КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 754/3932/20 Провадження № 11-кп/824/1105/2022 Головуючий в суді першої інстанції: ОСОБА_1 Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 липня 2022 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 ,
секретарів судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0006346 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Шалі Чеченської Республіки Російської Федерації, громадянина Російської Федерації, без встановленого постійного місця проживання на території України,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України,

за участю прокурорів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисників ОСОБА_11 ,
ОСОБА_12 ,
ОСОБА_13 ,
перекладача Мохамеда ОСОБА_14

В С Т А Н О В И Л А :

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати, кримінальне провадження № 0006346 закрити у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_7 в суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Вироком Деснянського районного суду міста Києва від 24 травня 2021 року, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України та призначене покарання у виді чотирьох років позбавлення волі.
Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_7 ухвалено обраховувати з моменту його фактичного затримання з 01 вересня 2019 року.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_7 у строк відбуття покарання термін його попереднього ув`язнення з 01 вересня 2019 до 05 вересня 2020 року включно із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Вироком скасовано арешт на мобільний телефон марки «Bravis» IMEI: НОМЕР_1 , чорного кольору, накладений ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду міста Києва від 04 вересня 2019 року.
Також вироком вирішене питання щодо речових доказів та стягнення процесуальних витрат.

За доводами апеляційної скарги захисник не погоджується із вироком суду першої інстанції.
Захисник звертає увагу на те, що 02 вересня 2019 року ОСОБА_7 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України та 04 вересня 2019 року до нього було застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою із визначенням застави у розмірі 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, яку того ж дня було внесено ОСОБА_15 .
В той же час, 06 вересня 2019 року ОСОБА_7 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 14, ч. 1 ст. 258 КК України та протиправно затримано в порядку ст. 208 КПК України, оскільки це кримінальне провадження було зареєстроване, як готування до вчинення злочину в той час, як п. 1 ч. 1 ст. 208 КПК України дозволяє затримання лише у випадку вчинення злочину або замаху на його вчинення.
Як зазначає апелянт, ці кримінальні провадження були об`єднані в одне за № 0006346 де також було розглянуто клопотання сторони обвинувачення та змінено запобіжний захід ОСОБА_7 на тримання під вартою без визначення розміру застави.
В подальшому, а саме 25 жовтня 2019 року кримінальне провадження в частині обвинувачення за ст. 258 КК України було закрите, оскільки жодних доказів готування до вчинення терористичного акту не було, таким чином, як вказує захисник, обставини, які були підставою для зміни запобіжного заходу відпали з моменту закриття кримінального провадження в цій частині, однак незважаючи на це, ОСОБА_7 неодноразово було продовжено дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою із визначенням значно більшого розміру застави, аніж попередньо встановлений ухвалою слідчого судді від 04 вересня 2019 року.
Захисник вказує, що 13 серпня 2020 року ухвалою Деснянського районного суду міста Києва було продовжено дію застосованого до ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою та визначено розмір застави 40прожиткових мінімумів для працездатних осіб, яку 03 вересня 2020 року ним було внесено та в той же день о 17 год. 20 хв. ОСОБА_7 вийшов з ДУ «Київський слідчий ізолятор», однак негайно був затриманий працівниками СБ України, на нього одягнули кайданки, поклали на землю та під час затримання нанесли йому тілесні ушкодження, в той час коли він не чинив опору.
Апелянт звертає увагу на те, що підставою для затримання ОСОБА_7 був лист Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва НП України № ІР/12037/19/С93/2442/ТЕ3/R1/1 від 03 вересня 2020 року, в той же час у клопотанні про застосування екстрадиційного арешту перший заступник керівника Київської місцевої прокуратури ОСОБА_16 зазначає, що 11 січня 2020 року з Офісу Генерального прокурора надійшов запит Генеральної прокуратури Російської Федерації про видачу громадянина цієї держави ОСОБА_7 , для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 208 КК РФ, з дорученням про проведення екстрадиційної перевірки обставин, що можуть перешкоджати його видачі.
