Дата документу 08.09.2022 Справа № 336/2281/15-к
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/291/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №336/2281/15-кСуддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.115 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2022 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Заводського районного суду м.Запоріжжя від 25 березня 2020 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку с.Мала Білозерка Василівського району Запорізької області, зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 ,

виправдано за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, у зв`язку з недоведеністю її винуватості,

ВСТАНОВИЛА
Відповідно до обвинувального акта, ОСОБА_8 обвинувачувалася у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин.

29 вересня 2014 року приблизно о 13-30 годині ОСОБА_8 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на кухні вказаної квартири, спільно з раніше їй знайомими ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , вживала спиртні напої. Під час спільного вживання спиртних напоїв ОСОБА_8 , перебуваючи в коридорі квартири за зазначеною адресою почала конфліктувати з ОСОБА_9 та штовхати його обома руками в область грудної клітини, намагаючись виштовхати з приміщення своєї квартири. В процесі виниклого конфлікту та розмови на підвищених тонах, що супроводжувалась взаємним штовханням один одного, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 перейшли до кімнати вказаної квартири, де ОСОБА_10 , з метою усунення конфліктної ситуації, вирішив розборонити їх та зайшов до зазначеної кімнати, де помітив, як ОСОБА_9 обома руками душив ОСОБА_8 за горло, у зв`язку з чим він обхватив ОСОБА_9 руками за плечі та відтягнув його від ОСОБА_8 . Після цього, ОСОБА_9 наніс два удари кулаком правої руки в область голови ОСОБА_10 , а останній у свою чергу наніс ОСОБА_9 не менше двох ударів в область голови. В результаті виниклого конфлікту між ОСОБА_10 та ОСОБА_9 в коридорі квартири виникла бійка.

В цей час ОСОБА_8 вказаного дня та у вказаний час, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин до ОСОБА_9 , з метою його вбивства, вибігла з коридору на кухню де взяла ніж та повернулася до коридору, де нанесла ОСОБА_9 наявним у неї ножем не менше двох ударів в область спини. Після чого ОСОБА_9 , повернувшись через правий бік, відштовхнув ОСОБА_8 рукою та направився до ОСОБА_10 , який в цей час перейшов до кімнати квартири.

В подальшому між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 продовжилася бійка в кімнаті, в ході якої вони наносили один одному удари кулаками рук по тілу, в результаті чого останні опинилися на підлозі кімнати, де ОСОБА_9 , який схилившись над ОСОБА_10 , наносив останньому удари в область голови, в цей час ОСОБА_8 нанесла наявним у неї в руках ножем не менше трьох ударів в область спини.

Своїми умисними діями ОСОБА_8 спричинила потерпілому ОСОБА_9 тілесні ушкодження, а саме: колото-різану рану з пошкодженням правої легені, на задній поверхні грудної клітини справа, по задній під паховій лінії; проникаючу, колото-різану рану з пошкодженням правої легені на задній поверхні грудної клітини справа; проникаючу, колото-різану рану, з пошкодженням селезінки на задній поверхні грудної клітини зліва; проникаючу, колото-різану рану з пошкодженням правої легені на правій боковій поверхні грудної клітини; проникаючу, колото-різану рану, з пошкодженням печінки на правій боковій поверхні тулуба, які являються тяжкими тілесними ушкодженнями, що є небезпечними для життя, знаходяться в прямому, закономірному, причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті.

Після нанесення зазначених ударів ножем, ОСОБА_8 , тримаючи ніж в правій руці, почала ховати його за своєю спиною, оскільки ОСОБА_9 намагався вихопити ніж у неї з рук. Спостерігаючи за вказаними подіями, ОСОБА_10 взяв з правого кута при вході в кімнату дерев`яну биту та з метою придушення його опору, наніс не менше чотирьох ударів в область голови потерпілого.

Після отримання вказаних тілесних ушкоджень ОСОБА_9 впав на підлогу, ОСОБА_8 , з метою доведення злочину до кінця, бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді смерті ОСОБА_9 , сіла зверху на нього та хаотично нанесла множинну кількість ударів потерпілому наявним у неї в руці ножем по різним частинам тіла.

