УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2022 року
м. Київ
справа № 463/3993/20
провадження № 51-924 ск 22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 11 лютого

2022 року щодо останнього,

встановив:
Вироком Личаківського районного суду м. Львова від 01 листопада 2021 року

ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат пов`язаних із залученням експертів.
Цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про відшкодування шкоди залишено без розгляду.
Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 17 листопада 2021 року клопотання адвоката ОСОБА_4 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 про розподіл судових витрат у кримінальному провадженні задоволено та постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 21600 гривень.
Цією ж ухвалою клопотання представника потерпілого ОСОБА_7 в інтересах потерпілого ОСОБА_6 про розподіл процесуальних витрат у кримінальному провадженні задоволено та постановлено стягнути з ОСОБА_5 на користь

ОСОБА_6 процесуальні витрати (витрати на професійну правничу допомогу) у розмірі 4995 гривень.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 11 лютого 2022 року відмовлено у задоволенні апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 .
Апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 задоволено частково, скасовано ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 17 листопада 2021 року щодо вирішення судових витрат.
Клопотання представника потерпілого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 про розподіл судових витрат у кримінальному провадженні задоволено, вирок Личаківського районного суду м. Львова від 01 листопада 2021 року змінено, стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 процесуальні витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4995 гривень. В решті вирок суду залишено без змін.
За вироком суду ОСОБА_5 визнаний винуватим у тому, що він 20 січня 2020 року, близько 10 год 50 хв., керуючи технічно справним транспортним засобом

«CITROEN NEMO», р. н. НОМЕР_1 , та рухаючись по вул. Тракт Глинянський поблизу будинку № 64 в м. Львові у напрямку с. Підбірці Пустомитівського району Львівської області, порушив п. 12.1 Правил дорожнього руху України, а саме під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, при наближенні до проїзної частини дороги, що має заокруглення вправо відносно його руху, не маючи завад технічного характеру не справився із керуванням, що призвело до виїзду його автомобіля на зустрічну смугу руху, де в цей час йому назустріч (в напрямку вулиці Личаківська) рухався транспортний засіб «FORD FIESTA», р.н. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_6 , який не зміг зреагувати на вказаний автомобіль, після чого відбулося зіткнення, в результаті водій автомобіля «FORD FIESTA» ОСОБА_6 та його пасажири ОСОБА_8 та ОСОБА_9 отримали тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості кожен.
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати оскаржувану ухвалу і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. В обґрунтування вказує, що апеляційним судом безпідставно скасовано ухвалу місцевого суду про розподіл судових витрат прийняту після постановлення обвинувального вироку. При цьому, судом не враховано висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду по справах № 462/6473/16-ц та № 598/1781/17. Стверджує, що КПК України не врегульовано питання розподілу судових витрат за наслідками розгляду цивільного позову, а тому у цій частині мають застосуватися положення ЦПК України. Зазначає, що апеляційним судом безпідставно відмовлено у стягненні з потерпілого на користь засудженого витрат на правову допомогу та стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 витрати на правову допомогу у розмірі 4995 гривень.
Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.
Згідно ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Зі змісту положень ч. 2 ст. 418, ст. 419 КПК України вбачається, що судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу. В ухвалі суду апеляційної інстанції, окрім іншого, мають бути зазначені узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою та викладені докази, що спростовують її доводи.
Переглядаючи вирок та ухвалу місцевого суду у межах доводів поданих апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримався.
Висновки судів про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, правильність кваліфікації його дій та призначення покарання в касаційній скарзі не оспорюються, а тому в силу положень ст. 433 КПК України оскаржувана ухвала в цій частині не перевіряється.
Предметом касаційного розгляду за цією касаційною скаргою є виключно питання розподілу процесуальних витрат, а саме витрат на правову допомогу.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 118 КПК України процесуальні витрати складаються із витрат на правову допомогу.
За приписами ст. 120 КПК України витрати, пов`язані з оплатою допомоги захисника, несе підозрюваний, обвинувачений, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті. Витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача та юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, юридична особа, щодо якої здійснюється провадження.

