Справа №463/8489/21
Провадження №1-кс/463/5395/21
У Х В А Л А

13 вересня 2021 року Личаківський районний суд м. Львова

Cлідчий суддя - ОСОБА_1 , з участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові заяву ОСОБА_3 про повторний відвід слідчого судді ОСОБА_4 від розгляду скарги ОСОБА_3 на постанову слідчого Територіального управлінння Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, -

в с т а н о в и в:
Згідно з ч. 3 ст. 35 КПК України вказану скаргу визначено для розгляду слідчому судді ОСОБА_4 .

Заяву мотивує тим, що 19.12.2019 року він оскаржував у Личаківському районному суді бездіяльність органу досудового розслідування, уповноважені особи якого протиправно відмовили у внесенні до ЄРДР додаткових відомостей про кримінальні правопорушення працівників правоохоронних органів в цьому же кримінальному провадженні. Скаргу розглядав слідчий суддя ОСОБА_4 , який своєю ухвалою від 22.08.2019 року у справі № 463/6096/19 відмовив у задоволенні моєї скарги. Рішення судді ОСОБА_4 , який скористався неконституційною нормою ч.3 ст.307 КПК України не було законним, обґрунтованим і вмотивованим, протирічило положенням Конституції та вимогам ст.ст. 28, 94, 214, 306, 370 КПК України, свідчить про упередженість і безвідповідальність судді. Незаконність його відмови було в подальшому підтверджено ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 11.02.2020 у справі №461/10182/19 на відмову уповноважених осіб Львівської обласної прокуратури, який задовільнив аналогічну скаргу.

Згідно отриманої повістки від 02.08.2021 йому стало відомо, що чергову скаргу в даному провадженні знову буде «розглядати» слідчий судця ОСОБА_4 . Цей факт викликає у нього об`єктивний сумнів щодо забезпечення виконання вимоги ч.11 ст.31 КПК України у даному суді. Суддя ОСОБА_4 знову порушив вимоги КПК України. Замість розгляду скарги про закриття кримінального провадження не пізніше п`яти днів з моменту її отримання, він призначив її розгляд на 17.08.2021 року - на 10 днів пізніше. Зазначені дії і рішення слідчого судді викликають у нього зневіру щодо справедливості правосуддя. Враховуючи наведене, вважає, що слідчий суддя ОСОБА_4 буде упередженим у вирішенні даної скарги.

В судове засіданні заявник не з`явився подав заяву, згідно з якої просив слухати справу у його відсутності. Окрім цього подав додаткові поснення про відвід слідчого судді, підтримав свою заяву в повному обсязі і просив її задоволити.

Інші учасники процесу в судове засідання не з`явились, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Їх неявка не перешкоджає розгляду заяви.

Згідно з ч.4 ст.107 КПК України, у разі неприбутття у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів криінального провадження в суді не здійснюється.

Розглянувши заяву, суд приходить до наступного.

Статтею 75 КПК України встановлено вичерпний перелік обставин, що виключають участь слідчого судді, судді або присяжного в кримінальному провадженні. Зокрема, згідно з п.4 ч.1 ст. 75 КПК України суддя не може брати участь у кримінальному провадженні за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості. Виходячи з мотивів заяви, саме на цю підставу для відводу покликається заявник. Також ст. 76 КПК України визначено підстави недопустимості повторної участі судді в кримінальному провадженні.

Як вбачається із заяви про відвід, заявник вважає, що існують сумнів у неупередженості слідчого судді ОСОБА_4 , оскільки він в межах розгляду скарги не забезпечив отримання судом матеріалів кримінального провадження, призначив розгляд справи у строки більші, ніж передбачено КПК України у минулому прийняв на думку скаржника незаконне рішення по його скарзі.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Згідно з правовими позиціями, висловленими у рішеннях Європейського суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ), який констатує порушення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР (далі - Конвенція), де зазначено, що кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків або при висуненні проти неї будь-якого кримінального обвинувачення має право на справедливий і відкритий розгляд впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Крім того, в рішенні ЄСПЛ «Мироненко і Мартенко проти України», зокрема у п. 66, зазначено, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ наявність безсторонності має визначатися, для цілей п. 1 ст. 6 Конвенції, за допомогою суб`єктивного та об`єктивного критеріїв. За суб`єктивним критерієм оцінюється особисте переконання та поведінка конкретного судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності (див., зокрема, рішення у справах «Фей проти Австрії» та «Веттштайн проти Швейцарії»). У кожній окремій справі слід визначити, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчать про те, що суд не є безстороннім (див. рішення у справі «Пуллар проти Сполученого Королівства»).

