Київський апеляційний суд
Провадження № 11кп/824/3844/2022 Головуючий в суді першої інстанції: ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 756/2724/22 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 187, ч. 4 ст. 189, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 127 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2022 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та громадянина Туніської Республіки, проживаючого на території України за адресою: АДРЕСА_1 (посвідка на тимчасове проживання в Україні серії та номеру НОМЕР_1 ), тимчасово непрацюючого, раніше судимого за ч. 2 ст. 345 КК України та притягнутого до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 296 КК України,
обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 187, ч. 4 ст. 189, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 127 КК України,
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та громадянина Туніської Республіки, проживаючого на території України за адресою: АДРЕСА_2 (посвідка на тимчасове проживання в Україні серії та номеру НОМЕР_2 ), працюючого ФОП « ОСОБА_10 », раніше судимого за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 185 КК України та притягнутого до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 296 КК України,
обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 187, ч. 4 ст. 189, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 127 КК України,
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця та громадянина Туніської Республіки, проживаючого на території України за адресою: АДРЕСА_3 (посвідка на тимчасове проживання в Україні серії та № 800148627 від 31.07.2020), тимчасово непрацюючого, притягнутого до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 185 КК України, раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 187, ч. 4 ст. 189, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 127 КК України,
ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця та громадянина Туніської Республіки, проживаючого на території України за адресою: АДРЕСА_4 (посвідка на тимчасове проживання в Україні серії та № НОМЕР_3 ), тимчасово непрацюючого, раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 187 КК України,
за участі:
прокурора ОСОБА_13 ,
захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 ,
В С Т А Н О В И Л А:
Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 30 вересня 2022 року обвинуваченим ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 та ОСОБА_14 продовжений запобіжний захід у виді тримання під вартою до 28 листопада 2022 року включно.
Таке рішення суд мотивував тим, що, відповідно до положень ст.ст. 177, 178 КПК України та практики Європейського Суду з прав людини з огляду на те, що прокурором у судовому засіданні доведено наявність обґрунтованості ризиків у кримінальному провадженні, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, а також, враховуючи тяжкість кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 і ОСОБА_15 , покарання, яке їм загрожує в разі визнання винуватими, у сукупності з даними про особи обвинувачених, обставини кримінального провадження, які свідчать про наявність високого ступеню ризиків, що обвинувачені, можуть переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, незаконно впливати на свідків та потерпілого у кримінальному провадженні, які на даний момент судом не допитані, тобто в такий спосіб перешкоджати кримінальному провадженню, що може негативно вплинути на хід судового розгляду та встановленню об`єктивної істини в даному кримінальному провадженні.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, вважаючи її незаконною, необґрунтованою та такою, що постановлена з неповним з`ясуванням всіх обставин справи, захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 подали апеляційні скарги, які є аналогічними за змістом, в яких просять скасувати ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 30 вересня 2022 року та постановити нову, якою обрати кожному з обвинувачених запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.
За позицією захисників, наявні в кримінальному провадженні обставини, які повинні враховуватися при розгляді питання щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання від вартою, спростовують висновок суду про те, що виключно запобіжний захід у виді тримання під вартою зможе забезпечити виконання обвинуваченими покладених на них процесуальних обов`язків, водночас висновки суду щодо існування будь-яких ризиків, як-то переховування від суду, незаконний вплив на потерпілого, який на даний час перебуває за межами країни і зв`язок з ним відсутній, свідків - нічим не підтверджені, оскільки прокурором не доведені.
Звертається увага захисників і на те, що обвинувачені ОСОБА_7 , ОСОБА_10 є лікарями-реабілітолагами, мають стабільне джерело доходу; як і обвинувачений ОСОБА_8 вони всі тривалий час проживають на території України на законних підставах, мають сім`ю, дітей, що, в свою чергу, свідчить про міцні соціальні зв`язки.
Захисники ОСОБА_6 , ОСОБА_9 вважають, що належна процесуальна поведінка обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 може бути забезпечена іншими м`якими видами запобіжних заходів, зокрема заставою, яка, у випадку її застосування, за намірами обвинувачених буде спрямована на підтримку Збройних Сил України.