Тим самим ОСОБА_8 спричинила ОСОБА_9 чисельну кількість тілесних ушкоджень, а саме: садна, синці та крововиливи тулубу та кінцівок, які являються легкими тілесними ушкодженнями; дві рубані рани в тім`яно-потиличну область голови; чотирнадцять рублених ран в тім`яно-потиличну область справа, із захватом вушної раковини та навколо вушної області; шість рубаних ран в щочно-виличній області справа; три колото-різані поверхневі рани на задній поверхні правого плеча, в верхній третині; колото-різану рану на задній поверхні грудної клітини справ по лінії лопатки; дві колото-різані, поверхневі рани на правій боковій поверхні грудної клітини; колото-різану, поверхневу рану на задній поверхні грудної клітини справа; дві колото-різані, поверхневі рани на правій боковій поверхні грудної клітини; колото різану поверхневу рану на передній поверхні грудної клітини справа; дві колото-різані, поверхневі рани в правій поперековій області; дві колото-різані, поверхневі рани на рівні крила правої підвздовшної кістки; дві різані рани на тильній поверхні перших фаланг другого та третього пальців правої кисті, які являються легкими тілесними ушкодженнями, що викликають короткочасний розлад здоров`я на строк понад 6 діб, проте, не більше, ніж 21 день; повні поперечні переломи 3-6 ребер справа по середньо-ключичні лінії, які являються тілесними ушкодженнями середньої тяжкості, що не є небезпечними для життя, проте викликають тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 день; забиту веретеноподібну рану в лобно-тім`яній області зліва; забиту дугоподібну рану в лобно-тім`яній області зліва; забиту косовертикальну, веретеноподібну рану в правій скроневій області; сім забитих ран в лобній області справа; забиту рану на рівні правої брови; забиту, косовертикальну рану на верхньому повіці правого ока; дві забиті поверхневі рани на шкірі верхньої губи справа; забиту рану на підборідді; багато-уламковий перелом кісток склепіння черепа; повний поперечний перелом нижньощелепної кістки на рівні перших зубів, які являються тяжкими тілесними ушкодженнями, що є небезпечними для життя.

Вказані дії обвинуваченої ОСОБА_8 прокурором були кваліфіковані за ч.1 ст.115 КК, як вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Вироком суду ОСОБА_8 виправдано за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК, у зв`язку з недоведеністю її винуватості.