Цей запит, як зазначає захисник, датований 27 грудня 2019 року, а інкримінований ОСОБА_7 злочин був вчинений у 2015 році, отже, як вважає захисник, є незрозумілим чому не проводилась екстрадиційна перевірка Офісом Генерального прокурора та Київською місцевою прокуратурою з моменту отримання цього запиту.
Також апелянт вказує на те, що у наведеному запиті відсутні дані про інкриміновані ОСОБА_7 кримінальні правопорушення, час та місце їх вчинення, їх юридична кваліфікація та посилання на відповідні правові положення, що суперечить вимогам Європейської конвенції про видачу правопорушників від 13 грудня 1957 року.
Поряд з цим захисник звертає увагу на те, що висновки суду, викладені у вироку, не відповідають фактичним обставинам справи.
Зокрема, апелянт вважає, що посилання суду у вироку на дані, що містяться у постанові про уточнення анкетних даних від 24 грудня 2019 року, як на доказ винуватості ОСОБА_7 є необґрунтованим, оскільки даний доказ не підтверджує вину обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Також захисник вказує, що протокол огляду місця події від 01 вересня 2019 року та фото таблиці до нього є недопустимим доказом, оскільки першочерговий огляд сумки чорного кольору та її вмісту було проведено працівниками вибухотехнічної служби, без участі слідчо-оперативної групи, обвинуваченого ОСОБА_7 та понятих.
Крім того, апелянт звертає увагу на те, що, як вбачається із протоколу огляду місця події від 01 вересня 2019 року та фототаблиці до нього сумку із наявними у ній предметами було вилучено не з рук ОСОБА_7 , а на ділянці місцевості навпроти магазину «Новус» на узбіччі проїзної частини на ґрунтовій поверхні вкритої травою.
При цьому, захисник також вказує на те, що на предметах, які містились у сумці чорного кольору відсутні відбитки пальців рук ОСОБА_7 .
Таким чином, як вважає апелянт, оскільки протокол огляду місця події від 01 вересня 2019 року та фото таблиці до нього є недопустимим доказом, то усі похідні від нього докази також є недопустимими.
Щодо наявного в матеріалах справи протоколу огляду від 03 жовтня 2019 року, доданої до нього фототаблиції та постанови про визнання речових доказів та приєднання їх до матеріалів кримінального провадження від 03 жовтня 2019 року, то захисник звертає увагу на те, що під час досудового розслідування сторона обвинувачення не зверталась до слідчого судді із клопотанням про надання тимчасового доступу до речей та документів, тому суд не міг посилатись у вироку на такі докази як на допустимі.
У вироку, як зазначає апелянт, суд посилається як на доказ винуватості ОСОБА_7 , на протокол слідчого експерименту від 17 жовтня 2019 року та на постанову про визнання речових доказів та приєднання до матеріалів кримінального провадження від 17 жовтня 2019 року, однак суд залишив поза увагою показання свідка ОСОБА_17 за участю якого і був проведений слідчий експеримент та який категорично заперечив факт причетності ОСОБА_7 до інкримінованого йому кримінального правопорушення та показав, що проведений слідчий експеримент за його участі не відповідає дійсності та проведений під тиском поліції.
Так, за фактом тиску на свідка ОСОБА_17 , на підставі ухвали Деснянського районного суду міста Києва були внесені відомості до ЄРДР, однак досудове розслідування проведено належним чином не було, оскільки уповноваженими особами ДБР не було допитано ані ОСОБА_17 ані ОСОБА_7 та незважаючи на це суд ставиться критично до показань свідка та обвинуваченого, але приймає до уваги, як допустимий доказ, слідчий експеримент за участю ОСОБА_17 .
Також захисник вважає, що суд у вироку повинен був віднестись критично до показань свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , оскільки вони є працівниками поліції, а тому є зацікавленими особами.
При цьому, апелянт звертає увагу, що свідки ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та ОСОБА_22 підтвердили той факт, що чорна сумка не знаходилась у руках ОСОБА_7 .
Щодо показань свідків ОСОБА_23 та ОСОБА_24 , то апелянт вважає що вони нічого не підтверджують та не спростовують.
Також захисник зазначає, що з урахуванням висновку Київської медичної частини щодо стану здоров`я ОСОБА_7 , останній за станом здоров`я не міг бігти та тікати від поліцейського.

