Справа № 127/7742/22
Провадження №11-сс/801/292/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 травня 2022 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:
головуючого-судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5

за участю учасників кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_6
підозрюваного ОСОБА_7
та його захисника ОСОБА_8
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 26 квітня 2022 року,
якою відмовлено у задоволенні скарги адвоката ОСОБА_8 , поданої в інтересах ОСОБА_7 , в порядку ст. 303 КПК України на повідомлення ОСОБА_7 від 20 січня 2015 року про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК України у кримінальному проваджені №0000056, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23.11.2012,

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини

До Вінницького міського суду Вінницької області 14.04.2022 надійшла скарга захисника ОСОБА_8 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 на рішення старшого слідчого в ОВС СУ УМВС України у Вінницькій області ОСОБА_9 , яке полягає у повідомленні про підозру ОСОБА_7 від 20.01.2015, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, в рамках кримінального провадження №0000056.

В обґрунтування доводів скарги захисник зазначив, що в провадженні Слідчого управління ГУНП у Вінницькій області перебуває кримінальне провадження №0000056, внесене до ЄРДР 23.11.2012, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

20 січня 2015 року старшим слідчим в ОВС СУ УМВС України у Вінницькій області ОСОБА_9 було складено повідомлення про підозру ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, яку вручено цивільній дружині ОСОБА_7 ОСОБА_10 .

18 березня 2022 року ОСОБА_7 розписався про ознайомлення з текстом про повідомлення про підозру. В цей же день, слідчим суддею Вінницького міського суду Вінницької області ОСОБА_7 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Проте, 30 березня 2013 року ОСОБА_7 уже було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, та 27 вересня 2013 року прокурором ОСОБА_11 було постановлено постанову про закриття кримінального провадження №0000056, внесеного до ЄРДР 23.11.2012 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. На дану постанову представником потерпілого ОСОБА_12 було подано скаргу, у задоволенні якої було відмовлено ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 20.12.2013 та в подальшому дану ухвалу залишено в силі ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 09.01.2014.

Крім того, 01 жовтня 2013 року старшим слідчим ОСОБА_9 було постановлено постанову про закриття кримінального провадження №0000056 від 23.11.2012 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, яку 10.12.2013 було скасовано ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області.

На думку захисника, ОСОБА_7 на протязі часу проведення досудового розслідування не переховувався. Про те, що відносно нього проводиться досудове розслідування дізнався лише після затримання 18.03.2022 від слідчого органу досудового розслідування. Будь-які слідчі дії з ОСОБА_7 на протязі більше як 7 років, з дня оголошення про підозру 20.01.2015, не проводилися.

Крім того, захисник вважає, що оголошена підозра ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, в частині того, що ОСОБА_12 та ОСОБА_13 не розуміли значення проведення подальших дій щодо зміни власника ТОВ «Відродження», не відповідає визначеному у ст. 190 КК України поняттю шахрайство. У ході досудового слідства не встановлено жодних об`єктивних даних про те, що ОСОБА_12 та ОСОБА_13 будучи введеними в оману особисто передали ОСОБА_14 будь-яке майно чи право на нього (в тому числі частки в статутних капіталах ТОВ «Віра» та «Відродження»), а останній у свою чергу отримав відповідні матеріальні блага.

Так, в інкримінованому ОСОБА_7 кримінальному правопорушенні відсутня об`єктивна сторона злочину, а тому відсутній і склад злочину, передбачений ч. 4 ст. 190 КК України.

Таким чином, на думку захисника, повідомлення про підозру не відповідає вимогам ст. 277 КПК України, що є грубим порушенням права на захист ОСОБА_7 , не містить відомостей, які б свідчили про наявність в матеріалах справи доказів обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення. В підозрі не викладено фактичних обставин, які свідчать про вчинення підозрюваних дій, які складають об`єктивну сторону кримінального правопорушення. Не доведено причетність ОСОБА_7 до вчинення інкримінованого правопорушення. Зміст повідомлення про підозру, не містить виклад обставин та обґрунтування, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в можливій причетності ОСОБА_7 до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Захисник вважає, що органом досудового розслідування не доведено заволодіння ОСОБА_7 матеріальними цінностями на суму 342488,25 грн., які нібито належали потерпілому ОСОБА_12 , не спростовано доводи підозрюваного ОСОБА_7 про відсутність об`єктивного існування у ОСОБА_12 вказаних грошових коштів чи матеріальних цінностей на вказану суму. Матеріали кримінального провадження не містять жодних даних, які б вказували на заподіяння ОСОБА_7 шкоди ОСОБА_12 .

