обвинувачений раніше не судимий, вперше притягується до кримінальної відповідальності, свою вину визнав повністю, щиро розкаявся у вчиненому, має постійне місце проживання, характеризується задовільно. Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_6 , є щире каяття обвинуваченого, активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, вчинення кримінального правопорушення вперше. Обставин, що обтяжують його покарання, судом не встановлено.
Крім того, суд апеляційної інстанції наголосив на тому, що ОСОБА_6 є особою молодого віку, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, згідно з довідкою-характеристикою ОСОБА_6 за час проживання характеризується задовільно, громадський порядок не порушував, до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувався, скарг та заяв не надходило. Зі службової характеристики обвинуваченого вбачається, що за час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 на посаді оператора солдат ОСОБА_6 зарекомендував себе здебільшого позитивно, виявляє повагу до командирів і старших за військовим званням військовослужбовців, шанує честь і гідність товаришів по службі.
Колегія суддів касаційного суду погоджується з висновком апеляційного суду, який зазначив, що призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 307 КК із застосуванням ст. 69 КК, а остаточного покарання на підставі

ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді позбавлення волі, яке необхідно відбувати реально, з конфіскацією майна відповідатиме вимогам ст. ст. 50, 65 КК, буде достатнім та необхідним для виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як самим обвинуваченим, так і іншими особами.
При цьому апеляційний суд правильно зауважив, що саме таке покарання відповідатиме принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання та не є надто суворим чи м`яким.
На переконання колегії суддів касаційної інстанції, доводи прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність апеляційним судом є безпідставними, суд належним чином навів мотиви прийнятого рішення та вмотивовано вказав на наявність обставин для застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 нормативних положень, передбачених ст. 69 КК.
Посилання ж прокурора на те, що матеріали справи не містять достатніх відомостей, що свідчили би про щирість каяття засудженого, колегія суддів також вважає безпідставними.
Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.
Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює розкриття злочину, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.
При цьому, апеляційний суд зазначив, що після викриття ОСОБА_6 працівниками ТОВ «Нова пошта» останній не намагався втекти, хоча мав реальну можливість це зробити, а лишився чекати приїзду працівників поліції.
Крім того, ОСОБА_6 повністю визнав свою вину, щиро розкаявся у вчиненому та активно сприяв розкриттю кримінальних правопорушень, зокрема, викрив осіб, які передали йому наркотичні засоби та видав працівникам правоохоронних органів решту наркотичних засобів, що свідчить про його дійсно щире каяття та готовність нести кримінальну відповідальність за вчинене.
При цьому, як зазначається в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», у кожному випадку застосування ст. 69 КК, суд зобов`язаний зазначити у мотивувальній частині вироку не тільки те, які саме обставини справи або дані про особу обвинуваченого він визнає такими, що істотно знижують тяжкість вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а й врахувати мету й мотиви, якими керувалася особа при вчиненні злочину, її роль та поведінку, як під час, так і після вчинення злочинних дій тощо, що і було зроблено судом апеляційної інстанції.

На переконання суду касаційної інстанції, призначене ОСОБА_6 покарання, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є співмірним протиправному діянню, і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості.

Таким чином, ухвала судуапеляційноїінстанціївідповідаєвимогамстатей370, 419 КПК.
Отже, істотнихпорушеньвимогкримінальногопроцесуальногозаконучинеправильногозастосуваннязаконуУкраїнипрокримінальнувідповідальність, якібулибипідставамидлязміниабоскасуванняухвалиапеляційногосуду, невстановлено.

А томукасаційнускаргупрокуроранеобхіднозалишитибеззадоволення.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
у х в а л и в:
Ухвалу Волинського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції, без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3