Номер провадження: 11/813/8/22
Справа № 1-762/11
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.07.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурорів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляцію із доповненнями прокурора Приморської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_6 на вирок Приморського райсуду м. Одеси від 26.05.2021у кримінальному провадженні №69стосовно:
ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Сербіновці Жмеринського району Вінницької області, громадянина України, одруженого, маючого вищу освіту, пенсіонера, інваліда 2 групи, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
- виправданого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.
Оскаржуваним вироком суду ОСОБА_8 за пред`явленим йому обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, визнано невинуватим та виправдано за відсутністю в його діях складу злочину.
Судові витрати на проведення експертиз віднесено на рахунок держави.
Запобіжний захід стосовно ОСОБА_8 у виді підписки про невиїзд скасований.
Вирішено питання щодо долі речових доказів.

Оскаржуваним вироком суду 1-ої інстанції встановлено, що досудовим слідством ОСОБА_8 обвинувачувався у вчиненні злочину за наступних обставин.

24.09.2008 приблизно о 17:05 год. в районі будинку №21 на вулиці Князівській (в минулому Баранова) в місті Одесі відбулось зіткнення транспортних засобів марки «Форд-Сієра», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_10 , який, рухаючись по вулиці Ольгіївській в напрямку вулиці Князівської при здійсненні маневру правого повороту, не впорався з керуванням, здійснив зіткнення з інкасаторським автомобілем марки «Ніссан», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_11 .

Приблизно о 17:40 год. для оформлення даної дорожньо-транспортної пригоди за вказівкою чергового по ОДАІ м. Одеси прибув екіпаж «Алтай 411» в складі інспекторів ДПС 4-го взводу ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . У зв`язку з неадекватною поведінкою ОСОБА_10 та пасажира автомобіля марки «Форд-Сієра» ОСОБА_8 черговим ОДАІ м. Одеси 24.09.2008 приблизно о 18:50 год. для надання допомоги в оформленні ДТП на місце пригоди було відправлено екіпаж ДАІ «Алтай 420» у складі інспекторів ДПС ДАІ 4-го взводу ОДАІ м. Одеси прапорщика міліції ОСОБА_14 та молодшого сержанта міліції ОСОБА_15 , які несли службу на автомобілі ВАЗ-2106, д.н.з. НОМЕР_3 .

За порушення правил дорожнього руху, що спричинило ДТП, стосовно ОСОБА_10 було складено адміністративний протокол за ч. 2 ст. 130 та ст. 124 КУпАП. Після цього працівники ДАІ для доставки автомобіля «Форд-Сієра» до площадки тимчасового утримання автотранспорту викликали евакуатор. Після прибуття евакуатора, який мав доставити автомобіль марки «Форд-Сієра» на майданчик тимчасового утримання автотранспорту, приблизно о 19 год. знайомий ОСОБА_10 . ОСОБА_8 , який на момент ДТП знаходився в автомобілі «Форд-Сієра» як пасажир, будучи у стані алкогольного сп`яніння (2,09% етанолу в сечі), переслідуючи мету перешкоджати співробітникам ДАІ в виконанні ними своїх службових обов`язків, без дозволу співробітників міліції, з метою уникнути постановки автомобіля на майданчик тимчасового утримання автотранспорту, самовільно сів за кермо автомобіля «Форд-Сієра», д.н.з. НОМЕР_1 , привів його у рух та намагався сховатись з місця пригоди.

Інспектор ДАІ ОСОБА_14 , що приймав участь в оформленні ДТП та який був одягнутий у форменому одязі та в той час знаходився на дорозі біля автомобіля «Форд-Сієра», побачив, що ОСОБА_8 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, без дозволу працівників міліції, сів за кермо автомобіля та намагається на ньому втекти з місця події, здійснив заходи для зупинки автомобіля «Форд-Сієра», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_8 .