В судовому засіданні підозрюваний ОСОБА_7 та його захисник-адвокат ОСОБА_8 вимоги скарги підтримали та просили їх задовольнити. Крім зазначених в скарзі обставин в судовому засіданні ОСОБА_7 та його захисник-адвокат ОСОБА_8 посилались на те, що повідомлення про підозру від 30.03.2013 та повідомлення про підозру від 20.01.2015 ідентичні, та не мають жодної відмінності.

Прокурор ОСОБА_6 в судовому засіданні не заперечував, щодо задоволення скарги.

Слідчий ОСОБА_15 в судовому засіданні, щодо вимог скарги поклалася на розсуд суду, пояснивши, що повідомлення про підозру ОСОБА_7 складалося іншим слідчим.

Ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 26 квітня 2022 року відмовлено у задоволенні скарги адвоката ОСОБА_8 , поданої в інтересах ОСОБА_7 , на повідомлення ОСОБА_7 від 20 січня 2015 року про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України у кримінальному проваджені №0000056, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23.11.2012.

У своїх висновках слідчий суддя вказав, що досудове розслідування кримінального провадження №0000056 від 23.11.2012 наразі триває, усі обставини кримінального правопорушення та особи причетні до його вчинення встановлюються. Також як в матеріалах скарги, так і в судовому засіданні заявником не доведено, що повідомлення про підозру є незаконним та необґрунтованим, так само не наведено даних, які б спростовували причетність ОСОБА_7 до вчинення кримінального правопорушення, в межах якого здійснюється досудове розслідування кримінального провадження.

Слідчий суддя дійшов висновку, що повідомлення про підозру ОСОБА_7 було здійснено в порядку, передбаченому КПК України, а зміст такого повідомлення відповідає вимогам кримінального процесуального закону. Доводи сторони захисту з приводу того, що в ході досудового слідства не встановлено жодних об`єктивних даних про те, що ОСОБА_12 та ОСОБА_13 будучи введеними в оману особисто передали ОСОБА_7 будь-яке майно чи право на нього (в тому числі частки в статутних капіталах ТОВ «Віра» та «Відродження»), а ОСОБА_7 у свою чергу отримав відповідні матеріальні блага, підлягають перевірці в ході здійснення досудового розслідування, шляхом проведення відповідних слідчих дій та не свідчать безумовно про необґрунтованість підозри, оголошеної ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Заявником скарги не наведено даних, які б викликали сумнів щодо незаконності повідомлення про підозру ОСОБА_7 у кримінальному провадженні, а відтак були відсутні підстави для задоволення скарги.

Також слідчим суддею не було прийнято до уваги посилання адвоката ОСОБА_8 на те, що в порушення положень статті 110 КПК України повідомлення про підозру виготовлено слідчим не на офіційному бланку органу досудового розслідування, оскільки відповідно до частини шостої статті 110 КПК України постанова слідчого, дізнавача, прокурора виготовляється на офіційному бланку та підписується службовою особою, яка прийняла відповідне процесуальне рішення, тоді як в даному випадку йде мова про повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, а не про постанову слідчого.

Водночас, судом було оцінено критично позицію прокурора ОСОБА_6 в судовому засіданні, який не заперечував, щодо задоволення скарги, оскільки фактично погоджуючись з вимогами скарги прокурор не зазначив в чому саме полягає незаконність та необґрунтованість повідомлення про підозру ОСОБА_7 від 20.01.2015.

Також суд звернув увагу на те, що прокурор, як процесуальний керівник у кримінальному провадженні, або ж слідчий, за погодженням з прокурором, не позбавлені можливості самостійно прийняти рішення про закриття кримінального провадження, в разі встановлення в ході досудового розслідування відсутності в діях особи складу кримінального правопорушення.

За таких обставин слідчий суддя дійшов висновку, що повідомлення про підозру ОСОБА_7 від 20.01.2015 в рамках кримінального провадження №0000056, внесеного до ЄРДР 23.11.2012, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, відповідає вимогам статті 277 КПК України.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 просить ухвалу слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 26.04.2022 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою скасувати повідомлення про підозру від 20.01.2015 року ОСОБА_7 старшого слідчого в ОВС СУ УМВС України у Вінницькій області підполковника міліції ОСОБА_9 , за погодженням групи прокурорів ОСОБА_16 у кримінальному провадженні, відомості про яке внесене до ЄРДР за №0000056 від 23.11.2012 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що оскаржувана ухвала є незаконною, необґрунтованою та не вмотивованою з тих підстав, що органом досудового розслідування не встановлено вагомих і достатніх доказів перед судом про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_7 , передбаченого ч.4 ст.190 КК України. Висновок про те, що ОСОБА_7 заволодів акціями ВАТ «ВУМІА» в кількості 1 369 953 шт. номінальною вартістю 342 488, 25 грн., які належать ОСОБА_12 не відповідає дійсності, оскільки вони вибули із власності останнього 12.12.2009 року у відповідності до чинного законодавства України. В укладених угодах, щодо виконання зобов`язань ВАТ «ВАУМІА» по оплаті частин часток в статутних капіталах ТОВ «ВІРА» та ТОВ «Відродження» передбачено умови їх розірвання в судовому порядку відповідно до вимог цивільного судочинства.

