Дата документу 18.04.2022 Справа № 937/49/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/233/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №937/49/21Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.3 ст.185 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2022 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 травня 2021 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Костянтинівка Мелітопольського району Запорізької області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за те, що він 14 грудня 2020 року о 20 годині, знаходячись у будинку АДРЕСА_1 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу зі стільця, який знаходився біля потерпілого ОСОБА_8 , таємно викрав металевий ключ від будинку АДРЕСА_2 та мобільний телефон вартістю 1000 грн. для подальшого вчинення таємного викрадення майна з будинку.

Відразу після чого, продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_7 направився до будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , реалізуючи свій злочинний умисел на таємне викрадення чужого майна, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом відчинення викраденим ключем вхідних дверей, проник до будинку, звідки таємно викрав майно потерпілого ОСОБА_8 . Після чого, ОСОБА_7 розпорядився викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_8 майнову шкоду на загальну суму 8900 грн.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.3 ст.185 КК, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, поєднане з проникненням до житла. Йому призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання та речові докази.

В апеляційній скарзі обвинувачений просив вирок змінити та на підставі ст.75 КК звільнити його від відбування покарання з випробуванням. Свої вимоги мотивував тим, що суд при призначенні покарання належним чином не врахував його щире каяття, сприяння розкриттю злочину, відсутність завданих збитків потерпілому, а також те, що потерпілий не наполягав на суворому покаранні. Крім того, суд не врахував, що він має хворого батька, а також двох неповнолітніх сестер.

Обвинувачений ОСОБА_7 неодноразово повідомлявся апеляційним судом про дату, час та місце апеляційного розгляду. Проте обвинувачений в судові засідання не з`являвся, про причини своєї неявки суд не повідомляв, у зв`язку з чим до нього двічі було застосовано примусовий привід.

Із інформації, наданої Мелітопольським РУП ГУНП в Запорізькій області, встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 змінив місце проживання і за зазначеною ним в апеляційній скарзі адресою не проживає.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці доходив висновку, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно виконувати процесуальні обов`язки.

Між тим, обвинувачений ОСОБА_7 , подавши апеляційну скаргу, не цікавився провадженням у його справі, більш того змінив місце свого проживання, про що не повідомив апеляційний суд. На переконання колегії суддів, така поведінка обвинуваченого свідчить про відсутність його зацікавленості в розгляді кримінального провадження щодо нього. З огляду на те, що участь обвинуваченого в апеляційному розгляді в даному випадку не є обов`язковою, оскільки в апеляційній скарзі не ставиться питання про погіршення становища обвинуваченого; в апеляційній скарзі не ставиться питання про недоведеність винуватості обвинуваченого у пред`явленому йому звинуваченні, в ній не йдеться також про необхідність в повторному чи додатковому дослідженні доказів у справі, а тому судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги обвинуваченого за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію прокурора, який заперечив проти апеляційної скарги та просив вирок залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок суду залишити без змін.

Подія кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_7 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_7 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 вимагав на підставі ст.75 КК звільнити його від відбування покарання з випробуванням, вважаючи, що встановлені у даній справі пом`якшуючі покарання обставини та дані про його особу дають підстави стверджувати про можливість його виправлення без відбування покарання.

Проте, на переконання колегії суддів, такі вимоги та доводи обвинуваченого не ґрунтуються на матеріалах провадження та вимогах закону.

Відповідно до вимог ст.65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Як випливає зі змісту ст.75 КК, застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що виходячи з тяжкості кримінального правопорушення, даних про особу винного та інших обставин кримінального провадження виправлення обвинуваченого є можливим без ізоляції від суспільства.

Отже, ст.75 КК підкреслює важливість такої мети покарання як виправлення засудженого, тобто створення у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки.

Мотивуючи своє рішення про призначення обвинуваченому покарання, суд з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке віднесено до тяжких злочинів; обставини, що пом`якшують покарання, - надання правдивих показів, які сприяли встановленню істини у справі. Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого, судом встановлено не було.

Також суд обґрунтовано прийняв до уваги дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який за місцем проживання характеризується задовільно, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Проте обвинувачений ніде не працює, раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних корисливих тяжких злочинів. Будучи звільненим з місць позбавлення волі 02.10.2020 року обвинувачений ОСОБА_7 вже 14.12.2020 року знову вчинив умисний тяжкий злочин у даній справі.

Така поведінка обвинуваченого ОСОБА_7 красномовно свідчить про його схильність до вчинення кримінальних правопорушень та вказує на очевидне його небажання стати на шлях виправлення та перевиховання.

Крім того, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що до обвинуваченого ОСОБА_7 в минулому вже застосовувався інститут звільнення від відбування покарання, однак обвинувачений не виконав умов випробування, не виправдав довіри, а навпаки вчинив в подальшому новий злочин. Відтак таке звільнення не призвело до позитивних змін в його особистості і не створило у нього готовності до самокерованої право слухняної поведінки у суспільстві.

З огляду на зазначені обставини висновок суду першої інстанції про неможливість досягти мети виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства є обґрунтованим.

Обставини, на які посилався обвинувачений в своїй апеляційній скарзі, вже були враховані судом першої інстанції та вони дали суду право призначити обвинуваченому мінімальне покарання, передбачене санкцією ч.3 ст.185 КК. Проте такі обставини не є достатніми для прийняття рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст.75 КК.

Відтак правових підстав вважати призначене обвинуваченому покарання явно несправедливим через суворість колегія суддів не вбачає. Переконливих аргументів, які би ставили під сумнів наведені висновки міськрайонного суду і доводили необхідність застосування до обвинуваченого ст.75 КК в апеляційній скарзі не наведено.

Отже, оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали безумовною підставою для скасування судового рішення не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і є достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, то апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 травня 2021 року щодо ОСОБА_7 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4