ОСОБА_8 , побачивши попереду себе інспектора ДАІ, умисно здійснив наїзд на ОСОБА_14 , який намагався його зупинити, завдавши своїми умисними діями ОСОБА_14 легкі тілесні ушкодження. ОСОБА_8 не зупинив автомобіль, здійснивши наїзд на співробітника ДАІ ОСОБА_14 , а продовжив свої злочинні дії, намагаючись втекти на ньому з місця події. Проте, втекти з місця події ОСОБА_8 не зміг, оскільки його дії були зупинені співробітниками ДАІ, після чого він був доставлений до Старопортофранківського ВМ Приморського РВ ГУ МВС України в Одеській області.

Таким чином, органом досудового слідства ОСОБА_8 обвинувачується в умисному заподіянні працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України.

Посилаючись на положення КПК України в ред. 1960 року, Конституції України та практику Європейського Суду з прав людини, суд 1-ої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_8 підлягає виправданню у вчиненні інкримінованого йому злочину, оскільки надані стороною обвинувачення докази не можуть бути покладені в основу обвинувального вироку стосовно ОСОБА_8 .

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнені доводи особи, яка її подала.
ПрокурорПриморської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_6 в апеляції та доповненнях до неї зазначив, що вважає вирок суду 1-ої інстанції незаконним, необґрунтованим та невмотивованим через неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, з таких підстав:

- суд 1-ої інстанції, в порушення вимог ст. 257 КПК України, у вироку неодноразово посилався на покази, надані свідками та потерпілим під час попереднього судового розгляду справи під головуванням судді ОСОБА_16 , суперечності між показаннями допитаних осіб не усунув, що є істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону;

- суд 1-ої інстанції не допитав потерпілого ОСОБА_14 , який дав показання, які доводять вину ОСОБА_17 , проте прийняв до уваги оголошені покази ОСОБА_18 , який дав показання, які вину ОСОБА_17 спростовують та без належного обґрунтування надав перевагу тим показанням, які виправдовують підсудного, хоча і не відповідають фактичним обставинам справи.

- суд 1-ої інстанції не з`ясував причини зміни показань свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , в яких вони під час досудового розслідування давали покази, на підставі яких грунтувалось обвинувачення ОСОБА_17 , та свідченнями даними ними в суді, в яких вони від раніше поданих свідчень відмовилися; питання про кримінальну відповідальність свідків за ст. 383 КК України при цьому суд не ініціював;

- суд 1-ої інстанції не вжив вичерпних заходів для забезпечення явки в судове засідання та допиту потерпілого, чиї свідчення мають вирішальне значення для об`єктивності вироку суду;

- суд 1-ої інстанції не обґрунтував у вироку, на якій підставі він прийняв до уваги покази одних свідків, зокрема, сторони захисту, а також висновок комісійної судово-медичної експертизи №307 від 12.07.2012 та не прийняв до уваги докази, надані стороною обвинувачення, а саме судово-медичну експертизу №4013 від 30.09.2008, проведену під час досудового розслідування;

- у зв`язку із тим, що в матеріалах кримінальної справи містилось два протилежних висновки судово-медичних експертиз, державним обвинувачем у судовому засіданні від 17.10.2018 заявлено клопотання про призначення повторної комісійної судово-медичної експертизи наявності тілесних ушкоджень у потерпілого ОСОБА_14 , яке постановою суду від 07.11.2018 залишено без задоволення, в результаті чого обов`язкова у таких випадках третя експертиза, яка б усунула протиріччя між існуючими двома висновками, відсутня, а експертів, які б могли надати пояснення суперечливих висновків, суд не допитав, та відповідні мотиви у вироку не навів;

- ухвала суду від 07.11.2018 про відмову у задоволенні клопотання прокурора про призначення повторної комісійної судово-медичної експертизи з мотивів того, що призначення повторної експертизи призведе до затягування процесуальних строків розгляду кримінальної справи та висновок комісійної судово-медичної експертизи №307 не суперечить досліджуваним судом матеріалам кримінальної справи, у даному випадку, суперечить ст. 368 КПК України, постановам Пленуму ВСУ №11 від 27.12.1985, №8 від 30.05.1997 та свідчить про неповноту, однобічність судового слідства, оскільки залишились недослідженими такі обставини, з`ясування яких має істотне значення для правильного вирішення справи.