Захисник вважає, що із повідомлення про підозру ОСОБА_7 випливає, що досудовим слідством не здобуто фактичних даних про те, що вказані цивільні уходи документально оформлені саме ОСОБА_7 , ним з цього приводу не підписувалось жодних документів.

Досудове слідство прийшло до помилкового висновку, що ОСОБА_7 , здобувши довіру ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , нібито користуючись їх необізнаністю у законодавстві та нерозумінням значення проведення подальших дій щодо зміни власника ТОВ «Віра» та ТОВ «Відродження», умисно з корисливих спонукань, розробив план дій, направлений на заволодіння корпоративними правами указаних підприємств, а також придбав право на майно акції ВАТ «ВАУМІА». Оголошена ОСОБА_7 підозра, не відповідає визначеному у ст.190 КК України поняттю шахрайства.

В ході досудового розслідування не встановлено жодних об`єктивних даних про те, що ОСОБА_12 та ОСОБА_13 будучи веденими в оману особисто передали ОСОБА_7 будь-яке майно чи право на нього, а останній в свою чергу отримав відповідні матеріальні блага.

Також захисник вважає, що органом досудового розслідування порушені строки досудового розслідування, передбачені п.3 ч.1 ст.219 КПК України. Слідчий суддя в оскаржуваному судовому рішенні дав оцінку додатково зібраним доказам органом досудового розслідування, надав перевагу доказам органу досудового слідства перед доказами захисту підозрюваного, що є недопустимим. Звернув увагу суду на те, що відповідно до матеріалів кримінального провадження потерпілий ОСОБА_12 в 2015 році помер, а спадкоємці претензій матеріального чи іншого характеру до ОСОБА_7 не пред`явили, та потерпілими не визнані.

Позиції учасників судового провадження

В судовому засіданні захисник ОСОБА_8 подану в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі та просив її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Підозрюваний ОСОБА_7 також підтримав подану його захисником апеляційну скаргу та наполягав на її задоволенні.

Прокурор ОСОБА_6 не заперечував проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на її обґрунтованість.

Мотиви суду

Заслухавши доповідача, виступи захисника та підозрюваного, прокурора, дослідивши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Виходячи із вимог ст.404 КПК України, колегія суддів перевіряє судове рішення в межах поданих апеляційних скарг.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Так, у відповідності до пункту 10 ч.1 ст.303 КПК України в редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017 року, який набрав чинності з 16.03.2018 року, передбачено, що на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора: повідомлення слідчого, прокурора про підозру після спливу двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину, але не пізніше закриття прокурором кримінального провадження або звернення до суду із обвинувальним актом - підозрюваним, його захисником чи законним представником.
Інститут оскарження підозри є новим і запроваджений Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII. Вказаним нормативно-правовим актом, а саме п.п.23 п.7 §1 розділу 4, частину 1 ст.303 КПК України доповнено положенням, яким надається право підозрюваному, його захиснику чи законному представнику оскаржувати в судовому порядку повідомлення про підозру.
Відповідно до п.4 §2 Прикінцевих положень до Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року підпункти 11-27, 45 пункту 7 §1 цього розділу вводяться в дію через три місяці після набрання чинності цим Законом, не мають зворотної дії в часі та застосовуються до справ, по яким відомості про кримінальне правопорушення внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань після введення в дію цих змін.
Згідно із загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплено в частині ч.1 ст.58 Конституції України, відповідно до якого дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності й припиняється з утратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали чи мали місце (офіційне тлумачення цього конституційного положення наведено в Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99).

