ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/553/22 Справа № 204/5528/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 ,
захисника-адвоката ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2021 року щодо ОСОБА_7 , -

ВСТАНОВИЛА:
Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2021 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_7 про визнання катуванням, нелюдським, принижуючим гідність поводженням та покарання його відбуття у виді довічного позбавлення волі з 14.12.1999 року по теперішній час.
Приймаючи вказане рішення, суд першої інстанції зазначив, що п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК України передбачено, що судом під час виконання вироків розглядаються інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку. Однак, як вбачається з клопотання, засуджений ОСОБА_7 не просить вирішити питання щодо усунення сумнівів та протиріч, які виникли при виконання вироку суду, а просить визнати його покарання катуванням, що само по собі не підлягає розгляду в порядку п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК України.

Враховуючи вимоги п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК України, суд першої інстанції прийшов до переконання, що у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про визнання катуванням, нелюдським, принижуючим гідність поводженням та покарання його відбуття у виді довічного позбавлення волі з 14.12.1999 року по теперішній час, слід відмовити.

В апеляційній скарзі:
- захисник засудженого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 просить визнати поважною причину пропуску строку на апеляційне оскарження вказаної ухвали та поновити такий строк. Прийняти до розгляду апеляційну скаргу на оскаржувану ухвалу. Скасувати ухвалу суду першої інстанції і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Щодо строку на апеляційне оскарження захисник зазначає, що повний текст оскаржуваної ухвали було виготовлено 17 грудня 2021 року, та в цей же день ним було отримано копію цієї ухвали безпосередньо в суді. Тому вважає, що вказана причина пропуску строку на апеляційне оскарження є вагомою та поважною.
Вважає, що ухвала суду першої інстанції є незаконною, оскільки винесена з істотними порушеннями норм кримінального процесуального кодексу України, неправильним застосуванням норм матеріального права, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Конституції України, а тому підлягає скасуванню.

На думку захисника, застосування до ОСОБА_7 довічного позбавлення волі є по своїй суті порушенням ст. 26 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права за принципом дискримінації відповідно до ознаки засудження до довічного позбавлення волі, оскільки засуджені на визначений строк позбавлення волі особи мають право на дострокове звільнення від подальшого відбування покарання, однак такого права позбавлені засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі особи.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, який не заперечував проти поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали та заперечував проти задоволення апеляційної скарги, засудженого та його захисника, які просили поновити строк на апеляційне оскарження та задовольнити апеляційну скаргу, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що клопотання захисника засудженого про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали підлягає задоволенню, а апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до приписів ст. 399 КПК України, особа має право порушувати питання про поновлення строку на апеляційне оскарження з підстав поважності його пропуску, а суддя-доповідач, за наявності для того підстав, має право поновити строк. Як правило, обґрунтування поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження може бути викладено як у апеляційній скарзі, так і в окремій заяві (клопотанні).

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 395 КПК України, апеляційна скарга, якщо інше не передбачено цим Кодексом, може бути подана на інші ухвали суду першої інстанції, - протягом семи днів з дня її оголошення.

Частиною 1 статті 117 КПК України визначено, що пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою суду.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий суд, що включає в себе, у тому числі, право доступу до правосуддя, право на захист особисто чи за участю захисника.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, оскаржувану ухвалу було постановлено 08 грудня 2021. Повний текст оскаржуваної ухвали було виготовлено 17 грудня 2021 року. Захисник засудженого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 отримав копію вказаної ухвали 17 грудня 2021 року, а апеляційну скаргу ним було подано 24 грудня 2021 року.

У відповідності до положень ст. 116 КПК України закон вимагає додержання процесуальних строків, зазначені положення є визначальними і в практиці Європейського Суду з прав людини, якою передбачено вимоги про юридичну визначеність судових рішень, складовою якої є обов`язковість судових рішень, які вступили в законну силу і дотримання учасниками судового провадження процесуальних строків.

Лише наявність поважних причин, які повинна довести особа, яка заявила клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку, у відповідності до ст. 117 КПК України є підставою для поновлення пропущеного строку.

Приймаючи до уваги вищевикладене, та з метою забезпечення права особи на доступ до правосуддя, колегія суддів вважає необхідним задовольнити клопотання захисника засудженого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 про поновлення строку на апеляційне оскарження вказаної ухвали.

Згідно з вимогами ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіркою наявних матеріалів встановлено, що суд першої інстанції вказаних вимог дотримався в повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів провадження, вироком Дніпропетровського обласного суду від 14 грудня 1999 року ОСОБА_7 був засуджений за п. п. «а», «г», «е», «з», «і» ст. 93, ч. 2 ст. 86, ч. 2 ст. 140, ч. 3 ст. 193, ч. 3 ст. 142, ст. 208 КК України до виключної міри покарання - розстрілу.

Ухвалою Верховного Суду України від 30 травня 2000 року покарання у вигляді смертної кари призначеного вироком Дніпропетровського обласного суду від 14 грудня 1999 року - розстрілу, було замінено на довічне позбавлення волі. Вирок Дніпропетровського обласного суду від 14 грудня 1999 року набрав законної сили 30 травня 2000 року.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 29 листопада 2017 року зараховано ОСОБА_7 у строк відбування за вироком Дніпропетровського обласного суду від 19.12.1999 року покарання у виді позбавлення волі строк попереднього ув`язнення у межах даного провадження за період з 25 березня 1999 року по 30 травня 2000 року, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. На даний час засуджений відбуває покарання за вищевказаним вироком суду.

