Справа № 645/8419/13-к
Провадження № 1-кп/645/4/21
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 грудня 2021 року м. Харків
Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
секретаря судових засідань ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю сторін кримінального провадження:
прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
захисника обвинуваченого ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця Харківської області, м. Красноград, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 186 ч.2 КК України,
в с т а н о в и в:
ОСОБА_7 , 13.01.2013 року приблизно о 22 год. 25 хв., маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, усвідомлюючи протиправність своїх дій та бажаючи чинити саме таким чином, перебуваючи біля будинку № 16 по вул. Ощепкова в м. Харкові, застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя і здоров`я ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка на час скоєння кримінального правопорушення (злочину) перебувала на 8 місяці вагітності, наніс один удар лівою рукою та два удари правою рукою у лобну область голови, далі почав нахиляти потерпілу, схопивши її правою рукою за потилицю, та за допомогою ноги нахилив її до землі від чого потерпіла впала на лівий бік тулубу, чим заподіяв ОСОБА_8 тілесні пошкодження у вигляді синців на голові та лівій руці, які відносяться до легких тілесних ушкоджень. Після чого, подолавши супротив потерпілої, ОСОБА_7 заволодів жіночою сумкою ОСОБА_8 вартістю 240 гривень, в якій знаходились гаманець вартістю 130 гривень, грошові кошти в сумі 3 гривень, мобільний телефон «Samsung Е360», вартістю 465 гривень. Після чого ОСОБА_7 втік з місця злочину, розпорядившись викраденим майном на свій розсуд, чим заподіяв потерпілій ОСОБА_8 згідно висновку судово- товарознавчої експертизи №193 від 27.08.2013р., матеріальний збиток на загальну суму 838 гривень.
Крім того ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 21.03.2013 року приблизно о 23 год. 30 хв., маючи умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), діючи повторно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи протиправність своїх дій та бажаючи чинити саме таким чином, перебуваючи біля будинку № 8 по вул. Межлаука в м. Харкові, застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя і здоров`я ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 схопив за допомогою ліктьового згину руки за шию, після чого застосувавши фізичну силу повалив потерпілу на землю спиною у низ обличчям до нього, далі коліном ноги надавив на ділянку шиї. Після чого ОСОБА_7 , подолавши супротив ОСОБА_9 , зняв з останньої каблучки в кількості трьох штук зі сплаву золота 585 проби вагою по 2,5 грами, вартістю 593,6 гривень кожне, та продовжуючи реалізовувати свій злочинний намір, вихопив у потерпілої жіночу сумку, в якій знаходились мобільний телефон «Samsung С6102» вартістю 1272 гривень, грошові кошти в сумі 500 гривень, тим самим відкрито викрав майно, що належить ОСОБА_9 . Після чого ОСОБА_7 втік з місця злочину, розпорядившись викраденим майном на свій розсуд, чим заподіяв потерпілій ОСОБА_9 матеріальний збиток, згідно висновку судово-товарознавчої експертизи №193 від 27.08.2013р., на загальну суму 3552,8 гривень.
Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 вину в інкримінованому їм правопорушенні не визнав у повному обсязі пояснив суду, що жодних кримінальних правопорушень не вчиняв, потерпілих раніше не бачив, був затриманий співробітниками карного розшуку 08.08.2013 року, біля 22 год. 00 хв. в районі Павлого Поля, у м.Харкові, де мав зустрітися з дівчиною на ім`я « ОСОБА_10 », яка бачила факт його затримання, після чого його доставили до Фрунзенського РВ, однак, дані про це в матеріалах кримінального провадження відсутні, у Фрунзенському РВ до нього застосовувались незаконні методи впливу тортури.
Не дивлячись на невизнання вини обвинуваченим, його вина у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення повністю підтверджується зібраними по справі доказами в їх сукупності:
Допитана у судовому засіданні потерпіла ОСОБА_8 пояснила суду, що 13.01.2013 року а вечірній час, біля будинку № 16 по вул. Ощепкова в м. Харкові, до неї підійшов невідомий чоловік, в якому вона в подальшому впізнала ОСОБА_7 та наніс один удар лівою рукою та два удари правою рукою у лобну область голови, далі почав нахиляти потерпілу, схопивши її правою рукою за потилицю, та за допомогою ноги нахилив її до землі від чого потерпіла впала на лівий бік тулубу. Після чого, подолавши її волю супротив заволодів її сумкою, в якій знаходились гаманець, грошові кошти в сумі 3 гривень та мобільний телефон «Samsung Е360». Після чого ОСОБА_7 втік з місця злочину, забравши її майно.
Допитана у судовому засіданні потерпіла ОСОБА_11 пояснила суду, що 21 березня 2021 року, в вечірній час, біля будинку № 8 по вул. Межлаука в м. Харкові, до неї підійшов раніше не знайомий їй чоловік, якого в подальшому вона впізнала як ОСОБА_7 , схопив за допомогою ліктьового згину руки за шию, після чого застосувавши фізичну силу повалив її на землю спиною у низ обличчям до нього, далі коліном ноги надавив на ділянку шиї. Після чого ОСОБА_7 , подолавши її волю та супротив, зняв з неї три каблучки та вихопив сумку, в якій знаходились мобільний телефон «Samsung», грошові кошти в сумі 500 гривень та втік.
Також в судовому засіданні були досліджені наступні письмові докази.
Протокол прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 13 січня 2019 року, в ході якого ОСОБА_8 повідомила про вчинення у відношенні неї кримінального правопорушення.
Протокол прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 22 березня 2013 року, в ході якого ОСОБА_9 , повідомила про вчинення у відношенні неї кримінального правопорушення.
Протокол огляду місця події від 13.01.2013 року, за участю потерпілої ОСОБА_8 та фототаблиця до нього, в ході проведення якого потерпіла вказала на місце ділянку на вулиці біля будинку №16 по вул. Ощєпкова у м.Харкові, де 13 січня 2013 року на неї було скоєно напад.
Протокол огляду місця події від 22.01.2013 року, в ході проведення якого потерпіла вказала на місце ділянку на вулиці біля будинку №8 по вул. Межлаука у м.Харкові, де 13 січня 2013 року на ОСОБА_9 було скоєно напад.
Протокол пред`явлення особи для впізнання та фотознімками до нього від 09 серпня 2013 року, в ході якого потерпіла ОСОБА_9 , впізнала ОСОБА_7 , який 21.03.2013 року відкрито викрав в неї її особисті речі
Протокол пред`явлення особи для впізнання та фотознімками до нього від 13 серпня 2013 року, в ході якого потерпіла ОСОБА_8 , впізнала ОСОБА_7 , який 13.01.2013 року відкрито заволодів її майном.
Постанова про передачу речових доказів на відповідальне зберігання від 20 серпня 2013 року, якою визнано речовими доказами: мобільний телефон «Samsung GT S6102», imei: НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , сумка жіноча, косметичка, косметична продукція: дві помади, дезодорант, крем, туш, пензлик, пилку для нігтів, парфуми, щітка для волосся, рукавиці в`язані, зв`язка з чотирьох ключів та передано на зберігання потерпілій ОСОБА_9 , паспорт на ім`я ОСОБА_9 поміщено в матеріали кримінального провадження.