Водночас Конституція України в ст.58 допускає зворотну дію законів у часі, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Формою реалізації ч.1 ст.58 Конституції України є положення ч.1 ст.5 КПК України 2012 року, яка регулює дію норм кримінального процесуального закону в часі та згідно з якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається відповідно до положень цього Кодексу, чинних на момент початку виконання дії або прийняття такого рішення. На відміну від кримінального (матеріального) закону, чинний кримінальний процесуальний закон не має зворотної дії навіть у тих випадках, коли його правила є більш сприятливі для учасників кримінального провадження. Повернення процесу (процесуальних дій) неможливе.
Таким чином, зміни до кримінального процесуального закону надають право оскаржувати повідомлену підозру, однак виникнення такого права не є абсолютним та пов`язується із часом набрання чинності внесених змін до КПК України і часом внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинений злочин.
Як вбачається з матеріалів скарги та матеріалів судового провадження, відомості про кримінальні правопорушення, передбачені частиною 4 статті 190 КК України за підозрою ОСОБА_7 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23 листопада 2012 року за №0000056 та 30 березня 2013 року за №0000138.
Постановою старшого прокурора відділу прокуратури Вінницької області ОСОБА_17 30.03.2013 року матеріали досудових розслідувань за №0000056 та за №0000138 об`єднано в одне провадження під основним номером №0000056.
Встановлено, що положення Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII в частині запровадження інституту оскарження повідомлення про підозру набрали чинності з 16 березня 2018 року.
Таким чином апеляційний суд переконаний, що слідчий суддя суду першої інстанції, вирішуючи питання про відкриття провадження за скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 та призначаючи скаргу до судового розгляду, повинен був перевірити відповідність даної скарги зазначеним вимогам кримінального процесуального закону, враховуючи те, що відомості про кримінальне правопорушення, передбачене частиною четвертою статті 190 КК України відносно ОСОБА_7 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань значно раніше, аніж набрали чинності зміни, внесенні до КПК України, а відтак слідчому судді необхідно було належним чином з`ясувати та перевірити чи виникло право на оскарження даної підозри у підозрюваного та його захисника. Адже, первісна редакція ст.303 КПК України, якою визначався перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого і прокурора, що можуть бути оскаржені під час досудового слідства, та поширюється на ті кримінальні провадження, відомості про які внесені до 16 березня 2018 року, не містила пункту стосовно повідомлення про підозру.

Відповідно до ч.3 ст.26 КПК України слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Згідно із ч.4 ст.304 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляє у відкритті провадження лише у разі, якщо скарга подана на рішення, дію чи бездіяльність слідчого, прокурора, що не підлягає оскарженню.

Статтею ст.303 КПК України, в редакції, що діяла до набрання чинності відповідних змін, та якою встановлено вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора під час досудового розслідування, які підлягають оскарженню до слідчого судді, і будь-які виключення щодо розгляду таких скарг не допускаються, не передбачає можливості оскарження слідчому судді повідомлення про підозру.

Проте, вищевикладене слідчим суддею належним чином не перевірено, у зв`язку з чим колегія суддів апеляційного суду переконана, що слідчий суддя суду першої інстанції дійшов передчасного та помилкового висновку про відмову у задоволенні скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 про скасування оголошеної останньому підозри у вчиненні кримінального правопорушення за ч.4 ст.190 КК України, відомості про яке були внесені до ЄРДР за №0000056 23.11.2012 року.

Виходячи із практики Європейського суду з прав людини право доступу до суду не є абсолютним, воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (справа «Мельник проти України»).

Така сама позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі №5-103 кс-15 від 1 жовтня 2015 року, право на суд, одним із аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним. Право на суд, особливо щодо умов прийнятності скарги, може бути обмеженим настільки, щоб не було порушено саму сутність цього права, тобто, обмеження повинні мати законну мету і зберігати пропорційність між використаними засобами та досягнутими цілями.

При цьому, на думку апеляційного суду, в подібних випадках слід керуватися положеннями ч.6 ст.9 КПК України, відповідно до якої у випадках, коли положення цього кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч.1 ст.7 цього кодексу, зокрема п.14 якої передбачає доступ до правосуддя та обов`язковість судових рішень.
Частиною 3 ст.407 КПК України визначено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: залишити ухвалу без змін або скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.
Згідно із п.3 ч.1 ст.409 КПК України підставою для зміни або скасування судового рішення є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
З огляду на викладене, колегія суддів визнає частково обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що ухвала слідчого судді підлягає скасуванню, оскільки на переконання апеляційного суду її постановлено з порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Таким чином, враховуючи, що вирішення питання про відкриття провадження за поданою скаргою та призначення її до судового розгляду згідно з вимогами ст.ст. 303, 304, 306, 307 КПК України є прерогативою слідчого судді місцевого суду, однак слідчий суддя належним чином не перевірив можливість прийняття даної скарги до свого провадження, тому суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що ухвалу слідчого судді слід скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції зі стадії її прийняття. За таких підстав інші вимоги апеляційної скарги про постановлення нової ухвали про задоволення скарги не можуть бути задоволеними.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 412, 422 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 задовольнити частково.
Ухвалу слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 26 квітня 2022 року скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
Відповідно до ч.4 ст.532 КПК України ухвала набирає чинності з моменту її проголошення.

Ухвала касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4