Номер провадження: 11-кп/813/1296/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.04.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції (дистанційне судове провадження),апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 18.04.2022 року, щодо продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0000077 від 13.04.2018 року, відносно:
ОСОБА_9 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Мерсін, Республіки Туреччини, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 3 ст. 305, ч. 3 ст. 307 КК України,

встановив:
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 18.04.2022 року в судовому засіданні в процесі розгляду обвинувального акту в межах кримінального провадження №0000077 від 13.04.2018 задоволено клопотання прокурора та продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_8 обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 305, ч. 3 ст. 307 КК України, до 16.06.2022 року включно, із утриманням в ДУ «Одеський слідчий ізолятор».
Мотивуючи зазначене рішення, суд послався на те, що стороною обвинувачення при судовому розгляді клопотання було доведено, що ризик встановлений раніше судом при обранні йому запобіжного заходу не відпав та продовжує існувати, а саме перебуваючи на волі обвинувачений може переховуватись від суду, а також доведена неможливість застосування щодо обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, так як більш м`які запобіжні заходи не забезпечать його належну процесуальну поведінку з урахуванням встановленого ризику.

Також оскаржуваною ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання сторони захисту про зміну обвинуваченому запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи яка її подала.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, захисник ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати або змінити ухвалу суду та застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, за місцем його проживання: АДРЕСА_2 , готель «Тукан», або особисте зобов`язання чи визначити заставу в сумі 200000 грн., посилаючись на те, що ухвала суду постановлена з порушеннями норм процесуального права та висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, так як суд не врахував, що:

- обвинувачення висунуте ОСОБА_10 є необґрунтованим та відсутні докази, які б свідчили про вчинення останнім інкримінованих правопорушень;
-прокурором не доведено жодним доказом, існування ризиків, на які він посилається;
- ОСОБА_11 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, хоча і не має родичів в Україні, проте має постійне місце проживання у м. Одесі (м. Одеса, просп. Добровольського, 8-А, готель «Тукан»). В готелі «Тукан» він може відбувати домашній арешт, в разі його призначення, а адміністрація готелю надає додаткові гарантії, щодо контролю добросовісної поведінки його клієнта;
- твердження сторони обвинувачення про те, що ОСОБА_11 нібито є безробітним нічим не доведене, оскільки як громадянин іншої держави він має бути працевлаштований саме у ній. Він є акціонером фірми «CADDE», що підтверджується відповідним листом від 11.06.2018 року. Мати ОСОБА_11 , якій 85 років, потребує догляду, отримує соціальні виплати від держави, які також є джерелом для існування їх родини;
- ОСОБА_11 отримав важке захворювання - хронічний пієлонефрит перебуваючи в СІЗО. Має слабке здоров`я, з хронічними захворюваннями. Є ризик, що він помре. Під час перебування в СІЗО був заражений коронавірусною інфекцією, яку діагностувати в умовах СІЗО не змогли;
- визначений розмір застави є завідомо не помірним для ОСОБА_11 ;
- подальше тримання під вартою ОСОБА_11 є порушенням ч. 3 ст. 197 КПК України, оскільки він перебуває під вартою більше ніж 12 місяців.

Позиції учасників судового розгляду.

Положеннями ч. 4 ст. 4221 КПК України визначено, що розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_8 в апеляційній скарзі ставив питання щодо розгляду апеляційної скарги за участю обвинуваченого ОСОБА_8 , однак у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі рішення Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний, доставка обвинуваченого до суду не виконується, в зв`язку з чим розгляд справи за участю обвинуваченого є неможливим.
З урахуванням неможливості безпосередньої участі обвинуваченого під час розгляду апеляційної скарги, апеляційним судом прийнято рішення про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, однак проведення судового засідання у режимі відеоконференції не вдалося, оскільки було відсутнє з`єднання з ДУ «Одеський слідчий ізолятор».
Для забезпечення швидкого та ефективного здійснення правосуддя, а також недопущення порушення прав обвинуваченого та розумних строків апеляційного розгляду, враховуючи рекомендації Ради Суддів України від 02.03.2022 та наказу Голови Верховного Суду від 04.03.2022 щодо роботи судів в умовах воєнного стану, згідно з якими не можуть бути відкладними судові засідання, на яких має розглядатися питання про обрання або продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, апеляційний суд вважає за можливим та необхідним апеляційний розгляд провести за відсутності обвинуваченого ОСОБА_8 , інтереси якого в суді апеляційної інстанції представлені його захисником ОСОБА_7 .

Заслухавши суддю-доповідача, захисника, який підтримав апеляційну скаргу, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить таких висновків.

Мотиви апеляційного суду.

