ОБОЛОНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07.09.2021 місто Київ
Оболонський районний суд міста Києва у складі:

слідчого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

підозрюваного ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в м. Києві клопотання слідчого СВ Оболонського УП ГУНП в м. Києві ОСОБА_6 у кримінальному провадженні №0001946 від 05.09.2021 за ч. 2 ст. 186 КК України про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Підлісне Козелецького району Чернігівської області, зареєстрованого та жителя цього ж населеного пункту ( АДРЕСА_1 , громадянина України, такого, що має середню спеціальну освіту, офіційно непрацюючого, раніше не судимого,
в с т а н о в и в:
06.09.2021 слідчий СВ Оболонського УП ГУНП в м. Києві ОСОБА_6 , за погодженням з прокурором Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_7 , звернулась до слідчого судді в рамках кримінального провадження №0001946 від 05.09.2021 з клопотанням про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваного ОСОБА_4 на строк 60 днів з визначенням розміру застави в розмірі 20 (двадцяти) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З клопотання слідує, що Оболонським УП ГУНП у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001946 від 05.09.2021 за підозрою ОСОБА_4 та ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 186 КК України.

Як зазначає слідчий, досудовим розслідуванням встановлено, що в неустановлені день, час та місці, але не пізніше 04.09.2021, у ОСОБА_9 ( ОСОБА_10 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при невстановлених обставинах виник спільний злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане із застосуванням насильства, за попередньою змовою групою осіб.

Реалізуючи вищевказаний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, за попередньою змовою групою осіб, ОСОБА_8 та ОСОБА_4 перебували біля супермаркету «АТБ» на просп. С. Бандери, 8/9 у м. Києві, де побачили раніше невідомого їм потерпілого ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який зайшов до супермаркету «АТБ» за вищевказаною адресою. ОСОБА_8 , діючи за попередньою змовою з ОСОБА_4 , зайшов до супермаркету «АТБ», де познайомився з потерпілим ОСОБА_11 та, маючи на меті заволодіти майном останнього, запропонував ОСОБА_11 вжити спиртні напої. Надалі, ОСОБА_8 разом із ОСОБА_11 вийшли з приміщення супермаркету «АТБ» та присіли на бордюр поблизу зазначеного супермаркету та розпочали вживати спиртні напої. У ході спільного вживання спиртних напоїв ОСОБА_11 відчув слабкість організму та поступово почав втрачати свідомість, а ОСОБА_8 відкрито для ОСОБА_11 викрав належне останньому майно, а саме мобільний телефон марки «Redmi Note 9 Pro», ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ2: НОМЕР_2 , який знаходився у кишені куртки потерпілого, рюкзак чорного кольору із харчовими продуктами, які для останнього матеріальної цінності не представляють, гаманець у якому знаходились гроші приблизно у сумі 1 000 грн, банківська картка «Монобанк», яка матеріальної цінності для потерпілого не представляє. Після чого ОСОБА_11 почав чинити опір та ОСОБА_8 , усвідомлюючи, що його протиправні дії не є таємними, та, незважаючи на це, були продовжені ОСОБА_8 з метою відкритого викрадення чужого майна. У подальшому ОСОБА_8 подзвонив ОСОБА_4 , який підійшов до ОСОБА_8 , та останній передав ОСОБА_4 викрадене майно, а саме мобільний телефон марки «Redmi Note 9 Pro», ІМЕІ1: НОМЕР_1 , ІМЕІ2: НОМЕР_2 , після чого ОСОБА_8 був затриманий працівниками поліції, а ОСОБА_4 разом із викраденим майном направився в бік зупинки громадського транспорту та був затриманий працівниками поліції. Внаслідок вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_8 та ОСОБА_4 спричинили майнову шкоду потерпілому ОСОБА_11 на загальну суму 6 999 грн.

Таким чином, ОСОБА_4 своїми умисними діями, які виразились у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), за попередньою змовою групою осіб, підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

Обґрунтовуючи клопотання, слідчий вважає достатніми підстави для застосування до підозрюваного ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки наявні ризики, передбачені ст. 177 КПК України, а саме:

ризик вчинення підозрюваним ОСОБА_4 дій, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 177 цього Кодексу, а саме, переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду. Даний ризик сторона обвинувачення обґрунтовує тим, що ОСОБА_4 , усвідомлюючи міру покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення, може навмисно переховуватись від органу досудового розслідування та суду з метою уникнення відповідальності;

ризик вчинення підозрюваним ОСОБА_4 дій, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, незаконно впливати на потерпілого та свідків. Вказаний ризик сторона обвинувачення обґрунтовує тим, що ОСОБА_4 відомо місце їх проживання, оскільки останній ознайомлений зі змістом протоколів допитів свідків, а тому, як зазначає слідчий у клопотанні, шляхом погрози, підкупу може схиляти свідків до дачі неправдивих показань, відмови від участі у кримінальному провадженні, що негативно вплине на хід досудового розслідування;

ризик вчинення підозрюваним ОСОБА_4 дій, передбачених пунктами 4 та 5 ч. 1 ст. 177 цього Кодексу, а саме, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення.

