Дата документу Справа № 333/2588/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 333/2588/21 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадж. №11-кп/807/1032/22 Доповідач 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

обвинуваченого ОСОБА_6 в режимі відеоконференції з ДУ «Запорізький слідчий ізолятор»,

розглянула 15 червня 2022року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі матеріали судового провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25 травня 2022 року, якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, в провадженні Комунарського районного суду м. Запоріжжя перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 186 КК України.

Прокурор у судовому засіданні заявила клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 у зв`язку з тим, що ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу не зникли і продувжують існувати.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25 травня 2022 року задоволено клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_7 строком до 24 липня 2022 року. Приймаючи таке рішення, суд послався на дані про особу обвинуваченого, наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, що унеможливлює застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

В апеляційній скарзі та доповненнях до неї обвинувачений ОСОБА_7 , не погоджуючись з оскаржуваною ухвалою зазначає про відсутність доказів його винуватості в інкримінованому йому злочині, оскільки потерпіла дала неправдиві покази, а при допиті вказала, що не бачила обличчя ОСОБА_7 . Вказує, що саме працівник поліції підкинув у його карман телефон, на якому відсутні його відбитки пальців. Крім того, свідок у справі є заінтересованою особою так як є подругою потерпілої. Апелянт бажає вступити до територіальної оборони та захищати вітчизну.

Позиції учасників судового провадження.
Обвинувачений підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

В судове засідання апеляційної інстанції прокурор та захисник, будучи належним чином повідомленими про час і дату судового засідання не з`явилися, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути провадження за відсутністю прокурора та захисника, що відповідає позиції обвинуваченого, не суперечить положенням ч. 4 ст. 405, ч.4 ст. 422-1 КПК України.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Положеннями ст. 199, ст. 331 КПК України регламентовано порядок продовження строку тримання під вартою.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

З огляду на заявлені обвинуваченим доводи про відсутність доказів його винуватості та стадію кримінального провадження, в якому ОСОБА_7 вже висунуто обвинувачення і триває судовий розгляд у суді першої інстанції, колегія суддів не досліджує питання, пов`язані з оцінкою доказів з точки зору їх належності, допустимості та достатності, а перевіряє лише висновки суду на предмет наявності ризиків та існування вагомих підстав для продовження тримання особи під вартою.

Колегія суддів погоджується висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст.177 КПК України, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді триманні під вартою.
Так, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі строком до шести років, раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, зокрема за вчинення умисних тяжких корисливих злочинів, не займався суспільно-корисною працею, що свідчить про підвищену суспільну небезпеку його особи.

Очікуване покарання, хоча і не є самостійними підставами для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

У справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Одночасно суд враховує, що ОСОБА_6 міцних соціальних зв`язків не має, що додатково засвідчує існування ризику переховування обвинуваченого від правосуддя.

До того ж, ОСОБА_6 не працевлаштований, тобто не має законного джерела доходу, неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення корисливих злочинів, що вочевидь свідчить про усталеність протиправної поведінки та підтверджує наявність ризику вчинення іншого кримінального правопорушення.

Як під час розгляду справи місцевим судом, так і під час апеляційного розгляду не здобуто даних, які б безумовно свідчили про неможливість тримання ОСОБА_6 під вартою, а також не отримано відомостей щодо інших обставин, які б переважили встановлені ризики негативної процесуальної поведінки.

За умов сукупності обставин щодо наявності ризиків, які не зменшилися та продовжують існувати, відомостей стосовно особи обвинуваченого, обрання ОСОБА_6 іншого більш м`якого запобіжного заходу, як того просив обвинувачений, на думку колегії суддів, є невиправданим.

На думку судової колегія, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченого та відсутність процесуальної необхідності застосування на даний час більш м`якого запобіжного заходу.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо зміни запобіжного заходу з наведених підстав є неспроможними.

Судова колегія зауважує на положеннях ст. 616 КПК України, згідно якої передбачений порядок скасування запобіжного заходу для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період або зміна запобіжного заходу з інших підстав. Наведеною нормою передбачена реалізація даного права обвинуваченим шляхом звернення саме до прокурора з відповідним клопотанням.
Між тим, як встановлено ч. 1 ст. 197 КПК України,строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів.

Так, ухвалу про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання ОСОБА_6 під вартою судом постановлено 25 травня 2022 року, і саме з цієї дати обчислюється строк її дії. Строк дії ухвали становить 60 днів, тобто, з 25 травня 2022 року по 23 липня 2022 року включно, натомість суд визначив кінцевим строком дії ухвали 24 липня 2022 року, що є помилковим.
Отже, місцевий суд, при визначенні строку дії оскаржуваної ухвали про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою не дотримався, зазначених вище вимог закону та визначив строк тримання під вартою понад шістдесят днів з дня постановлення оскаржуваної ухвали, що не відповідає положенням ст. 197 КПК України.
Беручи до уваги положення ч. 1 ст. 407 КПК України, судова колегія вважає за необхідне змінити ухвалу суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25 травня 2022 року, якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 до 24 липня 2022 р. змінити, визначивши кінцевим строком тримання ОСОБА_6 під вартою за даним судовим рішенням суду першої інстанції до 23 липня 2022 р.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4