Частина перша ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ї інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Статтею 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» гарантується право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно ч. 3 ст. 392 КПК України, ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному оскарженню в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до положень ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.

Згідно ч. 3 ст. 199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у ст. 184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Вказані вимоги закону судом першої інстанції дотримані.
Апеляційний суд вважає, що розглядаючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_10 суд першої інстанції виконав вимоги статей 199, 331 КПК, та прийняв обґрунтоване рішення про продовження строку тримання під вартою.
З наданих апеляційному суду матеріалів вбачається, що в Малиновському районному суді м. Одеси знаходиться кримінальне провадження за №0000077 від 13.04.2018 року, за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 305, ч. 3 ст. 307 КК України.
В апеляційній скарзі є посилання на необґрунтованість висунутого обвинувачення ОСОБА_10 .
Що стосується цих посиланьапеляційний суд зазначає наступне.
Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України, не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.
При цьому, положення ч. 2 ст. 422-1 КПК України встановлюють, що суддя-доповідач у разі необхідності перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зміни іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або для продовження строку тримання під вартою, невідкладно витребовує з суду 1-ої інстанції: 1) ухвалу про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою; 2) клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, подане під час судового провадження в суді 1-ої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.
Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дають підстави суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності, або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому (-им) запобіжного заходу.
Такі обставини досліджуються безпосередньо судом 1-ої інстанції під час судового провадження та з огляду на перевірені в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України докази, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.
Тобто, апеляційний суд, по суті, позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки, окрім як дослідивши клопотання про продовження строку тримання під вартою (у разі його наявності), ухвалу суду щодо продовження запобіжного заходу, а також, в деяких випадках, копію обвинувального акту та журналу судових засідань, не має законних на те підстав для дослідження будь-яких доказів, що можуть бути підставою для продовження або застосування запобіжного заходу у судовому засіданні.
Окрім того, відповідно до п. 13 ч.1 ст. 3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом, а тому питання обґрунтованості підозри на даній стадії не є предметом розгляду апеляційного суду, в тому числі з огляду на те, що ОСОБА_10 вже пред`явлене обвинувачення, яке є твердженням про вчинення особами інкримінованих злочинів, а не обґрунтованим припущенням, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення, що мало місце коли останній перебував у процесуальному статусі підозрюваного.
За таких обставин апеляційний суд не переглядає обґрунтованість обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 305, ч. 3 ст. 307 КК України.
Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги захисника щодо необґрунтованості висновків суду в частині наявності існування ризику, суд враховує наступне.
Оскарженою ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 18.04.2022 року обвинуваченому ОСОБА_10 був продовжений строк тримання під вартою, оскільки суд дійшов висновку про те, що не зменшився і продовжує існувати ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Слідчий суддя, суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного/обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи. При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний/обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.
Перевіряючи обґрунтування суду першої інстанції щодо наявності ризику, передбаченого ст. 177 КПК, а саме того, що обвинувачений може переховуватись від суду, апеляційний суд встановив належне та детальне обґрунтування судом наявності зазначеного ризику в оскаржуваній ухвалі.
Апеляційний суд враховує обставини інкримінованих злочинів, з яких вбачається, що ОСОБА_11 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 305, ч. 3 ст. 307 КК України, які, згідно ст. 12 КК України, відносяться до категорії особливо тяжких злочинів.
Крім того, апеляційний суд враховує ту обставину, що обвинувачений самостійно до органу досудового розслідування не з`явився, відомості щодо активного сприяння розкриттю кримінальних правопорушень відсутні, а за вчинення більш тяжкого з інкримінованих кримінальних правопорушень, в разі доведеності його вини, передбачене покарання у виді позбавлення волі строком від 10 до 12 років з конфіскацією майна, що у своїй сукупності свідчить про обґрунтованість можливого переховування обвинуваченого від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.
Таким чином, всупереч доводів апеляційної скарги, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що у цьому випадку має місце ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.
При цьому, апеляційний суд враховує, що у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.
Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Також, згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів аніж тримання під вартою не дозволить контролювати місце перебування обвинуваченого, який у випадку застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу цілком ймовірно може вдатись до спроб зникнути з поля зору правоохоронного органу, з урахуванням того, що він є громадянами іншої держави та не має постійного місця проживання на території України.
Водночас, апеляційний суд приймає до уваги посилання в апеляційній скарзі на те, що обвинувачений має на утриманні матір, яка потребує догляду, що обвинувачений є акціонером фірми «CADDE», раніше до кримінальної або адміністративної відповідальності не притягувався, проте, з огляду на наведені обставини та ризик, вважає, що зазначені дані щодо особи обвинуваченого істотно не зменшують існування вищезазначеного ризику та не спростовують зазначені висновки суду про необхідність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Щодо доводів сторони захисту про наявності у обвинуваченого постійного місця проживання в м. Одесі в ТОВ «Готель Тукан», колегія суддів такі твердження вважає голослівними з огляд на те, що гарантійний лист адміністрації готелю «Тукан» щодо гарантування забезпечення проживання ОСОБА_8 у готельному номері протягом необхідного строку не є підтвердженням наявності у обвинуваченого ОСОБА_8 постійного місця проживання в м. Одесі в розумінні вимог законодавства України.
Положення ч. 1 ст. 29 ЦК України визначають, що місцем проживання фізичної особи є житло (тобто житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому у відповідному населеному пункті), в якому вона проживає постійно або тимчасово.
При цьому, чинне законодавство дає ще й інше розуміння поняття «місце проживання», під яким слід розуміти адміністративно-територіальну одиницю, на території якої особа проживає строком понад 6 місяців на рік (ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»). Від місця проживання законодавець відмежовує «місце перебування», тобто адміністративно-територіальну одиницю, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік.
Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що на даному етапі судового провадження лише запобіжний захід у виді тримання під вартою буде необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого та зможе запобігти ризику, передбаченого ст. 177 КПК України.
При цьому, апеляційний суд також враховує суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції», оскільки злочини, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_11 , пов`язані із незаконним зберіганням та контрабандою наркотичного засобу, обіг якого обмежено кокаїну в особливо великому розмірі, який в свою чергу має негативний вплив на осіб, які вживають зазначені речовини, що в подальшому тягне за собою систематичність такого вживання та подальші непоправні наслідки для таких осіб, їх родин та суспільства в цілому.
Також в апеляційній скарзі захисник звертає увагу на те, що ОСОБА_11 має слабке здоров`я, з хронічними захворюваннями та під час перебування під вартою отримав тяжке захворювання - хронічний пієлонефрит перебуваючи і був заражений корона вірусною інфекцією, яку діагностувати в умовах СІЗО не змогли.
Однак, до апеляційної скарги не додано документів, які б вказували про наявність у обвинуваченого хвороби, яка згідно переліку хвороб, затверджених у наказі Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі» (із змінами від 23.09.2021 №3373/5/2031), є підставою для подання до суду матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу сторони захисту на те, що, згідно пункту 2 глави 2 розділу X наказу Міністерства юстиції «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України» від 14.06.2019 року №1769/5, надання ув`язненим і засудженим медичної допомоги, у тому числі екстреної медичної допомоги, що не може бути надана у медичній частині, здійснюється відповідно до статті 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення», статей 8, 107, 116 КВК, Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 10 лютого 2012 року №239/5/104, Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 15 серпня 2014 року №1348/5/572.
Відповідно до пункту 3 глави 2 розділу X зазначеного наказу, у СІЗО здійснюються медичний контроль за станом здоров`я ув`язнених і засуджених шляхом проведення медичних оглядів та обстежень, виявлення осіб, які потребують лікування та постійного медичного нагляду, проведення щодо них лікувально-оздоровчих заходів з метою збереження здоров`я і працездатності, амбулаторне і стаціонарне лікування відповідно до системи стандартів у сфері охорони здоров`я, клінічних протоколів надання медичної допомоги в порядку, передбаченому законодавством.
Апеляційний суд зазначає, що надання медичної допомоги, особам взятим під варту здійснюється відповідно до Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я від 10.02.2012 №239/5/104, відповідно до якого, у разі необхідності в додаткових лабораторних обстеженнях, які не можуть бути проведені в медичних частинах СІЗО (наявним обладнанням, лабораторіями та обсягом медико-санітарної допомоги не передбачено проведення цих обстежень), вони проводяться на базі закладів охорони здоров`я з орієнтовного перелік та керівництво СІЗО забезпечує своєчасне направлення особи, узятої під варту, на обстеження до обраного лікарем медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку.
Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск відповідного лікаря-фахівця чи направлення хворого на лікування до обраного начальником медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку. Особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця.
Таким чином, лікування обвинуваченого у разі наявності у нього медичних захворювань можливо в умовах ДУ «Одеській слідчий ізолятор» та не може слугувати підставою неможливості продовження строку застосованого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Щодо доводів апеляційної скарги щодо необґрунтованості визначеного розміру застави, апеляційний суд зазначає наступне.
Згідно з п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України, розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину встановлюється у розмірі від 80 до 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Разом із тим, ч. 5 ст. 182 КПК України передбачає, що у виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.
Окрім того, позиція ЄСПЛ стосовно питання обрання національними судами запобіжного заходу у вигляді застави та визначення її розміру цілковито прослідковується в рішенні Суду у справі «Мангурас проти Іспанії» (Mangouras v. Spain) від 28.09.2010, в якому Суд зазначає, що розмір застави має оцінюватись в першу чергу «з огляду на особу підсудного, належну йому власність, його стосунки з поручителями, іншими словами, з огляду на впевненість у тому, що перспектива втрати застави або заходів проти його поручителів у випадку його неявки до суду буде достатньою для того, щоб стримати його від втечі».
На переконання апеляційного суду, на теперішній час проблема наркозлочинності прямо порушує права всіх людей (в тому числі й тих, що не вживають наркотичні речовини) на життя та здоров`я, безпечне середовище, а вживання наркотичних засобів та психотропних речовин наносить невиправну шкоду життю та здоров`ю особи, які відповідно до Конституції України визнаються найвищою соціальною цінністю та потребують пріоритетного захисту з боку держави.
З урахування наведеного, колегія суддів вважає, що саме кількісний вміст наркотичного засобу, обіг якого обмежено кокаїну (майже 3 кг, зокрема, 2931,45 г) та можливий прибуток від його збуту являються тими виключними обставинами, які надали право суду в даному конкретному випадку вийти за межі встановлення розміру застави, передбачені законом для злочинів зазначеної категорії та визначити обвинуваченому ОСОБА_10 заставу у розмірі, який перевищує 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, оскільки саме такий розмір застави, у разі його внесення, буде достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків, зможе забезпечити його належну процесуальну поведінку та запобігти ризику переховування обвинуваченого від суду.
На думку апеляційного суду саме такий розмір застави, у разі його внесення, буде достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків, зможе забезпечити його належну процесуальну поведінку та запобігти встановленому ризику.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги захисника про наявність підстав для застосування відносно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу є необґрунтованими, а суд першої інстанції правильно встановив обставини, передбачені ч. 3 ст. 199 КПК України, що в свою чергу свідчить про наявність правових підстав для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_11 .
Оцінюючи твердження захисника про те, що подальше утримання ОСОБА_8 під вартою є порушенням вимог ч. 3 ст. 197 КПК України, колегія суддів зауважує на тому, що п. 2 ч. 3 ст. 197 КПК України, на яку посилається захисник, встановлює можливий сукупний строк тримання особи під вартою в кримінальному провадженні щодо тяжких або особливо тяжких злочинів (який не повинен перевищувати 12 місяців) під час досудового розслідування, натомість, такий строк не передбачений на стадії судового розгляду кримінального провадження, зокрема, приписи ч. 3 ст. 331 КПК України передбачають, що суд 1-ої інстанції до спливу продовженого строку тримання під вартою зобов`язаний розглядати питання доцільності продовження тримання обвинуваченої особи під вартою, якщо судове провадження не було завершено до його спливу.
Таким чином, з урахуванням встановлених апеляційним судом обставин, існування встановленого ризику, беручи до уваги обставини вчинення інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_10 злочинів, апеляційний суд вважає доводи захисника в частині можливості застосування відносно нього більш м`якого запобіжного заходу необґрунтованими.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги про наявність підстав для застосування відносно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу не знайшли підтвердження, а суд першої інстанції правильно встановив обставини, передбачені ч. 3 ст. 199 КПК України, що в свою чергу свідчить про наявність правових підстав для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого.
Посилання захисника на те, що Туреччина є стратегічним партнером України, не впливає на обґрунтованість висновків суду щодо необхідності продовження обвинуваченому строку тримання під вартою, так як кримінальне провадження розглядається відповідно до кримінального-процесуального закону та міжнародних конвенцій, тобто виключно в правовому полі, що також будь-яким чином не може вплинути на дипломатичні відносини між Україною та Туреччиною.
Військове співробітництво із Турецької Республікою, відповідальність України за життя обвинуваченого та необхідність поповнення бюджету України є перекручуванням цих понять із боку сторони захисту та не мають юридичних критеріїв в КПК України, в зв`язку з чим суд окремо не надає їм оцінки.
Колегія суддів як зазначалось встановила наявність чітких ознак того, що подальше перебування ОСОБА_11 під вартою вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважає інтереси забезпечення права на свободу.
Метою продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_11 є: запобігання спробам переховуватись від суду.
Підставою продовження строку дії запобіжного заходу є наявність ризику, який дає достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може переховуватись від суду.
Пунктом 1 ч. 3 ст. 407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу захисника без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін.

Керуючись статтями 183, 196, 199, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , - залишити без задоволення.

Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 18.04.2022 року, щодо продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0000077 від 13.04.2018 року, відносно ОСОБА_9 ), обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 3 ст. 305, ч. 3 ст. 307 КК України - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4