З досліджених судом, у порядку § 3 Глави 28 КПК України, у судовому засіданні, висновків експертів, тобто докладних описів проведених експертом досліджень та зроблених за їх результатами висновків, судовим розглядом встановлено наступне.

Висновок експерта №46-С/17 від 12 лютого 2013 року, відповідно якого у ОСОБА_8 мали місце наступні тілесні ушкодження: синці на голові і лівій руці. Ці пошкодження утворилися від ударної дії тупих твердих предметів могли бути отримані в строк в межах 1-3 доби до огляду. Цей висновок підтверджується виглядом, характером пошкоджень, а також кольором синців. За ступенем тяжкості синці викликали незначні скороминущі наслідки тривалістю не більше 6-ти днів і за цією ознакою відповідно 2.3.2 «Б», 2.3.5 «Правил судово- медичного визначення ступеня тяжкості ушкоджень», затверджених наказом №6 МОЗ України від 17 січня 1995 року відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Висновок судово-товарознавчої експертизи №193 від 27.08.2013р., відповідно якого ОСОБА_9 заподіяно матеріальний збиток на загальну суму 3552,8 гривень, потерпілій ОСОБА_8 заподіяно матеріальний збиток на загальну суму 838 гривень.
Зазначені висновки суд визнає належними і допустимими доказами, оскільки останні відповідають вимогам КПК України, а безпосередньо порушень вимог ст.ст. 87, 101-102 КПК України, судом не встановлено та сторонами не доведено.

Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами з боку учасників кримінального провадження, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачених КПК України, враховуючи, що суд зберігаючи об`єктивність та неупередженість у ході розгляду даного кримінального провадження створив їм необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було.

Ст.91 КПК України визначає обставини які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. зокрема: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення. Доказування полягає у збирання перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Досліджені і перевірені судом докази у справі, якими обґрунтовується винуватість ОСОБА_7 у вчиненому є узгодженими, співпадають між собою та сумніву у своїй належності та допустимості у суду не викликають.

Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами з боку учасників кримінального провадження, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачених КПК України, враховуючи, що суд зберігаючи об`єктивність та неупередженість у ході розгляду даного кримінального провадження створив їм необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було.

Досліджені і перевірені судом докази у справі, якими обґрунтовується винуватість ОСОБА_7 у вчиненому є узгодженими, співпадають між собою та сумніву у своїй належності та допустимості у суду не викликають.

Відповідно до ст. 86 КПК України доказ є допустимим, якщо він отриманий в порядку, передбаченому цим Кодексом. Статтею 87 КПК України визначений вичерпний перелік підстав, за яких доказ може бути визнаний недопустимим. Достовірність та об`єктивність вищенаведених доказів у суду сумніву не викликає, адже вони отримані без порушення закону, узгоджуються один з одним, відносні, допустимі та достатні, у зв`язку з чим суд вважає можливим прийняти вказані докази. У відповідності до вимог ст.ст.85, 86 КПК України, суд вважає безпосередньо досліджені докази належними, допустимими, достовірними, і в сукупності достатніми для належної правової оцінки дій обвинуваченого та визнання його винуватості.

Відповідно до вимог ст. 94 КПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Будь-яких істотних порушень КПК України під час досудового розслідування, які б вплинули на кваліфікацію дій обвинуваченого та поставили б під сумнів зібрані по справі докази, судом не встановлено.
Суд, провівши судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до положень ч.1 ст.337 КПК України, згідно з яким, судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об"єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов"язків, безпосередньо дослідивши надані суду докази, зібрані відповідно до вимог кримінально-процесуального закону, які є допустимими та такими, що в їх сукупності безпосередньо вказують на вчинення обвинуваченим діянь, інкримінованих стороною обвинувачення.
Суд приходить до висновку, що всі досліджені докази у кримінальному правопорушенні, якими обґрунтовується винуватість ОСОБА_7 є належними, допустимими, достовірними, а сукупність зібраних доказів достатньою та взаємопов"язаною у зазначеному кримінальному провадженні, вони відповідають фактичним обставинам справи, будь-які протиріччя в них відсутні, що свідчить про їх об"єктивність та правдивість,
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 324, ст. 368 КПК України, суд, вирішуючи питання про наявність в діях обвинуваченого ознак злочину і за якою статтею кримінального закону це діяння має кваліфікуватися, для визначення умислу, а також для відмежування конкретного діяння проти життя чи здоров`я особи від суміжного, при дослідженні доказів виходить із сукупності всіх обставин вчиненого діяння.

Проаналізувавши викладені по даному кримінального провадженню докази та оцінивши їх в сукупності, суд визнає необґрунтованими ствердження обвинуваченого про непричетність до вчинення кримінального правопорушення, оскільки вони спростовуються доказами викладеними у вироку, які об`єктивно узгоджуються з обставинами справи.

За таких обставин, враховуючи вищезазначене, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 по епізоду відкритого викрадення майна ОСОБА_8 суд кваліфікує в межах пред`явленого обвинувачення за ч.2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечне для життя чи здоров`я потерпілого.
Дії обвинуваченого ОСОБА_7 по епізоду відкритого викрадення майна потерпілої ОСОБА_9 , суд кваліфікує в межах пред`явленого обвинувачення за ч.2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечне для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене повторно.
Вину обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень суд вважає доведеною.

