ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 532/2478/19 Номер провадження 11-кп/814/99/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 січня 2022 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем з участю прокурора захисникаОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
обвинуваченої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава кримінальне провадження №0000639 за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_8 на вирок Кобеляцького районного суду Полтавської області від 18 вересня 2020 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Полтава, мешканка АДРЕСА_1 , громадянка України, з середньою освітою, незаміжня, студентка Полтавського національного педагогічного університету імені В.Г. Короленка, несудима,

визнана винуватою і засуджена за ч.2 ст.125 КК України на 200 годин громадських робіт.

Постановлено стягнути з обвинуваченої ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_9 3030 грн. майнової шкоди та 30000 грн. моральної шкоди.

Згідно з вироком, ОСОБА_8 визнана винуватою в тому, що вона 25 серпня 2019 року приблизно о 04 год., перебуваючи поблизу кафе-бару «Бордо» в смт. Білики Кобеляцького району Полтавської області, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, нанесла руками по обличчю та ногами по тілу потерпілої ОСОБА_9 не менше ніж три удари, заподіявши легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_8 просить скасувати вирок суду, а кримінальне провадження закрити.
При цьому зазначає про невідповідність обвинувального акта вимогам п.5 ч.1 ст.291 КПК України, оскільки в ньому викладена суть підозри, а не обвинувачення.
Вважає, що обвинувальний акт затверджений не уповноваженим прокурором та вказує про відсутність повноважень слідчих на здійснення досудового розслідування з огляду на те, що відповідні постанови про призначення прокурора та групи слідчих винесені з метою розслідування кримінального правопорушення, передбаченого ч.1, а не ч.2 ст.125 КК України.
Стверджує про порушення ст.290 КПК України, оскільки стороні захисту не були відкриті відповідні матеріали (висновок експерта №154 від 18 вересня 2019 року, витяг з ЄРДР, рапорти чергових, протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення), які були долучені судом першої інстанції за клопотанням прокурора в судовому засіданні 17 вересня 2020 року.
Стверджує про наявність суперечностей щодо місця перебування потерпілої під час отримання нею тілесних ушкоджень, а також щодо механізму нанесення їй тілесних ушкоджень.
Зазначає, що ініціатором конфлікту була потерпіла ОСОБА_9 , а її дії спрямовані лише на самозахист в межах необхідної оборони.
Звертає увагу на показання свідка ОСОБА_10 , яка повідомила, що нанесла потерпілій ОСОБА_9 декілька ударів ногами в тулуб, проте вказана обставина залишилась поза увагою місцевого суду.
Вважає недопустимим доказом протокол проведення слідчого експерименту з ОСОБА_8 , оскільки слідча дія проведена без захисника.
Стверджує про неякісне проведення досудового розслідування кримінального провадження за заявою ОСОБА_8 про нанесення їй тілесних ушкоджень потерпілою ОСОБА_9 .
Вказує, що слідчим не вилучено відеозаписи з нагрудних камер поліцейських, які виїжджали на місце події, не допитано медичного працівника та не зафіксовано шляхом фотографування наявні у потерпілої тілесні ушкодження.
Зазначає про відсутність причинно-наслідкового зв`язку між конфліктом, який виник між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , і тілесними ушкодженнями, виявленими у потерпілої.
Наголошує, що висновок експерта №154 суперечить даним МРТ, що свідчить про відсутність складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України.
Припускає, що наявна згідно з висновком МРТ травма могла утворитись в результаті падіння обвинуваченої та потерпілої.
Звертає увагу, що в судовому засіданні прокурор відмовився від допиту свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .
Заперечує проти задоволення цивільного позову, оскільки надані потерпілою фіскальні чеки не відповідають призначеному їй лікуванню.
Вказує про відсутність доказів на підтвердження заподіяної потерпілій моральної шкоди.
Інші учасники провадження вирок не оскаржили.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченої та її захисника на підтримання доводів апеляційної скарги, думку прокурора про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченої, перевіривши матеріали провадження, дослідивши докази, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до такого.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення за наведених у вироку обставин підтверджуються сукупністю достатніх, допустимих та належних доказів, зібраних у встановленому законом порядку і досліджених судом, яким надана належна оцінка.