В апеляційній скарзі прокурор просив вирок скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_8 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК та призначити їй покарання у виді 10 років позбавлення волі. Свої вимоги мотивував тим, що суд надав неналежну оцінку протоколу слідчого експерименту від 20.03.2015 року та відеозапису до нього, під час якого ОСОБА_8 детально розповіла та показала як вона вчинила кримінальне правопорушення. Продемонстровані під час проведення слідчого експерименту обвинуваченою ОСОБА_8 тілесні ушкодження повністю співпадають з тими, що були виявлені на тілі потерпілого під час проведеного огляду трупу, з висновком експерта № 3642 від 30 вересня 2014 року, а також з показаннями експерта ОСОБА_11 . Крім того, суд необґрунтовано визнав недопустимим доказом протокол слідчого експерименту від 12.02.2015 року та відеозапис до нього, проведений за участі підозрюваного ОСОБА_10 , пославшись на те, що його показання неможливо дослідити безпосередньо в суді. Проте проведена слідча дія являється слідчим експериментом, проведеним за участю особи, матеріали відносно якого виділені у окреме провадження, а не його допитом, тому протокол слідчого експерименту від 12.02.2015 року та відеозапис до нього являються належними та допустимими доказами по справі. Суд у вироку послався на недоведеність органом досудового розслідування мотиву застосування обвинуваченою ножа. Проте обвинувачена під час надання показань у судовому засіданні повідомила, що взяла кухонний ніж з метою залякати ОСОБА_9 та зупинити його протиправні дії відносно особи, щодо якого матеріали виділені у окреме провадження. Також, при ухвалені вироку судом не надано оцінку показанням обвинуваченої ОСОБА_8 щодо заподіяння нанесених потерпілому тілесних ушкоджень під час бійки у коридорі. Крім того, суд на підставі ч.7 ст.97 КПК визнав недопустимим доказом показання свідка ОСОБА_12 , який обіймав посаду начальника слідчого відділення, хоча його показання узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_13 , яка пояснила, що ОСОБА_10 повідомляв їй про те, що він наносив удари потерпілому лише руками та битою. Тобто показання вказаних осіб узгоджуються з відомостями, отриманими під час проведення слідчого експерименту за участю особи, відносно якого матеріали виділені у окреме провадження, з приводу нанесення саме ОСОБА_8 ножем усіх тілесних ушкоджень потерпілому. Також судом не надано належної оцінки такому доказу як звукозапис щодо повідомлення ОСОБА_8 про вчинений нею злочину та стенограму до нього, хоча при цьому суд приймає до уваги показання обвинуваченої про те, що вона дійсно подзвонила у міліцію та повідомила про злочин, але на той момент перебувала у стані алкогольного сп`яніння, не хотіла залишатися на одинці з трупом ОСОБА_9 , не усвідомлюючи, що сталося, вважала себе причетною до його смерті. Проте такі висновки спростовуються актом судово-психіатричного експерта №597 від 22 жовтня 2014 року відповідно до якого ОСОБА_8 у період вчинення інкримінованого їй правопорушення ознак тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності не виявила, а знаходилась у стані простого алкогольного сп`яніння, тому вона могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Тобто, ОСОБА_8 на час вчинення нею вбивства ОСОБА_9 чітко усвідомлювала, що вона робить та розуміла наслідки свого вчинку. Однак, суд вважав, що обвинувачена надавала оператору «102» в умовах незабезпечення її відповідними процесуальними гарантіями проти самовикриття, хоча повідомлення про злочин вона здійснила у присутності свого адвоката.

Також прокурор просив повторно дослідити під час апеляційного розгляду докази, зазначені ним в апеляційній скарзі.

Крім того, до вказаної апеляційної скарги заступником керівника Запорізької обласної прокуратури внесено доповнення, доводи і вимоги якого є аналогічними за змістом тим, що зазначені в апеляційній скарзі. При цьому, як підстави для скасування вироку, додатково зазначені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та незастосування закону, який підлягав застосуванню, а саме ч.1 ст.115 КК.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію прокурора, яка повністю підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягала на її задоволенні; обвинувачену та її захисника, які заперечили проти скарги та просили вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.370 КПК як обвинувальний, так і виправдувальний вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Як зазначено у ст.374 КПК, у мотивувальній частині виправдувального вироку зазначається формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом доведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, із яких суд відкидає докази обвинувачення.

Відповідно до ст.94 КПК суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Проте, на переконання колегії суддів, оскаржуваний у даній справі виправдувальний вирок зазначеним вимогам закону не відповідає з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, визнаючи ОСОБА_8 невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.115 КК, виходив з того, що вина обвинуваченої не доведена стороною обвинувачення.

Зокрема суд першої інстанції визнав недопустимим доказом протокол слідчого експерименту від 12.02.2015 року за участю особи, щодо якої матеріали виділені в окреме провадження. При цьому суд виходив з того, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку ст.225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судове рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них. З урахуванням того, що обвинувачена як під час досудового розслідування, так і в процесі розгляду справи в суді не мала можливості допитати особу, стосовно якої матеріали виділені в окреме провадження, заперечити її показання як свідка обвинувачення, суд першої інстанції дійшов висновку, що прийняття судом до уваги протоколу зазначеного слідчого експерименту як доказу порушує право обвинуваченої на захист та межує з несправедливістю, що не є сумісним з гарантіями, передбаченими ст.6 Конвенції.

Разом з тим, визнаючи недопустимим доказом зазначений протокол слідчого експерименту, суд першої інстанції не врахував, що згідно з положеннями ч.2 ст.84 КПК процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

З наведеного вбачається, що показання та документи - це різні джерела доказів, тобто відсутність показань свідка як допустимого доказу не виключає наявності як доказів документів, а відкидання цього доказу на підставах, зазначених у вироку, не ґрунтується на положеннях кримінального процесуального кодексу та є немотивованим.

Зазначена позиція викладена у постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду від 17 січня 2019 року (постанова №752/1780/14-к провадження №51-3155км18).

Крім цього у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 вересня 2020 року (справа №740/3597/17, провадження №51-6070кмо19), також зазначено, що приписи ч.4 ст.95 КПК про те, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано в порядку, передбаченому ст.225 цього Кодексу, мають застосовуватися лише до відомостей, що відповідають ознакам показань як самостійного процесуального джерела доказів згідно зі ст.95 КПК. Показання необхідно розмежовувати з іншим самостійним процесуальним джерелом доказів - протоколом слідчого експерименту. Заперечення обвинуваченим у судовому засіданні відомостей, які слідчий, прокурор перевіряв або уточнював за його участю під час слідчого експерименту, не може автоматично свідчити про недопустимість як доказу протоколу слідчого експерименту. Легітимна мета слідчого експерименту за участю підозрюваного, обвинуваченого досягається дотриманням встановленого порядку його проведення, забезпеченням реалізації прав особи як процесуальних гарантій справедливого судового розгляду та кримінального провадження в цілому. Проведення слідчого експерименту у формі, що не містить ознак відтворення дій, обстановки, обставин події, проведення дослідів чи випробувань, а посвідчує виключно проголошення підозрюваним зізнання у вчиненні кримінального правопорушення з метою його процесуального закріплення, належить розцінювати як допит, що не має в суді доказового значення з огляду на зміст ч.4 ст.95 КПК.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.86 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Також, згідно зі ст.87 КПК недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Таким чином, кримінальним процесуальним законом передбачено лише дві виключні умови, за яких доказ може бути визнаний недопустимим: отримання доказу в невстановленому КПК порядку та отримання доказу внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Проте всупереч вищезазначених положень судом першої інстанції не було надано належної оцінки протоколу слідчого експерименту за участю ОСОБА_10 та належним чином не мотивовано судового рішення в тому числі у частині того, чи мали місце під час проведення цієї слідчої дії істотні порушення норм закону або ж чи було його отримано внаслідок істотного порушення прав і свобод людини.

Також, приймаючи рішення про виправдання обвинуваченої ОСОБА_8 , суд першої інстанції не звернув увагу на узгодженість показань, наданих свідком ОСОБА_13 , та відомостей, отриманих під час проведеного слідчого експерименту за участю особи, стосовно якої матеріали виділені в окреме провадження, щодо заподіяння усіх ножових тілесних ушкоджень потерпілому саме ОСОБА_8 .

Крім того, колегія суддів вважає, що суд не надав належної оцінки і такому доказу, як звукозапис повідомлення ОСОБА_8 про вчинений нею злочин зі стенограмою до нього. При цьому суд не звернув уваги на те, що повідомлення про злочин ОСОБА_8 надавала оператору «102» у присутності адвоката і в подальшому під час судового слідства не заперечувала цього. Також не зважив суд і на ту обставину, що за висновками судово-психіатричної експертизи ОСОБА_8 хронічними захворюваннями не страждала і не страждає. У період вчинення інкримінованого їй правопорушення ознак тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності не виявляла, а перебувала у стані простого алкогольного сп`яніння.

