ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 595/1775/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/125/22 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.1 ст.259 КК
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2022 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю
секретаря ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
особи щодо якої передбачається
застосування примусових заходів
медичного характеру ОСОБА_7
законного представника ОСОБА_8
захисника ОСОБА_9
розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні на ухвалу Бучацького районного суду Тернопільської області від 18 лютого 2022 року,-
В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Бучацького районного суду Тернопільської області від 18 лютого 2022 року відмовлено у задоволені клопотання прокурора про застосування примусових заходів медичного характеру в кримінальному провадженні №0001860 від 01 вересня 2020 року за ч.1 ст.259 КК України стосовно ОСОБА_7 ..
Суд вирішив питання речових доказів.
Відповідно до клопотання органу досудового розслідування, 31 серпня 2020 року біля 23 год. 35 хв. ОСОБА_7 , який перебував за місцем свого проживання, що за адресою АДРЕСА_1 зі свого мобільного телефону марки «Prestigio» з абонентським номером НОМЕР_1 зателефонував на гарячу лінію НОМЕР_2 та повідомив завідомо неправдиву інформацію про те, що у приміщенні двох лікарень, адресу яких не зазначив знаходяться вибухові пристрої, які будуть приведені у дію. В ході виїзду слідчо-оперативної групи до лікарень, що розташовані у м.Тернопіль вищевказане повідомлення ОСОБА_7 не підтвердилося, а повідомлення про підготовку вибуху є завідомо неправдиве.
Орган досудового розслідування вказав, що ОСОБА_7 обгрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 259 КК України - завідомо неправдиве повідомлення про підготовку вибуху та згідно з висновком судово- психіатричного експерта №422 від 06.10.2020 року, в період вчинення кримінального правопорушення страждав хронічним психічним захворюванням у вигляді параноїчної шизофренії, епізодичний перебіг, стабільний дефект психіки по змішаному типу, тому не може усвідомлювати своїх дій та керувати ними. На даний час ОСОБА_7 страждає цим захворюванням, тому потребує застосування до нього примусових заходів медичного характеру в психіатричній лікарні із звичайним наглядом.
В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні просить ухвалу Бучацького районного суду Тернопільської області від 18 лютого 2022 року про відмову у задоволені клопотання прокурора про застосування примусових заходів медичного характеру стосовно ОСОБА_7 скасувати з підстав невідповідності висновків суду, викладених у судову рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та постановити ухвалу, якою клопотання прокурора у кримінальному провадженні про застосування примусових заходів медичного характеру задовольнити, застосувати стосовно ОСОБА_7 примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом.
Вважає, що ухвала місцевого суду є необґрунтованою та незаконною з підстав невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.
Посилається на те, що свідок ОСОБА_10 неодноразово спілкувався з ОСОБА_7 , впізнав усну його мову у звукозаписі, який був відтворений для прослуховування під № 2 запис AUDIO-2020-11-10-10-08-05 за ознаками нечіткою вимовою деяких звуків, заїкання і те, що говорив в ніс.
Вказує, що свідок ОСОБА_11 (анкетні дані змінено) під час надання суду показань зазначив, що знає ОСОБА_7 та може впізнати його голос, посилаючись на його тембр голосу вказав, що заїкається, говорить в ніс.
Апелянт зазначає, що пред`явлення для впізнання безпосередньо голосів людей не здійснювалося, під час слідчої дії люди безпосередньо не відтворювали звуки, використовуючи голосові зв`язки, а було використано звукозапис голосів, їхню фонограму, яка згідно статті 1 Закону України Про авторське право і суміжні права є звукозаписом на відповідному носії (магнітній стрічці чи магнітному диску, грамофонній платівці, компакт диску тощо) виконання або будь-яких звуків, крім звуків у формі запису, що входить до аудіовізуального твору.
Наголошує на тому, що під час досудового розслідування підібрано голоси подібні за тембром голосу, схожі до голосу, який записаний на диску, порівнювалися голоси, найбільш схожі до голосу ОСОБА_7 ..
Звертає увагу на те, що відомості щодо підтвердження чи спростування фактів заїкання голосів, які містяться на звукозаписах не перевірено та не встановлено шляхом дослідження вказаних звукозаписів, висновок про наявність чи відсутність різких відмінностей у чотирьох взірцях голосів, наданих для прослуховування під час проведення слідчої дії можна зробити лише після безпосереднього дослідження, прослуховування тих чотирьох звукозаписів, які прослуховувалися свідками ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (анкетні дані змінено).
Апелянт вважає, що визнання недопустимими доказами протоколів пред`явлення для впізнання за голосом від 27 листопада 2020 року зі свідками ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (анкетні дані змінено), є необґрунтованим.
Зазначає, що судовим розглядом кримінального провадження фактів попередньої підготовки, зацікавленості свідка ОСОБА_10 у результатах кримінального провадження не встановлено. Окрім того, свідок ОСОБА_10 не є працівником безпосередньо відділення поліції №2 (м. Бучач) Чортківського РВП ГУНП в області, структурним підрозділом якого є слідче відділення, яким здійснювалося досудове розслідування вказаного кримінального провадження.
Посилається на те, що допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 надав показання, що за телефонними повідомленнями ОСОБА_7 він здійснював неодноразові виїзди, складав адмінматеріали, виносив постанови, накладав адмінстягнення за постановами, тому визнання отриманих за участю свідка ОСОБА_10 доказів недопустимими, у зв`язку з порушенням ч.1 ст. 86 КПК України, є необґрунтованим.
Вважає, що усі досліджені судом докази у кримінальному провадженні є належними, допустимими та достовірними, і у своїй сукупності підтверджують вчинення суспільно небезпечного діяння ОСОБА_7 ..
Посилається на те, що вчинення 31.08.2020 року суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.1 ст.259 КК України узгоджувалося зі звичкою ОСОБА_7 , що підтверджується рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 25.01.2017 року за вчинення, зокрема, суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 259 КК України і до ОСОБА_7 було застосовано примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом, а також ОСОБА_7 притягували до адміністративної відповідальності за ст.183 КУпАП у 2020 та 2019 роках.
Заслухавши суддю доповідача, в судових дебатах прокурора, який підтримав подану апеляцію просить її задовольнити, адвоката ОСОБА_9 , законного представника ОСОБА_12 , ОСОБА_7 , які заперечили апеляційну скаргу прокурора, просять ухвалу суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, провівши частково судове слідство, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.
У відповідності до ст.370 КПК, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, ухваленим згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог цього кодексу, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, досліджених та оцінених відповідно до ст. 94 цього кодексу.
Як встановлено, в суді апеляційної інстанції, при ухваленні вироку суд дотримався вимог цього закону та обґрунтовано дійшов висновку про недоведеність вчинення ОСОБА_7 інкримінованого йому обвинувачення.
Так, відповідно до ст. 513 КПК України під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує такі питання:
1) чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення;
2) чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою;
3) чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності;
4) чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання;
5) чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які.
Як вбачається з матеріалів судового провадження, судом першої інстанції під час судового розгляду у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку були досліджені надані стороною обвинувачення докази: протоколи слідчих дій, висновки експертизи, інші письмові докази, показання свідків, яким суд надав вірну оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності та їх достатності для прийняття відповідного процесуального рішення за результатами розгляду даного кримінального провадження.
В ході судового розгляду встановлено, що 01 вересня 2020 року ОСОБА_7 затримано за підозрою у вчиненні злочину, зокрема, що 31.08.2020 року о 23:35 год., перебуваючи за місцем свого проживання у АДРЕСА_1 зі свого мобільного телефону із номером сім-картки НОМЕР_1 , зателефонувавши на лінію НОМЕР_2 , здійснив завідомо неправдиве повідомлення у поліцію про замінування двох лікарень у м.Тернополі та про намір їх підірвати.
Згідно з даними протоколу огляду від 02.09.2020 року мобільного телефону та висновком експерта №7-275/20 від 16.10.2020 року з мобільного телефону марки «Prestigio» з абонентським номером НОМЕР_1 здійснювалися телефонні дзвінки на номер НОМЕР_2 .
Судом були допитані свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які вказали, що 31.08.2020 року до відділення поліції надійшло повідомлення про замінування лікарень в м.Тернопіль. Окрім того, свідок ОСОБА_14 ствердив, що за номером телефону, з якого здійснювався дзвінок, було встановлено, що даним номером користується ОСОБА_7 .. Повідомляючи родичів останнього, відкрив у телефоні список контактів, зокрема під назвою баба та, натиснувши кнопку, пішов виклик на 102, після чого повернув телефон ОСОБА_7 ..
Судом досліджено висновок експерта №8-327/20 від 18.11.2020 року, відповідно до якого встановити чи одна і та сама особа бере участь в розмові, зафіксованій у наданих для експертизи фонограмах файлів та оптичному диску, не є можливим, оскільки фономасиви фігурантів є непридатними для ідентифікації голосу та мовлення людини.
Як пояснили свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (легендований свідок), беручи участь у впізнанні за голосом та мовленням впізнали голос ОСОБА_7 за характерними ознаками говорить в ніс та заікається.
Судом досліджено акти перевірки об`єктів на наявність вибухових матеріалів від 31.08.2020 року та 01.09.2020 року, відповідно до яких після здійснення огляду медичних закладів вибухових пристроїв на момент огляду не виявлено.
Аналізуючи досліджені під час розгляду провадження докази, в їх сукупності, суд дійшов правильного висновку, що суспільно небезпечне діяння, передбачене ч.1 ст. 259 КК України, мало місце, проте стороною обвинувачення не доведено належними та допустимими доказами, що воно вчинене ОСОБА_7 ..
Так, суд вірно встановив, що проведення такої слідчої дії як пред`явлення особи для впізнання за голосом та мовленням від 27.11.2020 року, не відповідають вимогам ст. 228 КПК України з огляду на наступне.
За вимогами ст. 228 КПК України для впізнання пред`являються особи, які не повинні мати різких відмінностей між собою за формою, іншими особливостями, що суттєво впливають на сприйняття голосу, особи не повинні мати різких відмінностей у віці з особою, яка підлягає впізнанню та здійснюється поза візуальним контактом між особою, що впізнає та особами, які пред`явлені для впізнання.
