Справа № 461/5409/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/439/22 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2022 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження про обвинувачення

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова Львівської області, раніше не судимого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,-
у вчиненні кримінального проступку, передбачених ч. 1 ст. 125 КК України,-

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_9

за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Галицького районного суду м. Львова від 21 лютого 2022 року, -

встановила:

вироком Галицького районного суду м. Львова від 21 лютого 2022 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального поступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначено йому покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в дохід держави (850 гривень).

Вирішено питання з речовими доказами.

Згідно вироку, обвинувачений ОСОБА_6 , 06 червня 2021 року приблизно о 18.30 год., перебуваючи поблизу Генерального консульства Республіки Польща в м.Львові, що по вулиці Івана Франка, 108 у м.Львові на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин з ОСОБА_9 , умисно наніс потерпілому три удари кулаками обох рук в ділянку лівого ока та виличної ділянки зліва, від яких ОСОБА_9 впав спиною на автомобіль, згідно висновку експерта отримав тілесні ушкодження легкого ступеня тяжкості , зокрема, синець в ділянці лівого ока, синець та рану у виличній ділянці зліва, синець та садно в ділянці лівого ліктьового суглобу, синець у правій підлопатковій ділянці, чим вчинив кримінальний проступок, передбачений ч. 1 ст. 125 КК України.

На вирок суду обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу в якій просить, оскаржуваний вирок скасувати та винести виправдувальний вирок.

В обґрунтування вказує, що його з потерпілим конфлікт був спровокований потерпілим і мав на меті захистити свою дівчину ОСОБА_10 та товариша ОСОБА_11 яким явно загрожувала небезпека від потерпілого і його товариша ОСОБА_12 .

Зазначає, що прогулюючись з ОСОБА_10 , ОСОБА_13 та ще однією дівчиною на самокатах - він проїхав вперед на значну відстань. В цей час ОСОБА_13 переходив з двома дівчатами дорогу по пішохідному переходу. Йому водій проїжджаючого автомобіля зробив зауваження в нецензурній формі, як йому стало відомо пізніше, на що ОСОБА_13 відповів завали і після чого автомобіль різко зупинився та з нього вибіг один мужчина і почав шарпанину з ОСОБА_13 і згодом відразу вибіг другий чоловік з автомобіля який в руках мав якийсь металевий предмет схожий на ніж та побіг до ОСОБА_11 , до місця конфлікту. Біля місця конфлікту поруч стояла його дівчина з подругою і він злякався за них адже ОСОБА_13 фізично слабкий і був один, а на нього нападали два чоловіки і один з них з ножем. Тоді він вирішив втрутитись в конфлікт з метою його припинення і побіг до них та відштовхнув чоловіка з ножем, який не встиг добігти до ОСОБА_11 з дівчатами завдяки йому та відразу вдарив іншого чоловіка, як згодом стало відомо ОСОБА_14 , який в той момент шарпав ОСОБА_11 , і якби він не втрутився наніс би йому тілесні пошкодження. Всього конфлікт тривав біля 10-15 сек., і є відеозапис з камер зовнішнього спостереження.

Наголошує, що жодного умислу нанести комусь тілесні ушкодження він не мав а лише мав намір припинили конфлікт і відвернути неминуче нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_13 із застосуванням ножа, а можливо і дівчатам. Тому вважає свої дії, такими, що підпадають під ознаки необхідної оборони, а відтак за такі він повинен бути звільнений від кримінальної відповідальності.

Заслухавши доповідь судді, виступ обвинуваченого та захисника на підтримку поданої апеляційної скарги, прокурора та потерпілого, які заперечили апеляційну скаргу, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, при обставинах викладених у вироку, ґрунтується на зібраних у встановленому порядку та досліджених у судовому засіданні доказах.

Так, вина обвинуваченого ОСОБА_6 підтверджується покладеними в основу вироку наданими у судовому засіданні в суді першої інстанції показами потерпілого ОСОБА_9 , який пояснив, що 06.06.2021 перебував в автомобілі «Шкода Фабія», за кермом якого знаходився ОСОБА_15 , вони їхали забирати товариша. Коли пропускали пішоходів на пішоходному переході поблизу консульства Республіки Польща, то почули нецензурні слова від пішохода ОСОБА_16 , тому вирішили зупинитись. Він (потерпілий) та його знайомий ОСОБА_12 вийши з авто, щоб з`ясувати у Криворучка чому він так себе поводить. Несподівано до них підбіг обвинувачений ОСОБА_6 і штовхнув ОСОБА_12 у спину, внаслідок чого той впав. На запитання, що він робить, ОСОБА_6 наніс ОСОБА_9 удари в обличчя та штовхнув його на автомобіль, такі останнім підтримано і в суді апеляційної інстанції.

Даними протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 06.06.2021 року, згідно якого потерпілий ОСОБА_9 повідомив, що невідома особа 06.06.2021, приблизно о 18:30 год. по АДРЕСА_2 умисно нанесла йому тілесні ушкодження, вдаривши його декільк разів кулаками в область голови.
Даними протоколу огляду предмету від 24.06.2021 року, а саме DVD-R диску з відеозаписом про подію, яка відбулась 06.06.2021 року, на якому збережений відеофайл, наданий ЛКП «Муніципальна варта» центр безпеки міста з камер зовнішнього відеоспостереження, розташованої по вул. Івана Франка, 108 у м.Львові, з якого вбачається як ОСОБА_6 наносить три удари в обличчя потерпілого ОСОБА_9 , внаслідок яких останній падає спиною на припаркований біля в`їзду у консульство автомобіль Шкода Фабія.