Доводи обвинуваченого та захисту про те, що він не причетний до вчинення кримінальних правопорушень, суд розцінює як спосіб захисту та спробу уникнути кримінальної відповідальності за скоєні кримінальні правопорушення, тому що його доводи спростовуються вищезазначеними доказами.

Доводи обвинуваченого та захисту про застосування до ОСОБА_7 про застосування до нього недозволених методів ведення досудового розслідування по даному кримінальному провадженню не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду. Так, ухвалою Фрунзенського районного суду м.Харкова від 27 січня 2016 року надано судове доручення прокурору Харківської області у кримінальному провадженні № 0000227 від 14.01.2013 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 186 КК України з метою виконання перевірки пояснень обвинуваченого щодо застосування до нього недозволених методів ведення досудового розслідування по даному кримінальному провадженню.

Постановою слідчого з ОВС другого слідчого відділу прокуратури Харківської області ОСОБА_12 від 26 квітня 2016 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000187 від 18.02.2016 року закрито на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діях колишніх працівників Фрунзенського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 365 КК України.

Згідно ст.66 КК України, обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого судому не встановлено.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого відповідно до ст. 67 п.7 КК України є вчинення кримінального правопорушення щодо жінки, яка завідомо для винного перебувала у стані вагітності (по епізоду від 13.01.2013року у відношенні ОСОБА_8 ).
Суд приймає до уваги рішення Європейського Суду у справі „Скоппола проти Італії" від 17.09.2009 року (заява № 10249/03), в якому зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
У справі "Ізмайлов проти Росії" (п. 38 рішення від 16.10.2008 року) Європейський Суд встановив, що "для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити "особистий і надмірний тягар для особи".
Вивченням в ході судового розгляду даних особи обвинуваченого ОСОБА_7 встановлено, що він раніше не засуджений (повідомлення управління інформаційно аналітичного забезпечення від 12.08.2013 року), як вбачається з повідомлення Шевченківської центральної районної лікарні від 29.08.2013 року, ОСОБА_7 на обліку у лікаря психіатра, нарколога ЦРЛ не перебуває..

Згідно акту судово-психіатричної експертизи №73 від 16.05.2014 року, в період інкримінованих правопорушень ОСОБА_7 виявляв розумову відсталість в ступені легкої дебільності (легку розумову відсталість в редакції МКХ-10) за своїм психічним станом міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. В теперішній час ОСОБА_7 виявляє розумову відсталість в ступені легкої дебільності (легку розумову відсталість в редакції МКХ-10) за своїм психічним станом може усвідомлювати свої дії та керувати ними. За своїм психічним станом застосування примусових заходів медичного характеру не потребує.

При призначенні виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд керується вимогами ст. 65 КК України, а саме: враховується ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке у відповідності до ст. 12 КК України є тяжкими кримінальними правопорушеннями, особу винного, обставину, визнану судом такою, що обтяжує покарання, а також вимоги ст. 50 КК України, згідно з якою метою покарання є не тільки кара, а також виправлення засудженого, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, суд вважає необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_7 та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, призначити покарання у виді позбавлення волі на певний строк, що відповідає санкції статті, яка передбачає відповідальність за вчинене.

