Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

14 червня 2022 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

захисника адвоката ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції з Волинським апеляційним судом та Нововолинським міським судом Волинської області кримінальне провадження №0000208 щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, за апеляційною скаргою прокурора, який брав участь в суді першої інстанції, на вирок Іваничівського районного суду Волинської області від 15 грудня 2020 року, -

ВСТАНОВИЛА:
Вироком Іваничівського районного суду Волинської області від 15 грудня 2020 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, і призначено покарання п`ять років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням іспитовим строком в три роки та покладенням обов`язків, передбачених п. 1, 2 ст. 76 КК України.

Судом вирішено питання щодо речових доказів у справі.

Як визнав доведеним суд, ОСОБА_7 05 вересня 2020 року біля 12 год. 30 хв, знаходячись в приміщенні літньої кухні домогосподарства за адресою АДРЕСА_2 , під час спільного розпивання спиртних напоїв, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин між ним та ОСОБА_8 , умисно завдав останньому удари ножем по тілу, заподіявши тяжке тілесне ушкодження.

У поданій апеляційній скарзі прокурор, який брав участь в суді першої інстанції, не заперечуючи доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненому кримінальному правопорушенні та правильності кваліфікації його дій, вважає вирок незаконним у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Зазначає, що судом залишено поза увагою тяжкість вчиненого злочину, характер поранень та особу самого ОСОБА_7 , поведінка якого, на думку апелянта, не вказує на готовність до самокерованої поведінки.

Просить вирок Іваничівського районного суду Волинської області від 15.12.2020 року скасувати, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі. В решті вирок суду залишити без зміни.

В запереченні на апеляційну скаргу захисник-адвокат ОСОБА_6 просить вирок суду залишити без зміни, як законний та вмотивований, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення. В обґрунтування своїх доводів покликається на те, що судом першої інстанції при призначенні покарання належним чином враховано положення статті 65 КК України і викладено мотиви прийнятого рішення, яке відповідає вимогам закону.

Іншими учасниками судового розгляду вирок в апеляційному порядку не оскаржено.

Потерпілий ОСОБА_8 належним чином повідомлений про день і час розгляду поданої прокурором апеляційної скарги, подав апеляційному суду заяву, згідно якої просить розглянути апеляційну скаргу, яку не підтримує, у його відсутності, вирок суду просить залишити без змін, а скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора на підтримання поданої апеляційної скарги, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_6 щодо законності вироку і залишення його без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши викладене в апеляційній скарзі прокурора, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за вказаних у вироку обставин підтверджується сукупністю зібраних у провадженні доказів, які за згодою учасників судового провадження, відповідно до положень ст. 349 КПК України, не досліджувалися, і яким дана правильна юридична оцінка, що не оспорюється ніким з учасників судового розгляду.

Із змісту апеляційної скарги прокурора вбачається, що апелянт фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання, яке, на його думку, не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Поряд з цим, прокурором стверджено, що матеріали кримінального провадження не містять негативних характеризуючих даних щодо ОСОБА_7 , який повністю визнав свою вину у вчиненому, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину та повністю добровільно відшкодував заподіяну матеріальну шкоду потерпілому, котрий не має жодних претензій матеріального і морального характеру і просив не позбавляти волі ОСОБА_7 .

Відповідно до ст.ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи із вказаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 та від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справах про призначення судом більш м`якого покарання.

Так, у рішенні № 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив: Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі Довженко проти України) зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття особа обвинуваченого вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття особа винного.

Термін явно несправедливе покарання означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності від 23 грудня 2005 року № 12, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При призначенні ОСОБА_7 покарання суд, як видно з вироку, врахував тяжкість вчиненого ним злочину, дані про особу винного, який позитивно характеризується за місцем проживання, на його утриманні перебуває мати похилого віку, за якою він здійснює догляд, на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, позицію потерпілого, обставини, що пом`якшують покарання щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, обставину, що обтяжує покарання, і призначив ОСОБА_7 за скоєне передбачене законом покарання - п`ять років позбавлення волі,

Таке покарання, на переконання колегії суддів, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення нових злочинів, і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети покарання.

Відповідно до вимог ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Згідно положень ст. 75 КК України, звільнення від відбування покарання можливе лише тоді, коли суд дійде висновку про виправлення засудженого без відбування покарання за наявності цілого комплексу обставин, що помякшують покарання.

З вироку слідує, що зваживши на обставини, які пом`якшують покарання щире каяття ОСОБА_7 та активне сприяння розкриттю злочину, позитивну характеристику особи обвинуваченого, котрий в добровільному порядку відшкодував шкоду потерпілому, позицію потерпілого, який просив не позбавляти волі обвинуваченого з врахуванням його поведінки після вчиненого злочину, а також другорядну роль кари, як мети покарання, суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, та на підставі ст. 75 КК України звільнив його від відбування покарання з випробуванням іспитовим строком в три роки, який є достатнім для того, щоб засуджений в умовах здійснення контролю за його поведінкою довів своє виправлення.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_7 підтвердив свою винність у вчиненому злочині, з приводу чого щиро кається, жалкує про вчинене та просить вибачення у потерпілої сторони, зазначивши при цьому, що шкода на лікування сплачена ним в добровільному порядку.

Судом встановлено, що з 05.09.2020 року ОСОБА_7 , який доглядає хвору матір похилого віку і сам має незадовільний стан здоров`я, що підтверджується наявними у провадженні доказами, жодних злочинів не вчиняв, до адміністративної відповідальності не притягувався, з моменту ухвалення вироку понад півтора року перебуває під цілодобовим домашнім арештом, умов якого не порушував, і даних фактів не заперечує прокурор, що, на думку колегії суддів, свідчить про його належну поведінку, усвідомлення скоєного та бажання довести своє виправлення і в умовах здійснення за ним контролю з боку органів пробації.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система (пункти 34-35).

При цьому враховується і практика Європейського Суду з прав людини, як джерело права, викладена в рішеннях від 09.06.2005 року та 16.10.2008 року Бакланов та Ізмайлов проти Росії, де Європейський Суд з прав людини зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним, а для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити особистий надмірний тягар для особи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає вирок законним та обґрунтованим і підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404-405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:
Вирок Іваничівського районного суду Волинської області від 15 грудня 2020 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена учасниками судового провадження в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення повного тексту ухвали.

С У Д Д І :
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3