Доводи апеляційної скарги захисника засудженого що оскаржувана ухвала винесена з істотними порушеннями норм кримінального процесуального кодексу України, неправильним застосуванням норм матеріального права, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Конституції України, є необґрунтованими з наступних підстав.

Кримінальний кодекс 1960 року містив положення про смертну кару як виняткову міру покарання, в тому числі в санкціях статей Особливої частини, що передбачали відповідальність за умисні вбивства, вчинені за обтяжуючих обставин (статті 58, 59, 60, 93, 190-1). При цьому зазначені санкції статей Особливої частини КК 1960 року мали альтернативний характер: поряд із смертною карою як видом покарання вони передбачали і позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Такі санкції, встановлені Верховною Радою України, були співмірними з особливою тяжкістю вказаних злочинів та підвищеною суспільною небезпекою осіб, які їх вчиняли.

З дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 29.12.1999 року № 11-рп/99 (справа про смертну кару) і до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22.02.2000 року № 1483 (далі - Закон № 1483), яким введений новий вид покарання - довічне позбавлення волі, існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України 1960 року, стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положень Кодексу 1960 року щодо смертної кари і набранням чинності Законом № 1483 стосовно встановлення нового виду покарання.

Разом з тим, наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей КК України 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали покарання лише у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років.

Кримінальний Кодекс України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію - позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років - за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94).

Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 КК України 1960 року).

Колегія суддів зауважує, що згідно з рішенням Конституційного Суду України від 26.01.2011 року № 1-рп/2011 року (справа про заміну смертної кари довічним позбавленням волі) та з практикою Європейського суду з прав людини, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (рішення у справі "Скоппола проти Італії" від 17 вересня 2009 року, заява № 10249/03).

В ч. 4 ст. 5 КК України (2001 року) зазначено, що якщо після вчинення особою діяння, передбаченого цим Кодексом, закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Тобто, виключно кримінальними законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується, через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

Як зазначив Конституційний Суд України про зворотну дію кримінального закону в часі, «зіставлення положень статей 8, 58, 92, 152, пункту 1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України та статті 6 Кодексу дає підстави дійти висновку, що виключно кримінальними законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи».

Таким чином, рішення Конституційного Суду України від 29.12.1999 року №11-рп/99, яким визнано неконституційною смертну кару в України, не є новим законом, що пом`якшив кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів.

При цьому, колегія суддів вважає, що новий вид кримінального покарання у виді довічного позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою, оскільки при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин, забезпечується можливість мати соціальні зв`язки у межах, визначених законом.

У санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, які вчинені за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі, як найбільш суворий вид покарання у переліку кримінальних покарань поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років.

Оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена КК України в редакції 1960 року на час вчинення ОСОБА_7 особливо тяжкого злочину, то положення КК України в редакції 1960 року із змінами, внесеними Законом № 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та покращують його правове становище, мають зворотну дію в часі, тобто поширюються і на засудженого, який вчинив особливо тяжкий злочин, відповідальність за які передбачена КК України в редакції 1960 року особливо тяжких злочинів до набрання чинності зазначеним законом.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлена новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. (Рішення у справах "Алакрам Хумматов проти Азербайджану" від 18 травня 2006 року, заяви № 9852/03, № 13413/04, "Ткачов проти України" від 13 грудня 2007 року, заява № 39458/02).

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 липня 2020 року (справа 1-42/2004): а) довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі ЄКПЛ, та не являє собою порушення її статті 3; б) лише нескорочуване довічне позбавлення волі є порушенням статті 3 ЄКПЛ; в) відсутнє порушення статті 3 ЄКПЛ в тому випадку, коли існує нормативно визначений на національному рівні та практично ефективний механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі; г) механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі дозволяє національним органам оцінити зміни поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваюче утримання в ізоляції.

Слід зазначити, що санкцією ч. 2 ст. 115 КК України передбачено покарання за аналогічний злочин у виді позбавлення волі на строк від 10 до 15 років або довічне позбавлення волі, з конфіскацією майна у випадку, передбаченому п. 6 ч. 2 цієї статті.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для визнання призначеного ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі таким, що порушує ст. 3 Конвенції, оскільки призначене засудженому покарання відповідає вимогам законодавства, а тому не може вважатися таким, що вказаним покаранням засуджений був підданий катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню.

Крім того, на думку колегії суддів, судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що засуджений не просив вирішити питання щодо усунення сумнівів та протиріч, які виникли при виконанні вироку суду, а просив визнати його покарання катуванням, нелюдським, принижуючим гідність поводженням, у зв`язку з чим дійшов до правильного висновку, що порушене питання не підлягає розгляду в порядку п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК України.

Порушень вимог кримінального процесуального законодавства, які б слугували підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, в ході апеляційного розгляду не встановлено.
Ухвала суду за своїм змістом є належно вмотивованою, обґрунтованою та законною.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги захисника засудженого ОСОБА_7 слід відмовити, а ухвалу суду першої інстанції, як законну, - слід залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 7, 8, 116, 117, 395, 398, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Клопотання захисника засудженого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 про поновлення строку апеляційного оскарження ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2021 року щодо ОСОБА_7 , - задовольнити.

Поновити захиснику-адвокату ОСОБА_8 строк на апеляційне оскарження ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2021 року щодо ОСОБА_7 .

Апеляційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 , - залишити без задоволення.

Ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2021 року щодо ОСОБА_7 ,- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4