Призначення такого покарання відповідає принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст.6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року.
У рішенні від 09 червня 2005 року у справі «Бакланов проти Росії» та в рішенні від 24 березня 2005 року «Фрізен проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити особистий надмірний тягар для особи, вказав Європейський суд у рішенні від 16 жовтня 2008 року у справі «Ізмайлов проти Росії».
Порядок зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання передбачений саме законом України про кримінальну відповідальність, а не будь-яким іншим (в т.ч. кримінальним процесуальним законодавством). Так, ст. 72 КК України, норма якої застосовується і є предметом розгляду в цьому провадженні, розміщена в розділі ХІ Загальної частини КК України під назвою «Призначення покарання». А згідно з положеннями ч. 3 ст. 3 КК України злочинність діяння, а також його караність та інші кримінально-правові наслідки визначаються тільки цим Кодексом;
- встановлене у ч. 5 ст. 72 КК України як в окремій структурній частині (нормі) закону про кримінальну відповідальність правило безпосередньо пов`язане з тим обсягом правообмежень, які особа зазнає у зв`язку із вчиненим злочином;
- відповідно до ст. 1 Закону України від 30 червня 1993 року № 3352-XII «Про попереднє ув`язнення» таке ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених КПК України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили. Проте у ст. 72 КК України йдеться не про застосування попереднього ув`язнення як кримінального процесуального заходу, а про зарахування його строку у строк покарання. Таким чином, у зазначеній нормі КК України йдеться про визначення кінцевої тривалості покарання, яке особа повинна відбувати;
- зміни, що стосуються правил обчислення та зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання, впливають на кримінально-правове становище засудженої особи та на обсяг тих правообмежень, які становлять зміст призначеного судом покарання і застосовуються до засудженого, якому воно призначено. Внаслідок зміни цих правил у особи виникає право на зарахування більшої (чи, навпаки, меншої) кількості днів попереднього ув`язнення у строк покарання, яке їй потрібно реально відбувати. Зі свого боку це впливає на призначене покарання шляхом визначення його тривалості (на збільшення або зменшення такого строку відбування покарання) чи звільнення від його відбування, заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, строки судимості та інші передбачені КК України кримінально-правові наслідки для особи.
Викладене підтверджує, що положення про правила складання покарань та зарахування попереднього ув`язнення, закріплені у ст. 72 КК України, є нормами матеріального кримінального права.
У постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 06 червня 2018 року (справа № 180/746/16-к) приділено значну увагу дослідженню правової природи попереднього ув`язнення як запобіжного заходу. Зокрема, суд звернув увагу на мету та підстави, часові проміжки застосування запобіжних заходів, на те, що вони не переслідують мету покарання.
Однак, зараховуючи на підставі ч. 5 ст. 72 КК України попереднє ув`язнення у строк відбування покарання, суд бере до уваги сам факт перебування особи під вартою, а не окремі процесуальні аспекти його застосування, як-от: підстави, порядок, мета та ін.
Підстави, порядок та мета, а також законність попереднього ув`язнення є предметом дослідження на більш ранніх етапах кримінального провадження до моменту призначення покарання та зарахування в його строк строку попереднього ув`язнення.
Вищенаведені та інші процесуальні аспекти випливають з правової природи самого попереднього ув`язнення, а не з порядку зарахування його строку у строк покарання на етапі призначення покарання.
Вони жодним чином не впливають на визначений у КК України алгоритм зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання (день за день або ж день за два дні).
Велика Палата Верховного Суду своєю постановою від 29.08.2018 року (справа №663/537/17)констатує, що: - «попереднє ув`язнення» та «зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання» - не тотожні поняття. Норма ч. 5 ст. 72 КК України про зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання є нормою матеріального кримінального права, а не кримінального процесуального права. Ця норма за своєю суттю та цілями не виконує функцію вирішення процесуальних питань, а є складовою частиною інституту призначення покарання, який, у свою чергу, є одним з кримінально-правових інститутів, передбачених у розділі ХІ Загальної частини КК України;
-зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання є кримінально-правовим наслідком діяння в розумінні ч. 2 ст. 4 КК України, який впливає на становище особи за ст. 5 КК України (поліпшує або погіршує його);
- Закон № 838-VIII є законом про кримінальну відповідальність, який іншим чином поліпшує становище особи у розумінні ст. 5 КК України, оскільки передбачає коефіцієнт зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі;
- Закон № 2046-VIII є законом про кримінальну відповідальність, який іншим чином погіршує становище особи у розумінні ст. 5 КК України, оскільки вводить (повертає) коефіцієнт зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі;
- вирішуючи питання про те, якою редакцією ч. 5 ст. 72 КК України належить керуватися у конкретному випадку, варто враховувати час вчинення особою діяння, як це визначено у ч. 2 і 3 ст. 4 КК України, тобто застосовувати правила дії у часі закону України про кримінальну відповідальність, а не правила дії у часі кримінального процесуального закону.
Законом України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо правил складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення» (№ 2046-VIII від 18.05.2017), ч. 5 ст. 72 КК України викладена в новій редакції: попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті. При призначенні покарань, не зазначених у частині першій цієї статті, суд, враховуючи попереднє ув`язнення, може пом`якшити покарання або повністю звільнити засудженого від його відбування.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 5 КК України, суд вважає необхідним, до часу, який передував дню набрання чинності вказаним Законом, застосувати положення ч. 5 ст. 72 КК України, у редакції Закону України від 26.11.2015 року № 838-VIII, що діяла до 21.06.2017 року, і зарахувати обвинуваченому ОСОБА_7 у строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з 09.08.2013 року (з дня фактичного затримання) до 09.06.2016 року.

Стосовно цивільних позовів, заявлених потерпілими суд зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову у кримінальному провадженні. Відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд, в залежності від доведеності підстав і розміру позову, задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши надані ними доказами з точки зору належності і допустимості, та розглянувши сам спір у кримінальному провадженні, на підставі ч. 5 ст. 128 КПК України, за правилами, встановленими цим Кодексом та в частині процесуальних відносин, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, які цим Кодексом не врегульовані, застосувавши норми Цивільного процесуального кодексу України в частині, що не суперечать засадам кримінального судочинства, вважає за необхідне зазначити про таке.

Згідно ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками зокрема є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України).

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч. 1 ст. 1166 ЦК України).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно правової позиції висловленої Верховним Судом України при розгляді справи N 6-183цс14 від 03.12.2014 року, законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Так, в даному випадку предметом доказування є сума матеріальної шкоди, даний факт відноситься до предмету доказування по цивільному позову та підлягає детальному аналізу судом.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 на суму 3500 гривень у якості відшкодування заподіяної матеріальної шкоди підлягає частковому задоволенню у розмірі суму 2280 грн. 80 коп., у зв`язку з частковим поверненням викраденого майна.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 заявлений на суму 1000 гривень у якості відшкодування заподіяної матеріальної шкоди підлягає частковому задоволенню у розмірі 838 грн., оскільки відповідно судово- товарознавчої експертизи №193 від 27.08.2013р., матеріальний збиток потерпілій ОСОБА_8 , завданий на загальну суму 838 гривень.

Питання про речові докази суд вирішує у відповідності до ч.9 ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 349, 373, 374, 395 КПК України суд, -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_7 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК Українита призначити покарання у виді 5 (п`яти) років і 8 (восьми) місяців позбавлення волі.

В строк відбуття покарання зарахувати ОСОБА_7 строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з 09.08.2013 року до 09.06.2016 року.

Призначене судом покарання ОСОБА_7 вважати ними фактично відбутим.
Стягнути зОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 838 гривень (вісімсот тридцять вісім гривень) у якості відшкодування заподіяної матеріальної шкоди.
Стягнути зОСОБА_7 на користь ОСОБА_13 2280 грн. 80 коп. (дві тисячі двісті вісімдесят гривень вісімдесят копійок) у якості відшкодування заподіяної матеріальної шкоди.
Речові докази - мобільний телефон «Samsung GT S6102», imei: НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , сумка жіноча, косметичка, косметична продукція: дві помади, дезодорант, крем, туш, пензлик, пилку для нігтів, парфуми, щітка для волосся, рукавиці в`язані, зв`язка з чотирьох ключів, які знаходяться на відповідальному зберіганні у потерпілої ОСОБА_9 , після набрання вироком законної сили вважати їй повернутими.
Речовий доказ- паспорт на ім`я ОСОБА_9 , який знаходиться на зберіганні в матеріалах кримінального провадження, після набрання вироком законному сили, повернути ОСОБА_13 .

Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Фрунзенський районний суд м. Харкова протягом 30 днів з дня його проголошення, засудженим, який перебуває під вартою, протягом 30 днів з дня вручення копію вироку.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження якщо таку скаргу не було подано. В разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Вирок який набрав законної сили є обов`язковим для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для всіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб і підлягає виконанню на всій території України.
Відповідно до приписів ч.6 ст. 376 КПК України копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору.
Роз`яснити сторонам кримінального провадження право подати клопотання про помилування, право ознайомитися з журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.
Роз`яснити, що учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Головуючий суддя: