Справа № 752/23/22
Провадження №: 1-кс/752/254/22
У Х В А Л А
Досудовим розслідуванням встановлено, що що з 1994 року у приватній власності ОСОБА_5 перебувала квартира загальною площею 265, 80 кв,м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Право власності на вказану вище квартиру ОСОБА_5 набула на підставі договору дарування, відповідно до якого ОСОБА_6 та ОСОБА_7 батько та мати ОСОБА_5 , подарували їй кожен у частці по 50% від квартири.
24.07.2012 між ОСОБА_5 , як позичальником, та ОСОБА_4 , як позикодавцем, був укладений Договір позики № 24/07.
Відповідно до п. 10 Договору позики, з метою забезпечення виконання умов договору ОСОБА_5 передає в іпотеку на користь ОСОБА_4 нерухоме майно, а саме квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Також, 24.07.2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 . Відповідно до п. 1.1. Іпотечного договору, цей договір забезпечує вимоги іпотекодержателя за Договором позики, а згідно з п. 1.2. Іпотечного договору - предметом іпотеки є квартира.
Разом з цим встановлено, що ухвалою Голосіївського районного суду
20.11.2018 року приватним нотаріусом ОСОБА_10 прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень у вигляді арешту на вказану вище квартиру (індексний номер: 44140697 від 20.11.2018, час 12:32:49).
Відповідно до наявних матеріалів, 07.12.2018 до державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційний центр реєстрації нерухомості та бізнесу» ОСОБА_11 надійшла заява ОСОБА_4 про державну реєстрацію права власності на квартиру, розташовану за адресою:
Підставами прийняття рішення Державного реєстратора про реєстрацію права власності на квартиру зазначено: звіт про оцінку від 07.12.2018, рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, лист-вимога від 18.10.2018, Іпотечний договір.
На момент подання ОСОБА_4 до Державного реєстратора заяви про реєстрацію права власності на квартиру у порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку» у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване обтяження щодо квартири у вигляді арешту.
Отже, існування зареєстрованого обтяження на квартиру перешкоджало реєстрації права власності ОСОБА_4 на квартиру відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку».
Однак, 07.12.2018 приблизно о 16:55 державний реєстратор Комунального підприємства «Реєстраційний центр реєстрації нерухомості та бізнесу»
ОСОБА_11 прийняв рішення про припинення обтяження у вигляді арешту та державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою:
АДРЕСА_1 , спочатку на ОСОБА_12 , а у подальшому, через декілька хвилин, на основі аналогічних документів, на ОСОБА_4 , із зазначенням опису виправлення власників, де додано ОСОБА_4 та видалено ОСОБА_12 .
У період часу з 07.12.2018 по 26.11.2021, незважаючи на протиправне переоформлення права власності, ОСОБА_5 безперешкодно мешкала у квартирі за вищевказаною адресою. Зазначений факт підтверджується тим, що місце її мешкання зареєстровано саме у квартирі за адресою:
АДРЕСА_1 . Окрім того, увесь цей час
ОСОБА_5 сплачувала всі рахунки за спожиті комунальні послуги по вищезазначеній квартирі, що підтверджується відповідними квитанціями про сплату.
Надалі, після протиправного переоформлення права власності, 26.11.2021 ОСОБА_4 та його брат ОСОБА_13 , діючи з прямим умислом, незаконно проникли у приміщення квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , та без законних на те підстав здійснили заміну замків на вхідних дверях. Внаслідок вищезазначених дій, невідомі особи порушили недоторканість житла, а також протиправно виселили ОСОБА_5 з квартири.
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_4 є власником нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
У судове засідання прокурор не з`явився, подав заяву з проханням розглядати клопотання у його відсутність.
Відповідно до ч.2 ст. 172 КПК України клопотання слідчого, прокурора про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.
У зв`язку з неприбуттям у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі та на підставі ч.4 ст.107 КПК України фіксування кримінального провадження в суді за допомогою технічних засобів не здійснюється.
Вивчивши клопотання, та матеріали, якими воно обгрунтовується, прихожу до наступних висновків.
Заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження (ч. 1 ст. 131 КК України).
Питання арешту майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження (п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України).
Згідно із ст. 132 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно ж до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Частиною 2 ст. 170 КПК України визначено, що арешт майна допускається з метою забезпечення:
1) збереження речових доказів;
2) спеціальної конфіскації;
3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;
4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Частиною 1 ст. 98 КПК України визначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Так, в судовому засіданні слідчим суддею встановлено, що клопотання про арешт майна подано, у відповідності до ст. 170 КПК України, оскільки останнє містить в собі критерії визначені ч. 2 цієї статті Кодексу.
При цьому, слідчим суддею шляхом дослідження матеріалів провадження у порядку ст. 94 КПК України встановлено, що таке майно дійсно відповідає критеріям ст. 98 вказаного Кодексу, тобто існує дійсна сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину.
Саме клопотання відповідає вимогам ст. 171 КПК України.
Зазначене у клопотанні майно відноситься до видів передбачених Главою 17 Розділу ІІ КПК України, на які може бути накладено арешт.
При цьому, у судовому засіданні слідчим суддею не встановлено, що клопотання суперечить вищезазначеним вимогам КПК України, тобто не містить правових підстав для арешту майна, достатності доказів, що вказують на вчинення кримінального правопорушення, вказівки на розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження або не є пропорційним, тобто не відповідає тяжкості правопорушення і становитиме особистий і надмірний тягар для володільця майна.
Надані до суду матеріали свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження, слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної чи юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих даних визначити, що їх сукупність, відповідно до вимог ст. 170 КПК України, є достатньою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.
Враховуючи наведене, оцінюючи в сукупності всі обставини, слідчий суддя приходить до висновку про те, що клопотання прокурора про накладення арешту, підлягає задоволенню, з метою забезпечення збереження речових доказів.
На підстав викладеного, керуючись ст. ст. 131, 132, 170-173, 309 Кримінального процесуального кодексу України, слідчий суддя
клопотання задовольнити.
Накласти арешт на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_4 , РНОКПП № НОМЕР_1 , шляхом заборони відчуження, та розпорядження вказаним майном будь-якими особами.
Відповідно до ст. 174 КПК України арешт може бути скасований за клопотанням власника або володільця майна, які не були присутніми при розгляді питання про арешт майна.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя: