УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 вересня 2022 року
м. Київ
справа № 345/1586/22
провадження № 51-2770ска22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05 липня 2022 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 17 серпня 2022 року в справі про адміністративне правопорушення,
встановив:
Постановою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05 липня 2022 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого

ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП), та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі одна тисяча неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 17 серпня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а постанову Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05 липня 2022 року, без змін.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що ОСОБА_4 не погоджується з оскарженими судовими рішеннями, ставить вимогу про їх скасування та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в касаційному порядку. Частиною третьою ст. 428 цього Кодексу передбачено, що суд касаційної інстанції вправі відмовити у відкритті касаційного провадження з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої цієї статті, без перевірки відповідності касаційної скарги вимогам статті 427 цього Кодексу.
Конституційний Суд України зазначив, зокрема, що кожен під час розгляду будь-якої справи, в тому числі кримінальної, щодо діяння, у вчиненні якого обвинувачується, має право на правосуддя, яке відповідало б вимогам справедливості (друге речення абзацу першого п. 5 мотивувальної частини Рішення від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004).
Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення (п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України).
Механізм реалізації права на судовий захист визначає законодавець виключно в законах України (п. 14 ч. 1 ст. 92 Конституції України).
Статтею 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права.
У положеннях п. 5 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року (далі - Пакту), п. 1 ст. 2 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) йдеться про право кожного, кого засуджено за будь-який злочин, кого суд визнав винним у скоєнні кримінального правопорушення, на перегляд судом вищої інстанції засудження й вироку, факту визнання його винним або винесеного йому вироку.
Водночас Європейський суд із прав людини зазначив, що право доступу до судів не є абсолютним і може підлягати обмеженням; оскільки право доступу за своєю суттю вимагає регулювання державою, яке може змінюватися залежно від часу й місця та відповідно до потреб і можливостей суспільства та окремих осіб (рішення у справі «Ashingdane v. the United Kingdom» від 28 травня 1985 року (заява № 8225/78, § 57).
Отже за положеннями Конвенції та Пакту, заснування касаційних судів та встановлення в національному праві права на касаційне оскарження рішення суду не визнаються обов`язковими. Вирішення цих питань належить до сфери внутрішнього регулювання кожної держави, яка має право це унормувати на власний розсуд.
За приписами частин 2, 10 ст. 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення щодо притягнення до адміністративної відповідальності може бути оскаржена до апеляційного суду; постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає. Законодавець, керуючись приписами п. 14 ч. 1 ст. 92, п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України, забезпечив право на апеляційний перегляд справ про адміністративні правопорушення, проте не встановив права на касаційне оскарження судового рішення в цих справах.
Конституційний Суд України в Рішенні від 21 липня 2021 року № 5-р(II)/2021 констатував, що застосування припису ч. 10 ст. 294 КУпАП не суперечить положенням ч. 1 ст. 8, частин 1, 2 ст. 55, п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України, не призводить до порушення такої засади судочинства, як забезпечення у визначених законом випадках права на касаційне оскарження судового рішення, права на судовий захист та узгоджується із принципом верховенства права.
Таким чином, обмеження права на касаційне оскарження рішення суду апеляційної інстанції у справах про адміністративні правопорушення, встановлене у ст. 294 КУпАП, відповідає основним засадам судочинства, що визначені Конституцією України.
Враховуючи вищевикладене, постанова Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05 липня 2022 року та постанова Івано-Франківського апеляційного суду від 17 серпня 2022 року не можуть бути предметом перегляду суду касаційної інстанції.
Керуючись ст. 129 Конституції України, ст. 294 КУпАП, п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на постанову Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05 липня 2022 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від

17 серпня 2022 року в справі про адміністративне правопорушення.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3