Окрім цього, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції не надав належної оцінки і іншим доказам, дослідженим у судовому засіданні, які могли істотно вплинути на висновки суду щодо винуватості ОСОБА_8 , зокрема:

- показанням у судовому засіданні самої ОСОБА_8 про те, що вона взяла кухонний ніж з метою залякати ОСОБА_9 та зупинити його протиправні дії стосовно особи, щодо якої матеріали виділені в окреме провадження;

- висновку судово-медичної експертизи №3642 від 30 вересня 2014 року, згідно з яким причиною смерті ОСОБА_9 стала сполучена травма голови й тулуба: тупа відкрита черепно-мозкова травма у вигляді забитих ран, переломів кісток склепіння черепа, крововиливів під м`які оболонки мозку, часткове руйнування мозку у правій тім`яній ділянці мозку, що ускладнилася набряком та дислокацією головного мозку (п.1.1) - численні проникаючі колото-різані поранення тулуба з ушкодженням правої легені, селезінки й печінки, з накопиченням крові (700 мл) в правій плевральній та черевній порожнинах, що ускладнилися розвитком крововтрати (п.1.2). Вказані вище ушкодження, навіть кожне окремо, було цілком здатне призвести до смерті потерпілого. Згідно з п.2.3.1 висновку, провідну роль у розвитку крововтрати, яка зіграла більшу роль у настанні смерті потерпілого, слід віддати ушкодженням №44, №49-51, №55, які проникають у порожнини тіла та за ходом своїх ранових каналів ушкоджують внутрішні органи потерпілого: праву легеню, селезінку та печінку. Ці ушкодження мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, що є небезпечними для життя та знаходяться в прямому, закономірному, причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті потерпілого. Потерпілий був здатний здійснювати активні дії протягом часу - від кількох хвилин до кількох десятків хвилин після заподіяння йому ушкоджень, що знаходяться в причинно-наслідковому зв`язку із настанням смерті, за умови зберігання достатнього рівня свідомості;

- протоколу слідчого експерименту за участю обвинуваченої ОСОБА_8 , згідно з яким обвинувачена показала, що вона у коридорі своєї квартири завдала кілька ударів кухонним ножем потерпілому ОСОБА_9 у спину в той час, коли він боровся з особою, матеріали стосовно якої виділені в окреме провадження. Окрім того, під час слідчого експерименту обвинувачена показала, що вона завдала потерпілому декілька ударів кухонним ножем у спину, перебуваючи у кімнаті квартири, а також пояснила, що ніхто, окрім неї, не заподіював ОСОБА_9 тілесних ушкоджень саме ножем;

- показанням експерта ОСОБА_11 щодо роз`яснення висновку комісійної судово-медичної експертизи №23/к від 03 лютого 2015 року, який пояснив, що численні проникаючі колото-різані рани правої легені, селезінки та печінки у потерпілого ОСОБА_9 , окремо від інших тілесних ушкоджень, могли спричинити смерть вказаної особи. Також експерт пояснив, що численні проникаючі колото-різані поранення тулуба потерпілому міг заподіяти як чоловік, так і жінка;

- показанням свідка ОСОБА_13 про те, що ОСОБА_10 (особа, стосовно якої матеріали виділені в окреме провадження) повідомляв їй, що він наносив удари потерпілому лише руками та битою.

Відтак, на переконання колегії суддів, висновок суду про виправдання обвинуваченої ОСОБА_8 зроблено без належної оцінки наданих доказів, у зв`язку з чим вирок суду не відповідає вимогам ст.ст.370, 373 КПК.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку про те, що порушення вимог кримінального процесуального закону, допущені судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження, є такими, що істотно вплинули на обґрунтованість прийнятого рішення і тягнуть за собою скасування вироку суду.

Разом з тим, з огляду на те, що допущена судом необґрунтованість та незаконність судового рішення не можуть бути усунені під час апеляційного розгляду, вирок суду підлягає скасуванню з одночасним призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

При новому розгляді суду першої інстанції необхідно дослідити обставини кримінального провадження, оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, після чого ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення, виклавши його у належно мотивованому процесуальному документі згідно з вимогами закону.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Заводського районного суду м.Запоріжжя від 25 березня 2020 року щодо ОСОБА_8 в цій справі скасувати.

Призначити новий розгляд даного кримінального провадження у суді першої інстанції в іншому складі суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4