Пославшись на наведені доводи, прокурор ОСОБА_6 просить скасувати вирок суду 1-ої інстанції та призначити новий розгляд справи у суді 1-ої інстанції в іншому складі суду.

Позиції інших учасників судового провадження.
В запереченнях на апеляцію прокурора обвинувачений ОСОБА_8 наголосив на тому, що виправдувальний вирок стосовно нього постановлений на підставі повного та всебічного дослідження всіх обставин та матеріалів справи, у зв`язку з чим просив залишити його без змін, а апеляцію прокурора без задоволення.

Заслухавши доповідь суді, пояснення прокурорів, які підтримали вимоги апеляції та просили її задовольнити, думки обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти її задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 365 КПК України (в редакції 1960), вирок, ухвала чи постанова суду 1-ої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляції. Висновки суду 1-ої інстанції щодо фактичних обставин справи, які не оспорювалися і стосовно яких відповідно до вимог ч. 1 ст. 299 та ст. 301-1 цього Кодексу докази не досліджувалися, не перевіряються.
Положення ст. 323 КПК України (в редакції 1960) передбачають, що вирок суду повинен бути законним і обгрунтованим. Суд обгрунтовує вирок лише на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
На підставі аналізу оскаржуваного вироку вбачається, що суд 1-ої інстанції зазначених вище вимог кримінального процесуального закону загалом дотримався з огляду на наступне.
Завданнями кримінального судочинства, відповідно до ст. 2 КПК України (в редакції 1960) є охорона прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, які беруть в ньому участь, а також швидке і повне розкриття злочинів, викриття винних та забезпечення правильного застосування Закону з тим, щоб кожний, хто вчинив злочин, був притягнутий до відповідальності і жоден невинний не був покараний.
Так, орган досудового слідства, мотивуючи винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, послався на наступні докази:
- показання потерпілого ОСОБА_14 ;
- показання свідків ОСОБА_22 , ОСОБА_18 , ОСОБА_12 , ОСОБА_21 , ОСОБА_10 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_15 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_13 та ОСОБА_28 ;
- протокол огляду місця події від 24.09.2008, фотознімки та схему до вказаного протоколу;
- протокол огляду дорожньо-транспортної пригоди та схему до нього;
- висновок судово-медичної експертизи №4013 та висновок судової транспортно-трассологічної експертизи №15606;
- протокол відтворення обстановки та обставин подій за участю потерпілого ОСОБА_14 та свідка ОСОБА_15 ;
- протокол адміністративного правопорушення;
- протоколи №067456 та №067455 від 24.09.2008 щодо медичного огляду ОСОБА_10 та ОСОБА_8 ;
- висновок службового розслідування від 26.09.2008 за фактом отримання тілесних ушкоджень ОСОБА_14 ;
- відомості обліку роботи за контролем дорожнього руху;
- витяг із журналів ДТП.
На переконання апеляційного суду, дослідивши та оцінивши наведені вище докази у кримінальному провадженні, суд 1-ої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вони не доводять провину ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України.

Положення ст. 62 Конституції України закріплює одну із найважливіших засад кримінального провадження презумпцію невинуватості.

Так, ст. 62 Конституції України встановлює, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно змісту ст. 5 КПК України (в редакції 1960), ніхто не може бути притягнутий як обвинувачений інакше ніж на підставах і в порядку, встановлених законом.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» колегія суддів застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Пункт 2 ст. 6 Конвенції проголошує право на презумпцію невинуватості, відповідно до якої кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

У справі «Кобець проти України» ЄСПЛ повторює, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (рішення у справі «Авшар проти Туреччини»). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 64 КПК України (в редакції 1960), при провадженні досудового слідства, дізнання і розгляді кримінальної справи в суді підлягають доказуванню: 1) подія злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину); 2) винність обвинуваченого у вчиненні злочину і мотиви злочину; 3) обставини, що впливають на ступінь тяжкості злочину, а також обставини, що характеризують особу обвинуваченого, пом`якшують та обтяжують покарання; 4) характер і розмір шкоди, завданої злочином, а також розмір витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння.

Відповідно до ч. 3 ст. 323 КПК України (в редакції 1960), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Диспозиція злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, вчинення якого інкримінується ОСОБА_29 , передбачає кримінальну відповідальність за умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

Об`єктивна сторона злочину виражена у заподіянні легких тілесних ушкоджень.

Суб`єктивна сторона злочину прямий умисел, поєднаний зі спеціальним мотивом, а саме у зв`язку з виконанням працівником правоохоронного органу службових обов`язків. Під виконанням службового обов`язку слід розуміти діяльність працівника, що входить в коло його повноважень.

Що стосується посилань сторони обвинувачення на те, що суд 1-ої інстанції неодноразово посилався на показання, надані свідками та потерпілим під час попереднього судового розгляду справи під головуванням судді ОСОБА_16 та не усунув суперечності між показаннями допитаних осіб, апеляційний суд зауважує на наступному.

Так, дійсно, відповідно до ст. 257 КПК України (в редакції 1960), суд 1-ої інстанції при розгляді справи повинен безпосередньо дослідити докази в справі: допитати підсудних, потерпілих, свідків, заслухати висновки експертів, оглянути речові докази, оголосити протоколи та інші документи.

Разом із тим, ст.ст. 306, 308 КПК України (в редакції 1960) передбачають випадки, коли суд може з власної ініціативи або за клопотанням прокурора чи інших учасників судового розгляду оголосити показання свідка, дані під час дізнання, досудового слідства або на суді: 1) наявність істотних суперечностей між показаннями, які свідок дав на суді і під час досудового слідства або дізнання; 2) неявка в судове засідання свідка, явка якого з тих або інших причин неможлива; 3) коли справа розглядається у відсутності свідка в порядку, передбаченому частиною другою статті 292 цього Кодексу.

Так, враховуючи об`єктивну неможливість провести безпосередній допит певних свідків (зокрема, неявка свідків ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_15 , ОСОБА_25 в судове засідання без поважних на те причин, смерть свідка ОСОБА_18 ), а також наявність суперечностей між показаннями свідків, наданими під час досудового слідства та під час судового розгляду, колегія суддів погоджується із висновком суду 1-ої інстанції щодо необхідності оголошення показань зазначених осіб, наданих ними як під час досудового слідства, так і під час попереднього розгляду справи суддею Приморського райсуду м. Одеси ОСОБА_16 та не вбачає в зазначеній обставині жодних порушень вимог кримінально-процесуального закону.

Водночас, на переконання колегії суддів, судом 1-ої інстанції були здійснені всі можливі заходи задля усунення існуючих суперечностей між показаннями допитаних в судовому засіданні свідків, шляхом дослідження всіх наданих стороною обвинувачення письмових доказів, проте такі суперечності повністю усунути не надалось можливим, зокрема, через неявку більшості свідків в судове засідання суду 1-ої інстанції.

Натомість, апеляційний суд наголошує на тому, що допитані в судовому засіданні суду 1-ої інстанції свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_21 та ОСОБА_10 не являлись очевидцями самого факту наїзду автомобіля під керуванням підсудного ОСОБА_8 на потерпілого ОСОБА_14 та отримання ним тілесних ушкоджень, а допитаний свідок ОСОБА_22 взагалі повідомив в судовому засіданні, що давним давно на АДРЕСА_2 був очевидцем того, як працівник міліції стрибнув на капот автомобіля.