Даними протоколу демонстрації відеозйомки за участю потерпілого від 24.06.2021, згідно якого потерпілий ОСОБА_9 повідомив, що впізнає на відео себе та особу ОСОБА_17 як такого, що 06.06.2021 року близько 18.35 год по АДРЕСА_2 умисно спричинив потерпілому тілесні ушкодження.

Висновком експерта судовомедичної експертизи №657 від 14.06.2021, з якого вбачається, що в ОСОБА_9 виявлено синець в ділянці лівого ока, синець та рану у виличній ділянці, синець та садно в ділянці лівого ліктьового суглобу, синець у правій підлопатковій ділянці, які відносяться до легкого ступеня тяжкості. Синці та рана на обличчі могли виникнути від удару кулаком, а тілесні ушкодження на лівій руці та спині при падінні потерпілого на автомобіль 06.06.2021.

Показами свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_12 , ОСОБА_19 , ОСОБА_16 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 .
На переконання колегії суддів, суд першої інстанції всебічно, повно й неупереджено дослідив усі обставини справи в їх сукупності й відповідно до ст. 94 КПК України дав оцінку наведеним доказам, визнавши їх належними, допустимими, достовірними, а в сукупності достатніми для ухвалення обвинувального вироку.
Щодо доводів наведених в апеляційній скарзі про те, що обвинувачений ОСОБА_6 вважає свої дії, такими, що підпадають під ознаки необхідної оборони, то колегія суддів, звертає увагу на наступне.
Частиною першою статті 36 КК України передбачено, що необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про необхідну оборону» N 1 від 26.04.2002, вказано, що закріплене ст. 36 Кримінального кодексу України право кожного на необхідну оборону від суспільно небезпечного посягання є важливою гарантією реалізації конституційних положень про непорушність прав та свобод людини і громадянина, про невід`ємне право кожної людини на життя, недоторканність її житла й майна, а також забезпечує умови для захисту суспільних інтересів та інтересів держави.

У п. 2 вказаної вище Постанови зазначено, що при з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема, спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну. Суди повинні з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалася, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.

До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, спрямованість, мета і межі вчинення дій особою, яка захищається, де шкода, завдана особі, яка здійснює посягання, має відповідати суспільній небезпечності посягання та обстановці захисту. Право на необхідну оборону виникає з моменту створення особою, яка здійснює посягання, реальної небезпеки заподіяння істотної шкоди охоронюваним суспільним відносинам (життю і здоров`ю), і діє до припинення таких дій і усвідомлення (реальної можливості усвідомити) особою, яка здійснює захист, факту остаточного припинення особою, яка посягає, суспільно небезпечних дій.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що слід критично оцінювати доводи апелянта про те, що обвинувачений діяв у стані необхідної оборони, підстав ставити під сумнів правильність висновків суду першої інстанції щодо кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч. 1 ст.125 КК України апеляційний суд не вбачає

З урахуванням наведеного колегія суддів визнає правильним висновок суду першої інстанції, який дослідивши та проаналізувавши зібрані по справі докази, дійшов висновку про те, що про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, відтак викладені в апеляційній скарзі доводи про те, що вирок суду першої інстанціїє незаконним, безпідставним, оскільки такий не відповідає вимогам закону, матеріалам даного кримінального провадження, а тому підлягає скасуванню, не бере до уваги як безпідставні.
У ході судового розгляду суд першої інстанції з`ясував усі обставини, які мали істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення. На виконання вимог ст. 370 КПК України судом у вироку наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як вбачається з матеріалів справи, орган досудового розслідування і суд першої інстанції дослідили у справі всі ті обставини, які могли мати значення для прийняття рішення, а тому наведені обвинуваченим в апеляційній скарзі доводи про те, що висунуте йому обвинувачення не відповідає фактичним обставинам справи є необґрунтованими.
Суд першої інстанції при ухваленні вироку щодо обвинуваченого ОСОБА_6 виконав вимоги ст. 374 КПК України, яка передбачає обов`язок суду у мотивувальній частині вироку обґрунтувати прийняте ним рішення із наведенням відповідних підстав.
Таким чином доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді справи, у зв`язку з чим такі до задоволення не підлягають.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою й приходить до висновку, що судом вірно кваліфіковано дії обвинуваченого ОСОБА_6 , а призначене обвинуваченому покарання, вважає необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
При перевірці справи колегія суддів не виявила допущених істотних порушень кримінально-процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які тягнули б за собою скасування вироку.
Вирок суду постановлений з дотриманням вимог глави 29 КПК України, є законним, обґрунтованим та вмотивованим і підстав для його скасування немає.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

вирок Галицького районного суду м. Львова від 21 лютого 2022 року стосовно ОСОБА_6 за ч.1 ст. 125 КК Українизалишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції в трьохмісячний термін з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4