Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

05 жовтня 2022 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника-адвоката ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000384 щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровськ, громадянина України, який має вищу освіту, одруженого, зареєстрованого по АДРЕСА_1 , фактично проживає по АДРЕСА_2 , раніше не судимого,обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за апеляційною скаргою прокурора на вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 18 травня 2022 року,-

ВСТАНОВИЛА:
Вироком Рівненського районного суду Рівненської області від 18 травня 2022 року ОСОБА_6 визнано виним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, і призначено покарання чотири роки позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на три роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням - встановленням іспитового строку в три роки та, відповідно до положень ст. 76 КК України, покладено обов`язки:

періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави документально підтверджені витрати на проведення експертиз в сумі 6864 грн, вирішено питання щодо зняття арешту на майно та речових доказів у справі.

Як визнав доведеним суд, ОСОБА_6 30 листопада 2021р. близько 17 год. 12 хв. у темну пору доби, керуючи автомобілем Opel Combo реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою Київ-Чоп зі сторони м. Львова в напрямку м. Києва з увімкненим ближнім світлом фар та швидкістю 79±3 км/год на ділянці дороги, де встановлено дорожній знак 3.29 «Обмеження максимальної швидкості - 70», під час зустрічного роз`їзду із невстановленим транспортним засобом, на 329 км + 200 м даної автодороги, що поблизу с. Корнин Рівненського району Рівненської області, в порушення вимог пункту 18.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ від 10.10.2001 №1306 (далі - Правила дорожнього руху), наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожніми знаками 5.35.1, 5.35.2 «Пішохідний перехід» та дорожньою розміткою 1.14.3, проявив неуважність до дорожньої обстановки, що склалася, неправильно її оцінив, в момент виникнення небезпеки для руху у вигляді пішохода ОСОБА_8 , яка перетинала проїзну частину зліва направо відносно напрямку руху даного транспортного засобу по нерегульованому пішохідному переходу, вчасно не зупинився, щоб дати дорогу пішоходу, та допустив наїзд на ОСОБА_8 , яка внаслідок ДТП ІНФОРМАЦІЯ_2 померла у КНП «ЦМЛ».
Порушення ОСОБА_6 вимог пункту 18.1. Правил дорожнього руху перебувають у прямому безпосередньому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди і суспільно небезпечними наслідками, що настали.
В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини справи, доведеність вини та правильність кваліфікації дій ОСОБА_6 , зазначає, що вирок суду є незаконним у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до неправильного звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання, внаслідок чого призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Просить вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 18.05.2022 року в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 за ч.2 ст.286 КК України покарання у виді чотирьох років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами в три роки. В решті вирок залишити без змін.

Іншими учасниками судового розгляду вирок в апеляційному порядку не оскаржено.

Потерпілий ОСОБА_9 , будучи належним чином повідомленим про день і час розгляду апеляційної скарги прокурора, в судове засідання не з`явився. Надіслав письмову заяву, згідно якої просить провести апеляційний розгляд у його відсутність, вирок суду щодо ОСОБА_6 вважає законним, апеляційну скаргу прокурора просить відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу, доводи обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника-адвоката ОСОБА_7 , які вважають вирок законним, обгрунтованим і просять залишити його без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши викладене в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції проводився за положеннями ч. 3 ст. 349 КПК України, учасники судового провадження,обвинувачений, потерпілий та прокурор не оспорювали фактичні обставини провадження, і судом встановлено, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні сумніви щодо добровільності їх позиції, яким роз`яснено положення ч. 3 ст. 349 КПК України про те, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини провадження в апеляційному порядку.
Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за вказаних у вироку обставин підтверджується сукупністю зібраних в провадженні доказів, яким судом дана правильна юридична оцінка, що не заперечується в апеляційній скарзі і не оспорюється ніким з учасників судового розгляду.

Із змісту апеляційної скарги прокурора вбачається, що апелянт фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання, яке, на його думку, не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого,а, відтак, є несправедливим.