Враховуючи викладене, зокрема, наявні суперечності в показаннях свідків, які не надалось можливим усунути під час судового розгляду, колегія суддів вважає, що суд 1-ої інстанції дійшов єдиного вірного та обґрунтованого висновку щодо необхідності тлумачення таких суперечностей на користь підсудного ОСОБА_8 .

Окрім того, апеляційний суд зауважує на тому, що факт відсутності ініціювання судом питання щодо притягнення свідків до кримінальної відповідальності за ст. 383 КК України (завідомо неправдиве повідомлення про вчинення кримінального правопорушення), як про це стверджує прокурор, не може слугувати підставою для визнання рішення таким, що не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, визначеним ст. 323 КПК України (в редакції 1960).

Разом із тим, заслуговують на увагу посилання сторони обвинувачення на те, що суд не допитав потерпілого ОСОБА_14 , проте апеляційний суд критично оцінює твердження прокурора щодо невжиття судом вичерпних заходів для забезпечення явки в судове засідання та допиту потерпілого з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 290 КПК України (в редакції 1960), якщо в судове засідання не з`явиться потерпілий, суд, вислухавши думку учасників судового розгляду, вирішує питання про розгляд справи або відкладення його в залежності від того, чи можливо у відсутності потерпілого з`ясувати всі обставини справи і захистити його права та законні інтереси. До потерпілого, який не з`явився без поважних причин, суд може застосувати привід відповідно до ст. 72 цього Кодексу.

На підставі аналізу матеріалів справи вбачається, що судом 1-ої інстації були здійснені всі можливі заходи для забезпечення участі потерпілого ОСОБА_14 в судовому розгляді та проведення його безпосереднього допиту, проте, останній систематично не з`являвся в судові засідання, відмовлявся від отримання судової повістки, надісланої йому рекомендованим поштовим відправленням (т. 4, а.с. 68), судом неодноразово застосовувався привід останнього в судові засідання (т. 4, а.с. 50, 57, 59), проте виконати зазначені постанови суду не надалось можливим у зв`язку із тривалою відсутністю останнього за місцем проживання та відсутністю у сусідів інформації про його місцезнаходження (т. 4, а.с. 76).

При цьому, Приморським райсудом м. Одеси двічі виносились постанови від 26.06.2020 та 22.07.2020 (т. 4, а.с. 77-78 та 80-81 відповідно), якими доручалось слідчому СУ ГУНП України в Одеській обл., який проводив досудове слідство зазначеної кримінальної справи або іншій уповноваженій особі провести слідчі дії, направлені на встановлення фактичного місцезнаходження потерпілого ОСОБА_14 та забезпечити його явку в судове засідання, однак під час виконання зазначених постанов було встановлено, що потерпілий вже довгий час перебуває за кордоном та за допомогою соціальних мереж повідомив, що не має наміру найближчим часом повертатись до України (т. 4, а.с. 83).

За таких обставин, з огляду на систематичну неявку потерпілого ОСОБА_14 в судове засідання суду 1-ої інстанції, не зважаючи на вжиття судом всім необхідних та передбачених законом заходів для його виклику, суд дійшов правильного висновку щодо необхідності оголошення показань потерпілого ОСОБА_14 , наданих ним під час досудового слідства та попереднього судового розгляду справи.

Що стосується посилань сторони обвинувачення на необґрунтованість у вироку того, на якій підставі суд прийняв до уваги висновок комісійної судово-медичної експертизи №307 та не прийняв до уваги висновок судово-медичної експертизи №4013, апеляційний суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до вимог ч.ч. 1 та 5 ст. 75 КПК України (в редакції 1960), експертиза призначається у випадках, коли для вирішення певних питань при провадженні в справі потрібні наукові, технічні або інші спеціальні знання. Якщо експертиза буде визнана неповною або не досить ясною, може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експертові.

