Справа № 638/1507/18
Провадження №1-кп/638/212/22
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2022 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретарів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань Дзержинського районного суду м.Харкова кримінальне провадження №0000229 від 14.01.2018 року стосовно:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Харкова, українця, громадянина України, не одруженого, зі слів працює неофіційно, із середньо-спеціальною освітою, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого:

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення - проступку, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, -

встановив:

13 січня 2018 року, точний час в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_7 , переслідуючи мету незаконного придбання та зберігання психотропних речовин, без мети збуту придбав у невстановленої в ході досудового розслідування особи особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено «МДМА», для особистого вживання, без мети збуту, попередньо домовившись із продавцем через безкоштовний кросплатформенний месенджер «Telegram» отримати психотропну речовину у визначеному продавцем місці біля будинку №53-Б по проспекту Перемоги у місті Харкові. Цього ж дня, о 14 годині 05 хвилин ОСОБА_7 , знаходячись за адресою: м.Харків, вул.Цезаря Кюї, 25, був зупинений співробітниками поліції. Під час огляду у ОСОБА_7 в нижній білизні було виявлено та вилучено вісім таблеток, з яких сім таблеток біло-оранжевого та одна таблетка жовто-червоного кольорів, згідно висновку судової експертизи матеріалів, речовин і виробів за експертною спеціальністю 8.6 «Дослідження наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів» Харківського НДЕКЦ МВС України №226 від 29.01.2018 року таблетки біло-оранжевого (масою 3,5094 г.), жовто-червоного (масою 0,4978г.)кольорів, містить у своєму складі особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено «МДМА», маса якої в перерахунку на масу представленої речовини становить 1,2459г.; 0,1562г., загальна маса складає 1,4021 грав, яку він незаконно придбав та зберігав без мети збуту, для особистого вживання.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 свою вину в пред`явленому йому обвинуваченні визнав повністю, щиро покаявся у скоєному правопорушенні, погодився з кваліфікацією вчиненого ним діяння та щодо обставин вчинення кримінального правопорушення пояснив як зазначено вище, що у 2018 році взимку придбав та зберігав при собі психотропну речовину для власного вживання.

Винність обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому проступку ніким не оспорюється. Інші докази згідно ч.3 ст.349 КПК України було визнано недоцільним досліджувати в судовому засіданні щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, крім матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого. При цьому судом з`ясовано, чи правильно учасники судового розгляду розуміють зміст цих обставин, чи добровільною та істинною є їх позиція, а також їм роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини в апеляційному порядку.

Суд вважає доведеною винність ОСОБА_7 у незаконному придбанні та зберіганні психотропних речовин без мети збуту та кваліфікує його дії за ч.1 ст.309 КК України.
Вирішуючи питання про вид та розмір покарання суд враховує характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого правопорушення, який відповідно до ст.12 КК України є проступком, відомості про особу винного, наявність обставини, яка пом`якшує та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_7 , є щире каяття. При цьому матеріали провадження не містять та не доведено в судовому засіданні активного сприяння обвинуваченим розкриттю правопорушення.
Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_7 , судом не встановлено.
З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 раніше не судимий, не одружений, зі слів працевлаштований не офіційно, за місцем проживання характеризується посередньо, на диспансерному (профілактичному) обліку в КНП ХОР «Обласний наркологічний диспансер» не перебуває; впродовж останніх п`яти років за медичною допомогою до КНП «Харківський міський психоневрологічний диспансер №16» не звертався, згідно досудової доповіді Основ`янського районного відділу філії ДУ «Центр Пробації» в Харківській області ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб оцінюється як середній.