Поряд з цим, апелянт вважає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку із неповнотою судового розгляду, оскільки під час судового засідання не було досліджено та оглянуто речових доказів. а саме: пістолет з маркуванням «4 mmFlober XDMATCH H294114 9x19»; патрони у кількості 38 штук; уніфікований запал дистанційної дії УЗРГМ-2 з маркуванням на важелі, у вигляді 81 УЗРГМ-2 583; дві осколкові гранати пострілу ВОГ-17, які містять вибухову речовину А-ІХ-1, 2 магазини сірого кольору, 2 предмети схожі на патрони, гільзи, рюкзак чорного кольору, змив з руків`я пістолета, змиви стяжок, фрагменти об`єктів; дві пари шнурків чорного та сірого кольору; 5 стяжок білого кольору, балаклаву зеленого кольору.
Таким чином, захисник зазначає, що надані стороною обвинувачення докази, викликають сумніви, тому суд не може покласти їх в основу обвинувального вироку.

Судом першої інстанції встановлено, ОСОБА_7 у невстановлений час та місці, незаконно придбав у невстановленої особи придатний для стрільби пістолет з маркуванням «4 mm Flober XD MATCH H294114 9x19», патрони у кількості 38 штук, а також уніфікований запал дистанційної дії УЗРГМ-2 з маркуванням на важелі, у вигляді - 81 УЗРГМ-2583, дві осколкові гранати пострілу ВОГ-17 та став незаконно зберігати при собі, без передбаченого законом дозволу.
В подальшому, 01 вересня 2019 року приблизно об 11 годині 00 хвилин ОСОБА_7 , перебуваючи разом із особою на ім`я Ібрагім поряд з магазином «Фуршет», розташованого по вул. Братиславській, 14-А в м. Києві, тримаючи в руках рюкзак чорного кольору, у якому знаходились пістолет з маркуванням «4 mm Flober XD MATCH H294114 9x19», патрони у кількості 38 штук, а також уніфікований запал дистанційної дії УЗРГМ-2 з маркуванням на важелі, у вигляді - 81 УЗРГМ-2583, дві осколкові гранати пострілу ВОГ-17, зустрівся з ОСОБА_17 , з яким в подальшому поїхали на автомобілі марки «LEXUS», з номерним знаком НОМЕР_2 , номер НОМЕР_3 , до станції метро «Лісова» у м. Києві.
Того ж дня, 01 вересня 2019 року приблизно о 13 годині 00 хвилин під час руху на автомобілі «LEXUS», з номерним знаком НОМЕР_2 , водієм транспортного засобу ОСОБА_17 , з порушенням Правил дорожнього руху, без увімкнення сигналу повороту, було здійснено маневр поворот праворуч з пр. Броварського на вул. Попудренка в м. Києва, через що автомобіль був зупинений працівниками поліції УПП ДПП у м. Києві, які здійснювали патрулювання Деснянського району м. Києва.
Після цього, при перевірці документів, що посвідчують особу ОСОБА_7 здійснив спробу втечі з місця зупинки транспортного засобу на вул. Попудренка в сторону супермаркету «Новус», розташованого за адресою: м. Київ, вул. Попудренка, 18, де був затриманий під час переслідування працівниками правоохоронних органів.
В результаті проведення огляду вмісту рюкзака, з яким ОСОБА_7 намагався втекти від працівників поліції та який на час переслідування та затримання знаходився у нього в руках, було виявлено та вилучено:

- пістолет з маркуванням «4 mm Flober XD MATCH H294114 9x19», придатний до стрільби, відноситься до нарізної вогнепальної зброї;
- патрони у кількості 38 штук, придатні до стрільби, відносяться до боєприпасів до нарізної вогнепальної зброї;
- уніфікований запал дистанційної дії УЗРГМ-2 з маркуванням на важелі, у вигляді - 81 УЗРГМ-2583, який відповідно до інформаційних джерел споряджений вибуховими речовинами: ініціюючою вибуховою речовиною - ТНРС і азид свинцю, бризантною вибуховою речовиною - ТЕН або гексоген або тетрил, та який у конструктивному поєднанні з осколковою гранатою пострілу ВОГ-17 з маркуванням на донній частині у вигляді 1-77; Д-С, придатні до вибуху та будуть утворювати саморобний вибуховий пристрій типу ручна граната;
- дві осколкові гранати пострілу ВОГ-17, які містять вибухову речовину А-ІХ-1.
Вищевказану вогнепальну зброю, бойові припаси та вибухові речовини, ОСОБА_7 незаконно придбав, зберігав та носив без передбаченого законом дозволу.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_7 та його захисники підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, прокурор щодо задоволення апеляційної скарги заперечував.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 не підлягає задоволеннюз огляду на таке.

Відповідно до приписів ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
За вимогами апеляційної скарги захисник просить скасувати обвинувальний вирок, ухвалений щодо ОСОБА_7 та закрити провадження у зв`язку із не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати
Захисник вважає, що наявні в матеріалах докази, на які суд посилається у вироку та які досліджені судом, є неналежними та недопустимими доказами, оскільки частина з них отримана з порушенням вимог КПК України, а інші докази жодним чином не доводять причетність ОСОБА_7 до інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.
Отже, захисник фактично вважає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, а досліджені ним докази невірно оцінені як такі, що підтверджують вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення.
З огляду на це суд апеляційної інстанції, відповідно до приписів ст. 23 КПК України, повинен безпосередньо дослідити докази, які, як вважає апелянт, невірно оцінені судом, та у разі необхідності дати їм іншу оцінку.
Без дослідження доказів апеляційний суд позбавлений можливості закрити провадження у справі у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримати.
Такий висновок колегії суддів узгоджується зі сталою практикою Верховного Суду, викладеною у судових рішеннях у справах № 382/1058/15-к від 19 березня 2019 року, № 301/2285/16-к від 16 січня 2020 року, № 481/227/18 від 24 листопада 2020 року.
В той же час під час апеляційного перегляду справи стороною захисту було зазначено про недоцільність дослідження доказів, наведених у клопотанні, що міститься в прохальній частині апеляційної скарги.
При цьому будь-яких інших клопотань про дослідження доказів під час апеляційного розгляду стороною захисту заявлено не було.
В той же час, відповідно до принципу диспозитивності, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень.
Наведений принцип викладений також у ч. 3 ст. 404 КПК України, відповідно до якої суд апеляційної інстанції у передбачених цією нормою закону випадках може та повинен дослідити обставини та докази. Проте таке дослідження відбувається за клопотанням учасників кримінального провадження.
З огляду на позицію сторони захисту колегія суддів позбавлена можливості перевірити обґрунтованість апеляційної скарги шляхом повторного дослідження доказів, а тому погоджується з висновком суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, а саме у незаконному придбанні, зберіганні та носінні вогнепальної зброї, бойових припасів та вибухових речовин, без передбаченого законом дозволу.
Відповідно до вироку, в ньому суд першої інстанції повно, всебічно і об`єктивно дослідив фактичні обставини кримінального провадження на підставі досліджених доказів, дав їм оцінку як з точки зору належності, допустимості та достовірності, так і в сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку та ухвалив законне рішення про визнання ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.
Колегія суддів зазначає, що наведені в апеляційній скарзі доводи були фактично предметом дослідження судом першої інстанції, оскільки на них ґрунтувалась позиція сторони захисту.
Рішення суду про призначення ОСОБА_7 покарання у виді чотирьох років позбавлення волі відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України та є достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.
За обставин, встановлених під час апеляційного розгляду, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції прийняте законне та обґрунтоване рішення, а тому апеляційна скарга захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Деснянського районного суду міста Києва від 24 травня 2021 року, яким ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4