Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

29 серпня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0000319 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженки с. Старосілля Городищенського району Черкаської області,

громадянки України, що зареєстрована за адресою:

АДРЕСА_1 ,

без постійного місця проживання, не судимої,

яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України,

за апеляційною скаргою обвинуваченої на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 11 серпня 2022 року,

у с т а н о в и л а :

Дніпровським районним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_7 , яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 11.08.2022 ОСОБА_7 продовжено строк тримання під вартою на 60 днів по 09.10.2022 включно.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та змінити їй запобіжний захід на більш м`який з покладенням обов`язків.

Обґрунтовуючи свої вимоги, зазначає, що суд не дослідив та не мотивував в ухвалі необхідність застосування найбільш суворого запобіжного заходу. Так, прокурор мотивував наявність ризику переховуватись від суду виключно тяжкістю інкримінованого правопорушення, що суперечить практиці Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), а ризик незаконно впливати на потерпілого та свідків не мотивував, взагалі. Між тим, вона має зареєстроване місце проживання, де може проживати разом з двома неповнолітніми дітьми, що свідчить про наявність міцних соціальних зв`язків, і не має наміру переховуватися від суду, оскільки розуміє наслідки.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи обвинуваченої та захисника ОСОБА_6 , які підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити; доводи прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи ухвалу суду першої інстанції законною, обґрунтованою і вмотивованою; провівши судові дебати, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в її задоволенні належить відмовити, з таких підстав.

Згідно з ч.3 ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно з ч.2 ст.331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до вимог цих норм у сукупності з положеннями ст.199 КПК України підставами для продовження строку тримання під вартою є наявність раніше заявлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою, та неможливість завершення судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Вирішуючи питання доцільності продовження тримання ОСОБА_7 під вартою, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що існують ризики, передбачені ч.1 ст.177 КК України, а саме, можливість переховуватись від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення, і що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе їм запобігти.

Згідно з ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 цього Кодексу.

Судом першої інстанції вказані вимоги закону дотримано, викладені в ухвалі висновки є обґрунтованими і доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Відповідно до практики ЄСПЛ ризик втечі обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (справа Панченко проти Росії).

Ризик втечі не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку і може оцінюватись у світлі факторів, пов`язаних із характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (справа Бекчиєв проти Молдови).

Суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину проти життя та здоров`я, особу обвинуваченої, яка раніше не судима, незаміжня, не працює.

При цьому слід зважити і на тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченій у разі визнання її винуватою, у виді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років, відсутність у неї постійного місця проживання в м. Києві та джерела доходу.

Тому висновки суду з посиланням на практику ЄСПЛ в рішенні Харченко проти України в контексті того, що тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи, є вірними.

Всупереч твердженням в апеляційній скарзі суд не мотивував своє рішення наявністю ризику незаконного впливу на потерпілого та свідків.

Що стосується доводів обвинуваченої про наявність у неї зареєстрованого місця проживання та двох неповнолітніх дітей, якими вона намагається довести доцільність застосування до неї менш суворого запобіжного заходу, то вони є непереконливими, оскільки ОСОБА_7 за тією адресою, а також разом з дітьми не проживає.

Отже, ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою і вмотивованою, тому підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407, 4221 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 11 серпня 2022 року про продовження обвинуваченій ОСОБА_7 строку тримання під вартою залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3