На підставі аналізу матеріалів справи вбачається, що висновок судово-медичної екпертизи №4013 від 24.10.2008 (т.1, а.с. 55-56) був складений на підставі огляду самого потерпілого ОСОБА_14 та дослідження наданої історії хвороби №611, відповідно до якої ОСОБА_14 25.09.2008 поступив в неврологічне відділення стаціонару УВС зі скаргами на головні болі, запаморочення, тошноту, шум у вухах, болі в очних яблуках та йому було поставлено діагноз ГЗЧМТ, струс головного мозку, ушиб м`яких тканей. На підставі наданих матеріалів, зокрема, огляду та медичної документації, експерт дійшов висновку про те, що ОСОБА_14 , 1978 р.н., переніс закриту черепно-мозкову травму у формі струсу головного мозку із наявністю гематоми та садна правої лобно-височної області, яка могла виникнути від дії тупого предмету, можливо 24.09.2008, та відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень.

В подальшому, постановою Приморського райсуду м. Одеси від 22.05.2012 (т. 1, а.с. 468-469) в зазначеній кримінальній справі стосовно ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 345 КК України було призначено додаткову судово-медичну експертизу, на вирішення якої, серед іншого, було поставлено питання про те, чи мались у ОСОБА_14 ушкодження, які повинні були бути зафіксовані 24.09.2008 в період часу з 17:40 год. до 21 год. При цьому, прокурор ОСОБА_30 в судовому засіданні проти проведення додаткової судово-медичної експертизи не заперечував.

При цьому, висновок додаткової комісійної судово-медичної експертизи №307 від 02.10.2012 (т. 1, а.с. 471-483) складений на підставі всіх наявних у суду матеріалів кримінальної справи. Зокрема, на підставі аналізу ксерокопії карти виїзду швидкої медичної допомоги №227 вбачається, що 24.09.2008 о 19:20 год. поступив виклик від потерпілого ОСОБА_14 , який скарг не висловлював та якому було встановлено діагноз «практично здоровий». На підставі аналізу матеріалів кримінальної справи, зокрема, карти виїзду швидкої допомоги №227 та протоколу №007457 медичного огляду для встановлення факту вживання психоактивних препаратів та стадії оп`яніння від 24.09.2008, експерти дійшли висновку про те, що у ОСОБА_14 будь-яких тілесних ушкоджень, завданих йому в період часу з 17:40 год. до 21 год. 24.09.2008 не малось, а зазначені в медичній карті №611 ушкодження у останнього могли виникнути в період після 21 год. 24.09.2008 до моменту звернення за медичною допомогою 25.09.2008.

Окрім того, експерти також дійшли висновку про те, що ушкодження у вигляді садна та забою м`яких тканин правої лобно-скриньової області, невеликої припухлості не могли утворитись при механізмі, зазначеному в постанові, а саме внаслідок наїзду автомобіля «Форд-Сієра» на ОСОБА_14 ; будь-яких тілесних ушкоджень, утворення яких можливо достовірно віднести на рахунок контакту з автомобілем, у ОСОБА_14 не виявлено. Прямого причинно-наслідкового зв`язку між спричиненими вищенаведеними ушкодженнями та подіями, що мали місце при обставинах, викладених в обвинувальному висновку, з експертної точки зори не вбачається.
Таким чином, на підставі викладеного вбачається, що два вищезазначені висновки судово-медичної експертизи не суперечать один одному за своїм змістом, при цьому, висновок додаткової комісійної судово-медичної експертизи №307 проведений на підставі аналізу всіх наявних у провадженні суду матеріалів кримінальної справи, в той час як першочерговий висновок судово-медичного експерта №4013 проведений на підставі огляду потерпілого ОСОБА_14 станом на 01.10.2008, аналізу історії хвороби та викладені у ньому висновки носять ймовірний, а не точний характер.

За таких обставин, всупереч твердженням сторони обвинувачення, суд 1-ої інстанції в даному випадку не надавав перевагу одному із висновків експертів, оскільки зміст таких висновків не суперечить один одному, та врахував обидва висновки при наданні їм оцінки та постановленні виправдувального вироку стосовно ОСОБА_8 .