З показів свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (анкетні дані змінені), під час впізнання за голосом та мовленням вбачається, що ОСОБА_7 заікався. Їм для прослуховування було надано аудіо-записи осіб: ОСОБА_15 , 1957 року народження, ОСОБА_16 , 2002 року народження, ОСОБА_17 , 1960 року народження, які поряд з ОСОБА_7 , 1982 року народження, мали різкі відмінності у віці та відповідно у голосі.
При цьому, як з`ясовано судом першої інстанції, свідок ОСОБА_10 є співробітником правоохоронних органів, має у провадженні процесуальний інтерес на стороні обвинувачення, тому його показання, на підставі ст. 97, 86-87 КПК України, не можуть бути визнані допустимими доказами.
Правильними є висновки суду щодо порушення порядку допиту залегендованого свідка ОСОБА_11 , як особи, якій забезпечується захист, оскільки стороною обвинувачення не доведено, що органом досудового розслідування, у відповідності до Закону України Про забезпечення безпеки осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві та ст. 336, 352 КПК України, прийнято рішення про застосування заходів безпеки щодо цього свідка та, що йому, у даній справі, зі сторони ОСОБА_7 існує, існувала реальна загроза життю, здоров`ю, житлу і майну, як це передбачено вимогами закону.
За таких обставин, посилання апелянта на належність та допустимість зазначених доказів- є необґрунтованими.
Суд вірно вказав, що єдиним належним та допустимим доказом причетності ОСОБА_7 до інкримінованого йому злочину є протокол його затримання та вилучення у нього вищевказаного мобільного телефону, проте звукозапис дзвінка, згідно з висновком експерта, є непридатним для ідентифікації голосу та мовлення людини.
Оскільки ОСОБА_7 в суді першої інстанції відмовився від надання пояснень на підставі ст. 63 Конституції України, в суді апеляційної інстанції заперечив щодо здійснення дзвінків на 102, вказавши, що телефон в користування надавав іншій особі, беручи до уваги, що інших належних та допустимих доказів, які б доводили вину останнього немає, висновки суду про не доведення прокурором поза розумними сумнівами того, що ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.259 КК України, є правильними.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винуватою за пред`явленим обвинуваченням.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, провівши судовий розгляд даної кримінальної справи у відповідності до положень ст.22 КПК України, зберігаючи неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, безпосередньо дослідивши надані докази, давши їм належну оцінку, прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні клопотання прокурора щодо застосування до ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру у цьому кримінальному провадженні.
Необґрунтованими є посилання апелянта на те, що звукозаписи взірців голосів, які прослуховували свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , підтверджують вину ОСОБА_7 , оскільки органом досудового розслідування було порушено порядок проведення цієї слідчої дії.
Так, під час повторного дослідження в суді апеляційної інстанції протоколів пред`явлення для впізнання за голосом та мовленням зі свідками ОСОБА_10 , ОСОБА_11 (анкетні дані змінені) від 27.11.2020 року із долученими додатками та звукозаписами, встановлено, що у взірці голосу й мовлення у файлі під назвою 00049, ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , промовляючи запропоновані слідчим фрази, закрив собі ніс пальцями руки, чим спотворив голос, роблячи його наближеним до голосу ОСОБА_7 , що суперечить вимогам ст. 228 КПК України. Окрім цього, сторона обвинувачення не заперечила, що у вказаній слідчій дії брав участь працівник правоохоронних органів ОСОБА_17 , якого на відеозаписі файлу 00051 відображено частково, що також підтверджує неналежність доказу.
Необґрунтованими є твердження апелянта проте, що суд безпідставно визнав недопустимими покази свідка ОСОБА_10 , оскільки останній працює в правоохоронних органах, раніше здійснював виїзди за повідомленнями ОСОБА_7 , складав щодо нього адміністративні протоколи, виносив постанови та накладав на нього стягнення, що вказує на зацікавленість та упередженість його у даному кримінальному провадженні.
Щодо посилання апелянта на інші рішення суду відносно ОСОБА_7 , то вони не підтверджують його вини у даному кримінальному провадженні.
За таких обставин, ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, тому висновки суду щодо відмови у задоволені клопотання прокурора про застосування примусових заходів медичного характеру в кримінальному провадженні, є правильними.
Разом з тим, відповідно до ч.3 ст. 513 КПК України- якщо не доведено, що ця особа вчинила суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення, суд постановляє ухвалу про відмову в застосуванні примусових заходів медичного характеру та закриває провадження.
Оскільки обставини щодо закриття кримінального провадження залишилися поза увагою суду, колегія вважає за необхідне закрити кримінальне провадження.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-
Ухвалила:
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні залишити без задоволення, а ухвалу Бучацького районного суду Тернопільської області від 18 лютого 2022 року щодо ОСОБА_7 - без змін.
На підставі ч.2 ст. 404 КПК України кримінальне провадження №10001860 від 01 вересня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 259 КК України відносно ОСОБА_7 - закрити.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців.
Судді