У рішенні Європейського суду з прав людини «Олександр Волков проти України» від 09 квітня 2013 року (Заява № 21722/11), зазначається, що як правило, безсторонність означає відсутність упередженості та необ`єктивності. Згідно з усталеною практикою Суду існування безсторонності для цілей п. 1 ст. 6 Конвенції повинно встановлюватися згідно з: суб`єктивним критерієм, врахувавши особисті переконання та поведінку конкретного судді, тобто чи мав суддя особисту упередженість або чи був він об`єктивним у цій справі, та об`єктивним критерієм, іншими словами, шляхом встановлення того, чи забезпечував сам суд та, серед інших аспектів, його склад, достатні гарантії для того, щоб виключити будь-який обґрунтований сумнів у його безсторонності (п. 104 Рішення).
Згідно з п. 12 висновку №1 (2001) Консультативної ради європейських судів для Комітету Міністрів Ради Європи про стандарти незалежності судових органів і незмінності суддів при винесенні судових рішень, у відношенні сторін в судовому розгляді судді повинні бути безсторонніми, тобто вільними від будь-яких зв`язків, упередженості, які впливають або можуть сприйматися як такі, що впливають на здатність судді приймати незалежне рішення. Значення цього принципу виходить далеко за конкретні інтереси визначеної сторони в якому-небудь спорі. Судова влада повинна користуватися довірою не тільки зі сторони сторін в конкретному розгляді, але і зі сторони суспільства в цілому. І суддя повинен бути не тільки реально вільним від будь-якого невідповідного зв`язку, упередженості або впливу, але він повинен бути вільним від цього і в очах розумного спостерігача. Інакше довіру до незалежної судової влади буде підірвано.

Наявність безсторонності для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначається за допомогою суб`єктивного критерію, тобто оцінювання особистого переконання конкретного судді у конкретній справі, а також за допомогою об`єктивного критерію, тобто з`ясування того, чи надав цей суддя достатні гарантії для виключення будь-якого легітимного сумніву з цього приводу (рішення від 24 травня 1989 року у «Справі Гаусшильдта» (Hauschildt Case), заява № 11/1987/134/188, § 46).

Згідно з об`єктивним критерієм необхідно встановити, чи існують факти, які можна встановити та які можуть ставити під сумнів безсторонність судді. Вирішальним при цьому є те, чи можуть бути побоювання учасників справи щодо відсутності безсторонності у певного судді об`єктивно виправдані.

У рішенні від 15 липня 2005 року у справі ж «Межнаріч проти Хорватії» ЄСПЛ звернув увагу на те, що «слід визначити, чи існують, окрім поведінки судді, факти, які можна встановити, які можуть викликати сумніви щодо його неупередженості. Це означає, що, вирішуючи питання про те, чи є в тій або іншій справі достатня підстава (legitimate reason) побоюватися, що конкретному судді бракує неупередженості, позиція відповідної особи є важливою, але не є визначальною» (Meznaric v. Croatia, заява № 71615/01, § 31).

Для задоволення відводу за об`єктивним критерієм мають бути не щонайменші сумніви одного з учасників справи, а достатні підстави вважати, що суддя не є безстороннім або що йому бракує неупередженості під час розгляду справи.

Вивчивши і проаналізувавши обставини, на які посилається заявник, як на підстави відводу судді слід звернути увагу на таке.

Прийняття суддею рішення у іншій справі, з яким не погоджується заявник, не вказує на упередженість судді і не може бути підставою для відводу судді, особливо коли таке рішення не переглядалося і не скасовувалося у апеляційному порядку.

Що стосується порушення строків розгляду скарги, то слід наголосити, що суддя отримавши скаргу призначив її у визначені строки КПК, але через те, що скаржник не вказав засобу зв`язку, якими у цей строк може бути доставлена судова повістка, розгляд скарги було відкладено на більш тривалий термін з метою забезпечення вручення судової повістки через пошту.

Не свідчить про упередженість судді і відкладення розгляду скарги через непредставлення слідчому судді матеріалів кримінального провадження слідчим, оскільки, нажаль, діючий КПК України не визначає процесуальних дій та рішень слідчого судді, які він має вчинити для забезпечення надання матеріалів кримінального провадження. А тим більше не має правових підстав слідчому судді накладати грошове стягнення чи вживати інші примусові заходи для забезпечення надання матеріалів. У випадку застосування таких, як пропонує заявник, суддя порушуватиме положення ст.19 Конституції України, оскільки у відповідності до положень ст.9 КПК України під час кримінального провадження слідчий суддя зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Незгода ОСОБА_3 з рішенням слідчого судді ОСОБА_4 не є тією обставиною, яка виключає участь слідчого судді у розгляді вказаної скарги.
Заява ОСОБА_3 про відвід судді свідчить про його особисте небажання розгляду справи суддею ОСОБА_4 та протиправні намагання втрутитися в такий спосіб в розподіл матеріалів кримінального провадження між суддями, разом з тим не підтверджує наявності інших обставин, які викликають сумнів у неупередженості судді.
Виходячи з наведеного, суд приходить до переконання, що заявником не надано об`єктивних даних, які вказуються на те, що суддя ОСОБА_4 є упередженим чи зацікавленим у результатах розгляду скарги, що він не є безстороннім або що йому бракує неупередженості під час розгляду вказаної скарги.

А тому суд приходить до переконання про безпідставність заяви про відвід слідчому судді.

Керуючись ст.ст.75, 76, 81 КПК України, суд -

у х в а л и в:

відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_3 про повторний відвід слідчого судді ОСОБА_4 від розгляду скарги ОСОБА_3 на постанову слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1