Водночас, із зазначених вище підстав колегія суддів також критично оцінює твердження прокурора про те, що відмова суду у призначенні повторної комісійної судово-медичної експертизи свідчить про неповноту, однобічність судового слідства, натомість, вищезазначені висновки судово-медичних експертиз не є протилежними, не суперечать один одному та іншим матеріалам кримінальної справи, а також немає підстав стверджувати про те, що залишились недослідженими такі обставини, з`ясування яких має істотне значення для правильного вирішення справи.

Так, апеляційний суд приймає до уваги та повністю погоджується із висновком суду 1-ої інстанції, викладеному у постанові Приморського райсуду м. Одеси від 07.11.2018 про відмову в задоволенні клопотання прокурора про призначення повторної комісійної судово-медичної експертизи (т.4, а.с. 77-78) щодо того, що призначення повторної експертизи призведе до затягування процесуальних строків розгляду кримінальної справи та висновок комісійної судово-медичної експертизи №307 не суперечить досліджуваним судом матеріалам кримінальної справи.

За встановлених обставин в їх сукупності, апеляційний суд погоджується із висновком суду 1-ої інстанції про те, що даному випадку органом досудового слідства не були доведені належними доказами два із найголовніших елементів складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, а саме об`єктивна та суб`єктивна сторона заподіяння потерпілому ОСОБА_14 легких тілесних ушкоджень саме умисними діями ОСОБА_8 , а вищевказані досліджені судом докази не відповідають фактичним даним, викладених у обвинувальному висновку у кримінальній справі стосовно ОСОБА_8 .

Відповідно до ч. 2 ст. 327 КПК України (в редакції 1960), обвинувальний вирок не може грунтуватися на припущеннях і постановляється лише при умові, коли в ході судового розгляду винність підсудного у вчиненні злочину доведена.

Окрім того, відповідно до положень ч. 3 ст. 358 КПК України (в редакції 1960), суд апеляційної інстанції може визнати необхідним проведення судового слідства в повному обсязі чи частково, коли є підстави вважати, що судове слідство судом 1-ої інстанції було проведено неповно чи однобічно.

Проте, в поданій апеляції та під час апеляційного розгляду в цілому стороною обвинувачення не було надано переконливих обґрунтувань необхідності повторного дослідження судом апеляційної інстанції доказів в провадженні, зокрема, прокурор не заявляв клопотання про проведення апеляційним судом судового слідства.

Підсумовуючи все вищевикладене, апеляційний суд доходить переконання про те, що, оцінивши сукупність доказів, наданих органом досудового слідства, суд 1-ої інстанції дійшов очевидного, вірного та обґрунтованого висновку про те, що докази, які б беззаперечно, без сумніву доводили вину підсудного у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, стороною обвинувачення не надано, тому правильно розтлумачив сумніви стосовно доведеності вини ОСОБА_8 на його користь.
Згідно з приписами ч. 4 ст. 327 КПК України (в редакції 1960), виправдувальний вирок постановляється у випадках, коли не встановлено події злочину, коли в діянні підсудного немає складу злочину, а також коли не доведено участі підсудного у вчиненні злочину.

Частина 7 ст. 334 КПК України (в редакції 1960) передбачає, що мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене підсудному і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання підсудного з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. Не допускається включення у вирок формулювань, які ставлять під сумнів невинність виправданого.

Виправдовуючи ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованому йому злочину, суд 1-ої інстанції дотримався приписів кримінально-процесуального закону, визначених ст.ст. 327, 333-335 КПК України (в редакції 1960) та навів у вироку конкретні, беззаперечні обґрунтування мотивів, з яких суд відкинув докази обвинувачення, тому колегія суддів вважає, що висновки суду 1-ої інстанції є об`єктивними, всебічними та обґрунтованими, оскільки базуються на безсторонній оцінці наданих стороною обвинувачення доказів.