Відповідно до ст.ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи із вказаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 та від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справах про призначення судом більш м`якого покарання.

Так, у рішенні № 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив: Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі Довженко проти України) зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Згідно зі ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК України означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття особа обвинуваченого вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття особа винного.
Термін явно несправедливе покарання означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності від 23 грудня 2005 року № 12, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.
Щире каяття- це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування завданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.
Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини, визнає вину лише частково, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати справжнім і щирим.
Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалася, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, і зазначені обставини мають знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.
Доводи апелянта щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і м`якість призначеного ОСОБА_6 покарання у зв`язку з безпідставним звільненням обвинуваченого від покарання на підставі ст.75 КК України не є переконливими.

Мотивуючи своє рішення про призначення ОСОБА_6 покарання, суд врахував тяжкість вчиненого ним злочину та його наслідки, дані про особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання, пом`якшуючі покарання обставини щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, відсутність обставин, що обтяжують покарання, і призначив ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання - чотири роки позбавлення волі, яке не є нижчим від найнижчої межі, встановленої в межах санкції даної статті, і не є мінімальним у її межах.
Відповідно до вимог закону судом ОСОБА_6 призначено і додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, яке за своїм розміром є справедливим.
Таке покарання, на переконання колегії суддів, є спів мірним протиправному діянню, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових злочинів, і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети покарання.

Разом з тим, зважаючи на те, що ОСОБА_6 , який вперше притягується до кримінальної відповідальності, активно сприяв розкриттю злочину, щиро розкаявся, добровільно в повному об`ємі відшкодував заподіяну шкоду потерпілому ОСОБА_9 , який не має жодних претензій до обвинуваченого, думку потерпілого, який просив не позбавляти волі ОСОБА_6 , а також другорядну роль кари, як мети покарання, суд, на думку колегії суддів, дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, звільнивши його на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням іспитовим строком в три роки, який є достатнім для того, щоб засуджений в умовах здійснення контролю за його поведінкою довів своє виправлення.

Відповідно до вимог ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Згідно положень ст.75 КК України, звільнення від відбування покарання можливе лише за наявності цілого комплексу обставин, що пом`якшують покарання.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_6 підтвердив свою вину у вчиненому злочині, з приводу чого щиро кається, жалкує про вчинене, займається суспільно-корисною працею, є членом територіальної оборони Білокриницької громади в період воєнного стану в країні. ОСОБА_6 зазначив, що на момент ДТП, яка сталася в темну пору доби, він перебував у тверезому стані, відразу зупинив транспортний засіб, особисто викликав на місце події, з якого не зникав, швидку допомогу та співробітників поліції, надавав потерпілій допомогу, а в подальшому - особі, визнаній потерпілим у провадженні, добровільно відшкодував всю суму заподіяної матеріальної і моральної шкоди, що не знайшло заперечень з боку прокурора.

Наведені дані про особу та поведінку ОСОБА_6 , який раніше не притягувався ні до кримінальної, ні до адміністративної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання, має на утриманні двох малолітніх дітей, пом`якшуючі покарання обставини, добровільне відшкодування шкоди потерпілому в повному об`ємі, який вважає вирок законним і не має жодних претензій до ОСОБА_6 на переконання колегії суддів, свідчать, що обвинувачений зможе довести своє виправлення і в умовах здійснення за ним контролю з боку органів пробації.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система (пункти 34-35).

При цьому враховується і практика Європейського Суду з прав людини, як джерело права, викладена в рішеннях від 09.06.2005 року та 16.10.2008 року Бакланов та Ізмайлов проти Росії, де Європейський Суд з прав людини зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним, а для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити особистий надмірний тягар для особи.

Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які б слугували безумовними підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404-405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 18 травня 2022 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту оголошення повного тексту ухвали, а ОСОБА_6 - в той же строк - з моменту отримання копії ухвали.

С У Д Д І :
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3