УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2022 року
м. Київ
справа № 455/176/20
провадження № 51-2102 ск 22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 01 лютого 2022 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 04 липня 2022 року щодо нього,

встановив:
Вироком Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 01 лютого 2022 року, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 04 липня 2022 року, ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

Згідно ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_4 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки та покладено обов`язки, передбачені

п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат, арештованого майна та речових доказів у провадженні.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він, 28 жовтня 2019 року, приблизно о 08 год 35 хв., керуючи телескопічним навантажувачем марки «JCB» моделі «537-130» з реєстраційним номерним знаком НОМЕР_1 , рухаючись на даному транспортному засобі заднім ходом, в приміщенні лісопильного цеху, який розташований в АДРЕСА_1 , в порушення п. п. 1.5., п. 2.3. п. п. 10.1., п. 10.9. Правил дорожнього руху України проявив неуважність до навколишньої обстановки та її змін, а саме рухаючись на вказаному телескопічному навантажувачі заднім ходом, не був уважний до зміни обстановки в приміщенні лісопильного цеху, не переконався у безпечності здійснення маневру їзди заднім ходом та не забезпечив безпеку руху, виконуючи вказаний маневр, внаслідок чого вчинив наїзд задньою лівою стороною керованого ним телескопічного навантажувача на пішохода ОСОБА_5 , яка в цей момент знаходилася в приміщенні вказаного лісопильного цеху і від отриманих під час даної дорожньо-транспортної пригоди тілесних ушкоджень в цей же день, близько 11 год, померла в реанімаційному відділенні Старосамбірської ЦРЛ.
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити судові рішення у частині призначення додаткового покарання, скасувавши призначене покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 1 рік.
В обґрунтування зазначає, що місцевим судом допущено помилку, а саме вказано, що

ОСОБА_4 непрацюючий, однак як слідує із характеристики з місця роботи, виданої ФОП ОСОБА_6 та долученої до матеріалів справи апеляційного суду, обвинувачений на момент ухвалення вироку працював водієм з 08 січня 2020 року. Стверджує, що санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає альтернативу у застосуванні додаткового покарання, однак суди належним чином не обґрунтували своїх висновків щодо призначення додаткового покарання, при цьому не врахували характеристику з місця роботи, позицію потерпілого ОСОБА_7 , який подав до апеляційного суду заяву про підтримку апеляційної скарги обвинуваченого і просив не застосувати додаткове покарання. Вказує, що він повністю визнав вину, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, яке скоїв з необережності, відшкодував шкоду потерпілому, який до нього не має претензій, робота водієм є єдиним способом отримання доходу для утримання сім`ї, а позбавлення права керування транспортними засобами унеможливить надання допомоги членам родини та державі у виді перевезення гуманітарної допомоги. Також у нього може виникнути необхідність у перевезенні сім`ї в безпечне місце. У зв`язку із наведеним просить залишити за ним право керування транспортними засобами.
Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.
Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, кваліфікація дій за ч. 2 ст. 286 КК України, а також вид та розмір призначеного основного покарання і порядок його відбування у касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи касаційної скарги щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість у зв`язку із призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами є необґрунтованими.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що засуджений порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначенняпокарання, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, які обтяжують та пом`якшують покарання.
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Зі змісту положень статей 418-419 КПК України вбачається, що судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу.
Вказаних вимог закону судами першої та апеляційної інстанцій дотримано в повному обсязі.
Так, при призначенні ОСОБА_4 покарання місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, особу обвинуваченого, який повністю визнав вину, позитивно характеризується по місцю проживання, раніше не судимий, необережну форму вини, наявність на утриманні хворої матері, думку потерпілого, який просив його суворо не карати, відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування шкоди, як обставини, що пом`якшують покарання.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, при цьому враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу ОСОБА_4 та інші обставини справи, на підставі ст. 75 КК України звільнив його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки.
Окрім того, санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає можливість призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.
Призначаючи додаткове покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на 1 (один) рік, місцевий суд виходив із того, що ОСОБА_4 вчив злочин проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, в результаті якого спричинено тяжкі наслідки у виді смерті людини.
З таким рішенням слушно погодився й суд апеляційної інстанції, який належно перевірив доводи апеляційної скарги засудженого, які є аналогічні доводам цієї касаційної скарги, надавши на них достатні відповіді та навівши в ухвалі мотиви, з яких апеляційну скаргу ОСОБА_4 визнав необґрунтованою.
Так, перевіряючи доводи апеляційної скарги, судом з`ясовано, що ОСОБА_4 проживає неподалік від своїх синів, які мають права водія, а тому на випадок термінової евакуації в безпечне місце членів родини, є кому кермувати автомобілем, а також допомагати хворій матері у її потребах щодо транспортування. При цьому, посилання на можливість його мобілізації та необхідність для цього водійських прав є безпідставним.
На переконання Верховного Суду, судами попередніх інстанцій в повній мірі враховано всі відомості, на які вказує у касаційній скарзі засуджений, а призначене йому додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами у мінімальному розмірі не є явно несправедливим через суворість, в аспекті приписів ст. 414 КПК України, оскільки у даній конкретній справі досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.
Призначене засудженому покарання, як основне так і додаткове, відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Разом з тим, не заслуговують на увагу доводи засудженого про допущення місцевим судом помилки, а саме вказівки у вироку, що ОСОБА_4 непрацюючий, оскільки зі змісту касаційної скарги слідує, що на момент постановлення вироку він працював, однак відомості про місце роботи було надано лише до суду апеляційної інстанції.

Вагомих аргументів, які б свідчили про наявність підстав для зміни оскаржуваних судових рішень у касаційній скарзі не наведено, та Судом не встановлено.
З урахуванням викладеного, Верховний Суд вважає, що обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 430 КПК України суддя-доповідач протягом десяти днів після відкриття касаційного провадження вирішує питання про зупинення виконання судових рішень, які оскаржуються. Отже, за відсутності підстав для відкриття касаційного провадження питання про зупинення виконання оскаржуваних вироку та ухвали не вирішується.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 01 лютого 2022 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 04 липня 2022 року щодо нього.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3