Захисник ОСОБА_11 в апеляційній скарзі також просить скасувати ухвалу цього суду, змінивши обвинуваченого ОСОБА_14 запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт у нічний час доби з 22:00 до 06:00 годин за адресою: АДРЕСА_5 , із застосуванням електронних засобів контролю.
Вимоги апеляційної скарги захисник ОСОБА_11 обґрунтовує тими ж обставинами, які зазначені в апеляційних скаргах інших захисників, а, окрім того, звертає увагу на те, що прокурором не було надано жодного доказу на продовження існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а оскаржувана ухвала не містить належного обґрунтування. Акцентується увага захисником на тому, що ОСОБА_15 обмежений у свободі більше ніж 1,6 року і єдина мета тримання його під вартою, на думку сторони захисту, це примусити останнього визнати свою вину та давати необхідні для сторони обвинувачення показання, внаслідок чого нівелюються його права.
Крім того, судом не надана оцінка доказам сторони захисту на підтвердження характеризуючих якостей особи обвинуваченого та наявність у останнього міцних соціальних зв`язків, вважаючи, що застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту у певний період доби до ОСОБА_14 забезпечить виконання покладених на нього процесуальних обов`язків.
Відповідно до ч. 4 ст. 422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.
З огляду на вказані вимоги закону апеляційний розгляд здійснюється без участі обвинувачених, які будь-які клопотання про розгляд апеляційних скарг за їх участю не заявляли, та представника потерпілого ОСОБА_16 адвоката ОСОБА_17 , який надіслав до суду апеляційної інстанції заяву про проведення зазначеного апеляційного розгляду за їх відсутності.
Заслухавши доповідь судді, пояснення захисників на підтримку доводів, викладених в апеляційних скаргах з доповненнями, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, вважаючи їх безпідставними, а рішення суду першої інстанції про продовження обвинуваченим строку дії запобіжного заходу законним і обґрунтованим, дослідивши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги захисників не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу, так само як і для його продовження, є зокрема наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, а саме: переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином або вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.
Розглядаючи питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин, а продовження строку тримання під вартою в певній справі може бути виправданим лише тоді, коли наявні конкретні ознаки того, що вимога громадських інтересів важить більше попри презумпцію невинуватості, ніж правило поваги до особистої свободи.
Згідно з положеннями ч. 3 ст. 331 КПК України суд першої інстанції, незалежно від наявності клопотань, зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Відповідно до абзацу другого цієї ж частини ст. 331 КПК України на суд покладено такий самий обов`язок, а саме до спливу продовженого строку, повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
За змістом ч. 2 ст. 331 КПК України вирішення судом питання щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Як вбачається з матеріалів провадження, Оболонським районним судом м. Києва здійснювався розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , обвинувачених у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 187, ч. 4 ст. 189, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 127 КК України, та ОСОБА_12 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 187 КК України.
Суд першої інстанції під час вирішення питання доцільності продовження тримання обвинувачених під вартою, вважав, що продовжують існувати ризики переховування від суду, незаконного впливу на потерпілого, свідків та вчинення іншого кримінального правопорушення, які не зменшилися, тому дійшов висновку, що лише запобіжний захід у виді тримання під вартою може забезпечити виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків та постановив ухвалу про продовження кожному з обвинувачених запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів.
З такими висновками суду погоджується і колегія суддів, оскільки судом об`єктивно були досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.
В частині доводів сторони захисту щодо зміни запобіжного заходу кожному з обвинувачених з тримання під вартою на більш м`який суддійшов висновку, що стороною захисту не доведено наявності підстав для зміни такого запобіжного заходу на більш м`який, оскільки не спростовано існування в кримінальному провадженні ризиків, визначених ч. 1 ст. 177 КПК України.
Що стосується висновку суду про високу ймовірність існування ризиків втечі і незаконного впливу на потерпілого, свідків, які не зменшилися від часу обрання обвинуваченим запобіжного заходу у виді тримання під вартою, то колегія суддів враховує наступне.
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини ризик втечі обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення в справі «Панченко проти Росії»).
В контексті п. 3 ст. 5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ у п.60 рішення у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч.1 ст.177 КПК України.