Твердження в апеляційній скарзі про наявність суперечностей щодо місця перебування потерпілої під час отримання нею тілесних ушкоджень, а також щодо механізму нанесення їй тілесних ушкоджень є непереконливими та спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами.
Як вбачається з показань потерпілої ОСОБА_9 , які є стабільними, логічними та послідовними, 25 серпня 2019 року під час відпочинку в кафе «Бордо» в смт. Білики Кобеляцького району Полтавської області у неї виник конфлікт з обвинуваченою через ревнощі, під час якого ОСОБА_8 побила її руками та ногами в область обличчя і голови.
Внаслідок цього вона (потерпіла) впала на асфальт та втратила свідомість на декілька секунд, але ОСОБА_8 підняла її за волосся, нанесла ще кілька ударів та вдарила головою об асфальт.
Бійку припинили невідомі їй хлопці.
Такі показання потерпілої узгоджуються з висновком повторної комісійної судово-медичної експертизи №120, проведеної на підставі ухвали апеляційного суду з метою перевірки доводів сторони захисту щодо тяжкості тілесних ушкоджень та механізму їх отримання.
Відповідно до цього висновку, у ОСОБА_9 виявлено закриту черепно-мозкову травму струс головного мозку, перелом внутрішньої стінки лівої орбіти, синці лівого ока з явищами після травматичного кон`юнктивіту, а також синець лівої щоки, які в своїй сукупності відносяться до ушкоджень середнього ступеня тяжкості по критерію тривалого (більш ніж 21 день) розладу здоров`я.

Крім того, синець верхньої повіки правого ока та садно лівого колінного суглобу легкі тілесні ушкодження.
При цьому експерти встановили, що ушкодження на голові не могли утворитися при падінні з висоти власного зросту.
Також показання потерпілої підтверджуються показаннями в судовому засіданні свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які були безпосередніми очевидцями обставин кримінального правопорушення.
Більше того, на питання свідка ОСОБА_15 , ОСОБА_8 пояснювала, що вона побила ОСОБА_9 , щоб та не лізла до її хлопця.
Крім того, показання потерпілої та цих свідків перевірені під час слідчих експериментів та, відповідно до висновків судових експертиз, відповідають об`єктивним даним судово-медичної експертизи потерпілої.
При цьому, як вбачається з матеріалів провадження, слідчі експерименти, метою яких була перевірка і уточнення відомостей щодо механізму заподіяння тілесних ушкоджень потерпілій, проведені у відповідності з вимогами кримінального процесуального закону (ст.240 КПК України), а протоколи за їх результатами відповідають приписам ст.104 цього Кодексу.
Обставин, передбачених ст.87 КПК України, які б давали підстави визнати ці докази недопустимими, колегією суддів не встановлено.
Всупереч доводам апеляційної скарги, показання потерпілої і свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 не містять жодних суперечностей щодо місця вчинення кримінального правопорушення, а також щодо механізму нанесення ОСОБА_9 тілесних ушкоджень.
Наведені докази спростовують доводи апеляційної скарги про можливе отримання потерпілою тілесних ушкоджень від інших осіб.
Доводи про порушення права на захист обвинуваченої під час проведення слідчого експерименту є необґрунтованими, оскільки участь захисника у даному випадку є необов`язковою і жодних клопотань про його залучення ОСОБА_8 не заявляла. Водночас, протокол проведення слідчого експерименту з обвинуваченою суд визнав неналежним доказом.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_8 діяла в межах необхідної оборони, належним чином перевірені судом першої інстанції і не знайшли свого підтвердження.
При цьому колегія суддів враховує, що з огляду на встановлені обставини кримінального правопорушення, характер та ступінь тяжкості виявлених тілесних ушкоджень у потерпілої, заподіяна їй шкода вочевидь не може бути визнана співрозмірною не тільки з небезпечністю посягання на обвинувачену, а й з обстановкою захисту.
Адже, відповідно до ч.1 ст.36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Що стосується кваліфікації дій обвинуваченої за ч.2 ст.125 КК України, з огляду на висновки повторної комісійної судово-медичної експертизи, проведеної на підставі рішення апеляційного суду, яка виявила у потерпілої ушкодження середнього ступеня тяжкості, колегія суддів ураховує таке.
Відповідно до ст.337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
В свою чергу, приписами ч.1 ст.421 КПК України встановлено, що обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.