Разом з цим, статтею 124 КПК України регламентовано питання розподілу процесуальних витрат, якою перебачено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати. За відсутності в обвинуваченого коштів, достатніх для відшкодування зазначених витрат, вони компенсуються потерпілому за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом для компенсації шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Зі змісту наведеної правової норми слідує, що умовами стягнення із обвинуваченого на користь потерпілого процесуальних витрат є: 1) постановлення обвинувального вироку; 2) документальне підтвердження потерпілим понесених процесуальних витрат.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат.
Таким чином, при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу, як одного із видів процесуальних витрат у кримінальному провадженні, суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для застосування норм ЦПК України, та обґрунтовано керувався при вирішенні цього питання приписами ст. 124 КПК України.
Наведена позиція узгоджується із правовим висновком викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі

№ 462/6473/16-ц, відповідно до якого ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання, зокрема, про те, на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі (пункт 13 частини першої статті 368 КПК України). Питання про розподіл процесуальних витрат за результатами судового розгляду у кримінальному провадженні вирішується, у тій справі, в якій вони були понесені, за правилами КПК України. Якщо це питання не було вирішене судом, сторони кримінального провадження, свідок, експерт, спеціаліст і перекладач мають можливість оскаржити в цій частині ухвалене у справі судове рішення в апеляційному та касаційному порядку. А тому такі витрати не можуть бути стягнуті з обвинуваченого за позовом, поданим за правилами цивільного судочинства.

Безпідставним є доводи касаційної скарги щодо незаконного скасування апеляційним судом ухвали місцевого суду від 17 листопада 2021 року про розподіл процесуальних витрат.
Згідно із ст. 126 КПК України суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою.
Разом з цим, згідно правового висновку викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 598/1781/17 КПК України не обмежує процесуальну форму вирішення питання щодо розподілу процесуальних витрат, у тому числі витрат на правову допомогу, виключно обвинувальним вироком. Суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті, у тому числі й в ухвалі про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності. Вирішення питання про розподіл процесуальних витрат полягає у висновку суду про стягнення або відмову у стягненні певної грошової суми, яка є процесуальними витратами у розумінні КПК України. Залишення клопотання учасника провадження про розподіл процесуальних витрат без розгляду не є вирішенням судом питання про розподіл процесуальних витрат. Це питання може вирішити відповідно до положень ч. 5 ст. 534 КПК України суд, який виніс рішення без вирішення питання про розподіл процесуальних витрат.

Так, апеляційний суд встановив, що судом першої інстанції після ухвалення вироку та до набрання ним законної сили, постановлено окрему ухвалу про розподіл процесуальних витрат, яка не є судовим рішенням яким завершувався розгляд кримінального провадження по суті, та дійшов правильного висновку про її скасування, як такої, що постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
З урахуванням наведеного, у колегії суддів відсутні підстави вважати, що судом апеляційної інстанції не враховано висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду по справах № 462/6473/16-ц та № 598/1781/17, а тому доводи касаційної скарги в цій частині є безпідставними.
Колегія суддів погоджується із висновками апеляційного суду щодо розподілу витрат на правову допомогу з огляду на таке.
Як слідує із матеріалів касаційного провадження та копії оскаржуваної ухвали, відповідно до ч. 1 ст. 120, ч. 1 ст. 124 КПК України, судом відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_4 про стягнення з потерпілого на користь обвинуваченого понесених ним витрат на правову допомогу. Таке рішення апеляційного суду є вірним та відповідає вимогам КПК України.
Разом з цим судом апеляційної інстанції встановлено, що місцевим судом щодо ОСОБА_5 поставлено обвинувальний вирок, при цьому даний вирок було оскаржено представником потерпілого з приводу розподілу процесуальних витрат (стягнення витрат на правову допомогу), та документально підтверджено понесені потерпілим ОСОБА_6 витрати на правову допомогу на суму 4995 грн, тому враховуючи правову позицію викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, ухвалено правильне рішення про зміну вироку та стягнення із обвинуваченого ОСОБА_5 на користь потерпілого процесуальних витрат на правову допомогу у вказаному розмірі.
Судове рішення в цій частині відповідає вимогам КПК України, а тому доводи касаційної скарги щодо безпідставного стягнення з засудженого на користь потерпілого витрат на правову допомогу є неспроможними.
З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 11 лютого 2022 року щодо останнього.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3