На питання про те, чи є розумним строк тримання під вартою, не можна відповісти абстрактно. Визначати, чи розумно й надалі залишати обвинуваченого під вартою, необхідно на підставі особливостей кожної конкретної справи. Подовження строку тримання під вартою в певній справі може бути виправданим лише тоді, коли наявні конкретні ознаки того, що вимога громадських інтересів важить більше попри презумпцію невинуватості, ніж правило поваги до особистої свободи (рішення у справі «W. проти Швейцарії»). Передусім національні судові органи мають забезпечити, щоб у будь-якому конкретному випадку досудове тримання обвинуваченої особи під вартою не перевищувало розумного строку. З цією метою вони повинні вивчити всі факти «за» і «проти» наявності справжньої вимоги громадських інтересів, яка, попри належну повагу до принципу презумпції невинуватості, виправдовувала б відступ від правила поваги до особистої свободи, та викласти їх у своєму рішенні щодо відхилення клопотання про звільнення (п.152 рішення ЄСПЛ у справі «Лабіта проти Італії»).
Із матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 та ОСОБА_15 обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень різного ступеню тяжкості, зокрема, перші троє у вчиненні двох особливо тяжких злочинів. При цьому заслуговують на увагу і мотиви, якими керувалися обвинувачені відповідно до пред`явленого обвинувачення. Такі обставини, на думку колегії суддів, можуть спонукати обвинуваченихпереховуватися від суду.
Дані про особи кожного з обвинувачених, наявність місця проживання та роботи на території України, сім`ї, дітей, тобто наявність сталих соціальних зв`язків - не спростовують правильність висновків про існування ризику переховуватися від суду,як і не слугувало запобіжником вчинення злочинів у даному кримінальному провадженні.
Потерпілі, свідки у кримінальному провадженні, показання яких суд має сприймати безпосередньо, ще не допитувалися. З огляду на положення ч. 4 ст. 95 КПК України ризик впливу на свідків, потерпілого існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом. Отже продовжує існувати ризик незаконного впливу на потерпілого, свідків у цьому кримінальному провадженні, що, в свою чергу, доводить обґрунтованість висновку суду про те, що ймовірність реалізації цього ризику, а також ризику втечі не зменшилася на даний час.
При цьому колегія суддів зауважує, що з переходом на стадію судового провадження ризик незаконного впливу на свідків та потерпілого лише актуалізується, оскільки у результаті ознайомлення з матеріалами кримінального провадження обвинуваченим стає відомо про всіх осіб, які допитувалися у даному кримінальному провадженні, та зміст наданих ними показань.
З огляду на встановлені обставини, колегія суддів вважає, що обґрунтованим є і висновок суду першої інстанції про наявність ризиків перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення, про що свідчать ті обставини, що: ОСОБА_7 раніше судимий за ч. 2 ст. 345 КК України та притягнутий до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 296 КК України; Дріді Мохамед Рамі раніше притягувався до кримінальної відповідальності за корисливий злочин, передбачений ч. 1 ст. 185 КК України; ОСОБА_10 раніше судимий за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України, притягнутий до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 296 КК України.
За наведених підстав, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що виключно запобіжний захід у виді тримання під вартою, принаймні на цій стадії розгляду, зможе забезпечити виконання обвинуваченими покладених на них процесуальних обов`язків.
Із судового рішення також вбачається, що керуючись вимогами ч. 4 ст. 183 КПК України, суд не визначив розмір застави обвинуваченим і такий висновок суду з огляду на фактичні обставини особливо тяжких кримінальних правопорушень ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б давали підстави для скасування оскаржуваного судового рішення, колегією суддів не встановлено.
Щодо посилань захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_9 на те, що обвинувачені ОСОБА_7 , Дріді Сейфеддін, Дріді Мохамед Рамі у випадку застосування щодо них запобіжного заходу у виді застави мають намір спрямувати її на підтримку ЗСУ, то вони є неприйнятними, оскільки одне лише бажання обвинувачених безповоротно передати можливу визначену суму застави на користь ЗСУ, з урахуванням всіх чинників у провадженні - не є підставою для зміни запобіжного заходу на більш м`який.
Таким чином колегія суддів доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою і вмотивованою, отже не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг захисників.
Керуючись ст.ст. 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 30 вересня 2022 року, якою обвинуваченим ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_14 продовжений запобіжний захід у виді тримання під вартою до 28 листопада 2022 року включно - залишити без змін, а апеляційні скарги захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 без задоволення.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

С У Д Д І:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4