Доводи прокурора щодо залишення недослідженими таких обставин, з`ясування яких має істотне значення для правильного вирішення справи не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, тому суд апеляційної інстанції вважає їх безпідставними та такими, що повністю спростовуються висновками суду 1-ої інстанції, викладеними у виправдувальному вироку, які колегія суддів вважає правильними.

Водночас, звертають на себе увагу допущені судом 1-ої інстанції описки в мотивувальній частині оскаржуваного вироку стосовно застосування в зазначеній кримінальній справі відносно ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 345 КК України положень чинного на теперішній час Кримінального процесуального кодексу України (в редакції 2012 р.).
Так, абзаци №41, 42 та 43 мотивувальної частини вироку суду 1-ої інстанції викладені наступним чином:
«Відповідно до вимог ч. 1 ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні поряд з іншими підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення - час, місце, спосіб та інші обставини його вчинення, а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення.
Згідно з ч. 2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. За положеннями ч. 4 даної статті усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Відповідно до ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.»
При цьому, ч. 2 ст. 3 КПК України (в редакції 1960) встановлює, що при провадженні в кримінальній справі застосовується кримінально-процесуальний закон, який діє відповідно під час дізнання, досудового слідства або судового розгляду справи.
В свою чергу, положення п. 11 Розділу XI «Перехідні положення» КПК України (в редакції 2012 р.) передбачають, що кримінальні справи, які до дня набрання чинності цим Кодексом (тобто до 19.11.2012) надійшли до суду від прокурорів з обвинувальним висновком, постановою про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, постановою про направлення справи до суду для вирішення питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності, розглядаються судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом, з урахуванням положень, передбачених § 3 розділу 4 Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».
Враховуючи те, що кримінальна справа стосовно підсудного ОСОБА_8 розглядалась відповідно до положень КПК України (в редакції 1960), колегія суддів вважає за необхідне оскаржуваний вирок суду 1-ої інстанції змінити та виключити із його мотивувальної частини посилання на застосування вимог ст.ст. 17, 84, 91 КПК України (в редакції 2012).
Відповідно до приписів п. 1 ч. 1 ст. 366 КПК України (в редакції 1960), у результаті розгляду апеляцій на рішення, зазначені у частині першій ст. 347 цього Кодексу, апеляційний суд, серед іншого, виносить ухвалу про зміну вироку чи постанови.

Пункт 4 ч. 1 ст. 373 КПК України (в редакції 1960 р.) встановлює, що апеляційний суд змінює вирок у випадках, коли зміна вироку не погіршує становища засудженого.

Отже, колегія суддів вважає, що суд 1-ої інстанції, всебічно, повно та об`єктивно розглянувши кримінальну справу стосовно ОСОБА_8 та надавши обґрунтовану правову оцінку всім наданим доказам, дійшов вірного висновку про недоведеність наявності в діях останнього складу інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України та виправдав його, допустивши лише неістотне безпідставне посилання на вимоги чинного на теперішній час кримінального процесуального закону, на підставі чого апеляція із доповненнями сторони обвинувачення підлягає частковому задоволенню, а оскаржуваний вирок суду 1-ої інстанції зміні із виключенням із мотивувальної частини абзаців №41, НОМЕР_4 та 43 та залишенням вироку в іншій частині без змін.

Керуючись ст.ст. 323, 365, 366, 367, 373, 377, 383 КПК України (в редакції 1960), апеляційний суд
ухвалив:

Апеляцію із доповненнями прокурора Приморської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Приморського райсуду м. Одеси від 26.05.2021, яким ОСОБА_8 визнано невинуватим та виправдано за відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України змінити.

Виключити із мотивувальної частини вироку суду абзаци №41, 42 та 43.

В іншій частині вирок суду 1-ої інстанції залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного суду протягом трьох місяців з моменту набрання нею законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4