Відповідно до вимог ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, а згідно з ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Обвинуваченому суд призначає покарання необхідне і достатнє для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Вирішуючи питання про вид та міру покарання обвинуваченому, суд враховує фактичні обставини кримінального провадження, ступінь тяжкості та суспільну небезпеку вчиненого правопорушення, суб`єктивне ставлення обвинуваченого до скоєного та його поведінку після вчинення проступку, соціальну характеристику особи: її вік, стан здоров`я, соціальне становище, наявність обставини, що пом`якшує покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання, та зваживши на всі фактори в їх сукупності і взаємозв`язку, приходить до висновку про призначення покарання у межах санкції інкримінованої статті у виді штрафу.
Водночас, суд зазначає, що згідно з приписами ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Відповідно до ст.58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Означена норма Основного закону України визначає загальне правило прямої дії законів та інших нормативно-правових актів у часі, а також заборону їх зворотної дії, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують саме відповідальність особи (тобто йдеться про злочинність та караність діяння).
Питання дії закону про кримінальну відповідальність у часі врегульовано також статтями 4 та 5 Кримінального кодексу України, положення яких доповнюють одне одного і мають тлумачитися та застосовуватися в їх взаємозв`язку.
Згідно з ч.2 ст.4 Кримінального кодексу України кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.
Відповідно до приписів ч.1 ст.5 Кримінального кодексу України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.
Закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи (ч. 3 ст. 5 Кримінального кодексу України).
Суд враховує, що 01.07.2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» від 22.11.2018 року № 2617-VIII.
Вказаним Законом внесені зміни до ч.1 ст.309 Кримінального кодексу України, згідно з якими незаконне виробництво, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення чи пересилання наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів без мети збуту - карається штрафом від однієї тисячі до трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до п`яти років.
Натомість, на момент вчинення обвинуваченим кримінального проступку, ч. 1 ст. 309 Кримінального кодексу України передбачала, що незаконне виробництво, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення чи пересилання наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів без мети збуту - карається штрафом від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до трьох років, або позбавленням волі на той самий строк.
Виходячи з вищевказаних приписів чинного законодавства та враховуючи те, що санкцією ч.1 ст.309 Кримінального кодексу України в редакції, яка діяла на час вчинення ОСОБА_7 кримінального проступку (2018 рік), передбачалось покарання у виді штрафу від 50 до 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а з 1 липня 2020 року, після внесення змін Законом № 2617-VIII від 22.11.2018 - від однієї тисячі до трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд застосовує положення ч. 1 ст. 309 Кримінального кодексу України в редакції, чинній на час вчинення обвинуваченим кримінального проступку.
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися, як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.
Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 року, «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 року, «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 року).
Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається, як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».
Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його, як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають, як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх забезпечення.
Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.
При цьому також суд враховує, що відповідно до ст.50 КК України покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого та у відповідності до ч.2 ст.50 КК України має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.
При призначенні покарання обвинуваченому суд керується також положенням п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 23.10.2003 року, згідно якого суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Відповідно до ст.6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є складовою частиною загальнонаціонального законодавства України.
Щодо строків звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності, передбачених ст.49 КК України, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.44 КК України особа, яка вчинила злочин, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених КК України.
У відповідності до п.2 ч.1 ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки, у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі.
При цьому у відповідності до ч.2 вказаної статті визначено, що перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання, а з часу вчинення кримінального проступку п`ять років.
З матеріалів судового провадження вбачається, що ухвалою суду від 25.10.2021 року ОСОБА_7 оголошено у розшук, зупинено провадження у кримінальному провадженні. 19.01.2022 року розшук припинено, судове провадження відновлено.

Оскільки встановлено факт умисного ухилення особи від суду у період з 25 жовтня 2021 року по 19 січня 2022 року, то строк давності для звільнення її від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст.309 КК згідно з вимогами ч. 2 ст. 49 КК (у редакції Закону № 2617-VIII від 22 листопада 2018 року) становить 5 років із часу вчинення інкримінованого кримінального проступку (з 13 січня 2018 року), а тому відсутні підстави для звільнення обвинуваченого від відповідальності за ст.49 КК України.

Процесуальні витрати, які пов`язані із залученням експерта під час здійснення досудового розслідування підлягають стягненню з обвинуваченого на користь держави.
Долю речових доказів суд вирішує на підставі ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 100, 370, 371, 373, 374 КПК України, суд,-

ухвалив:

ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення - проступку, передбаченого ч.1 ст.309 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу на користь держави у розмірі 50 (п`ятидесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень
Стягнути з ОСОБА_7 на користь держави 2002,00 грн. на відшкодування процесуальних витрат за проведення судової експертизи №226 від 29.01.2018 року.

Речовий доказ полімерний пакет з биркою «…до висновку експерта №226 від 29.01.2018», в якому знаходиться вісім таблеток, які в своєму складі містять особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено «МДМА» в перерахунку на масу наданої речовини становить 1,4021 грам - знищити.
Речовий доказ мобільний телефон «iPhone 5» в корпусі чорного кольору залишити законному володільцю.
Вирок може бути оскаржений до Полтавського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом 30 днів з дня його проголошення.

Головуючий суддя: ОСОБА_1