Враховуючи наведені норми закону, з огляду на те, що вирок оскаржений лише обвинуваченою, відсутні визначені законом підстави для застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення.
Твердження обвинуваченої про неякісне проведення досудового розслідування у іншому кримінальному провадженні, а саме за заявою ОСОБА_8 про нанесення їй тілесних ушкоджень потерпілою ОСОБА_9 , є неприйнятними з огляду на приписи ст.337 КПК України.
Всупереч доводам апеляційної скарги, обвинувальний акт у відповідності до вимог ст.291 КПК України складений слідчим, затверджений прокурором, містить відомості, передбачені ч.2 цієї статті Кодексу.
Обставини, які відповідно до частини першої статті 91 КПК України підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченої у його вчиненні, викладено чітко і конкретно.
Фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого кримінального правопорушення, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель кримінального правопорушення, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується ОСОБА_8 .
Наведені в обвинувальному акті фактичні дані в своїй сукупності дають повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.
Необґрунтованими є і посилання сторони захисту на відсутність повноважень прокурора і слідчих у даному кримінальному провадженні.
Як вбачається з матеріалів провадження, 25 серпня 2019 року на підставі заяви потерпілої ОСОБА_9 про нанесення їй ОСОБА_8 тілесних ушкоджень до ЄРДР за №0000639 були внесені відповідні відомості та Кобеляцьким ВП ГУ НП в Полтавській області розпочате досудове розслідування.
Цього ж дня постановою начальника слідчого відділу створено слідчу групу та визначено її склад, а постановою заступника керівника Кобеляцької місцевої прокуратури Полтавської області визначено прокурорів у даному провадженні.
Оскільки ці посадові особи у визначений процесуальним законом спосіб та на підставі відповідних постанов були належним чином уповноважені здійснювати процесуальне керівництво та досудове розслідування у кримінальному провадженні з внесенням таких відомостей до ЄРДР, доводи апеляційної скарги і в цій частині є неприйнятними.
Також стороні захисту з дотримання вимог ст.290 КПК України були відкриті всі докази, на які суд послався як на докази вини ОСОБА_8 , що підтверджується реєстром матеріалів досудового розслідування, відповідними розписками, які не містять жодних зауважень, а також журналом і технічним записом судового засідання.
Обґрунтовано місцевий суд прийшов до висновку, що показання свідка ОСОБА_10 подруги обвинуваченої, жодним чином не спростовують висновки про доведеність вини ОСОБА_8 .
Узгодженість показань потерпілої, свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 щодо обставин заподіяння тілесних ушкоджень обвинуваченою, наявність видимих тілесних ушкоджень в ОСОБА_9 після конфлікту з ОСОБА_8 , звернення потерпілої за медичною допомогою після вчинення кримінального правопорушення спростовують доводи сторони захисту про невинуватість ОСОБА_8 та неправильне встановлення обставин отримання потерпілою тілесних ушкоджень.
Доводи обвинуваченої про необхідність її виправдання, оскільки слідчим не вилучено відеозаписи з нагрудних камер поліцейських, не допитано медичного працівника та не зафіксовано шляхом фотографування наявні у потерпілої тілесні ушкодження, є непереконливими.
Адже суд безпосередньо сприймав під час судового засідання і оцінив не лише кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а і їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.
Покарання обвинуваченій призначене з дотриманням вимог ст.65 та ст.50 КК України, є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів і є справедливим.
При вирішенні питання про розмір відшкодування майнової та моральної шкоди, суд першої інстанції, всупереч доводам апеляційної скарги, правильно оцінив докази на обґрунтування позовних вимог, врахував конкретні обставини і наслідки вчиненого обвинуваченою кримінального правопорушення, встановив розмір майнової шкоди, характер і глибину моральних страждань потерпілої, інші негативні впливи внаслідок заподіяння ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, .
При вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції правильно виходив із засад розумності виваженості та справедливості та дійшов обґрунтованого висновку про стягнення зазначених у вироку сум, з чим погоджується і колегія суддів.
При цьому місцевий суд належним чином мотивував своє рішення.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б були підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.
Отже, апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 418 та 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Вирок Кобеляцького районного суду Полтавської області від 18 вересня 2020 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін, а її апеляційну скаргу - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4