Обставини, встановлені під час досудового розслідування, на думку слідчого, виправдовують тримання підозрюваного під вартою, так як тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_4 у разі визнання його винним, у сукупності з обґрунтованою підозрою та фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, його тяжкості, орган досудового розслідування приходить до висновку, що для досягнення цілей, визначених ст. 177 КПК України, відносно підозрюваного має бути застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти вищезазначеним ризикам.

У судовому засіданні прокурор клопотання підтримала, просила задовольнити, зазначивши при цьому, що інші, більш м`які запобіжні заходи, не зможуть забезпечити належної процесуальної поведінки підозрюваного.

Захисник проти задоволення клопотання заперечила та просила відмовити у його задоволенні. Обґрунтовуючи свою позицію, захисник послалась на те, що підозра у кримінальному провадженні є необґрунтованою, оскільки свідками у кримінальному провадженні є лише працівники поліції. Крім того, вважала, що ризики, заявлені стороною обвинувачення, жодним чином не обґрунтовані та не містять доказів їх існування, які б переконували у неможливості застосувати щодо підозрюваного більш м`який запобіжний захід.

Підозрюваний підтримав позицію захисника, при цьому просив застосувати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Вивчивши клопотання, заслухавши пояснення учасників судового провадження, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, дійшов наступного висновку.

04.09.2021 о 22:00 ОСОБА_4 було затримано в порядку ст. 208 КПК України.

05.09.2021 ОСОБА_4 повідомлено про підозру за ч. 2 ст. 186 КК України.

05.09.2021 підозрюваному та його захиснику були надані копії клопотання та матеріалів, якими обґрунтовується необхідність застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Частиною 2 ст. 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та порядку, встановлених законом.

Пункт перший ст. 5 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод визначає, що кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Враховуючи, що відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), слідчий суддя приймає до уваги, що згідно з рішенням ЄСПЛ у справі «Феррарі-Браво проти Італії» від 14.03.1984 не можна ставити питання про те, що арешт є виправданим тільки тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, оскільки останнє є завданням попереднього розслідування.

Слідчий суддя враховує, що поняття «обґрунтована підозра» не визначене у національному законодавстві, тому, виходячи з позиції ЄСПЛ, яка відображена, серед іншого, у рішеннях по справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011, «Фокс, Кемпбел і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30.08.1990, термін «обґрунтована підозра» передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача у тому, що відповідна особа могла вчинити злочин.

При цьому, відповідно до рішень ЄСПЛ, зокрема, у справах «Броуган та інші проти Сполученого Королівства» від 29.11.1988 та «Мюррей проти Сполученого Королівства» від 23.10.1994, факти, що підтверджують «обґрунтовану підозру», не повинні бути такого самого рівня, як факти, на яких має ґрунтуватись обвинувальний вирок чи навіть пред`явлення обвинувачення.

Перевіряючи наявність обґрунтованої підозри, слідчий суддя вважає, що докази, які вказують на наявність обґрунтованої підозри, долучено до матеріалів клопотання, зокрема: протокол огляду місця події від 04.09.2021; протоколи допиту потерпілого ОСОБА_11 ; протокол впізнання особи по фотознімкам за участю останнього; протокол допиту свідка ОСОБА_12 ; протокол допиту свідка ОСОБА_13 ; протокол огляду предмету; протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення; протокол обшуку затриманої особи та інші матеріали в їх сукупності.

З огляду на викладене, слідчий суддя приходить до висновку, що зазначені у клопотанні обставини підозри мають місце та підтверджуються на цьому етапі розслідування достатньою сукупністю даних, які приведені у клопотанні слідчого та містяться в доданих до нього матеріалах, при цьому й зважує на те, що на даному етапі кримінального провадження не вправі вирішувати питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті.

Зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих даних визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувального заходу, а тому, з огляду на наведені у клопотанні слідчого обставини, у слідчого судді є всі підстави для висновку про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_4 кримінального правопорушення, інкримінованого йому стороною обвинувачення.

Відповідно до положень ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобіганням спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення або продовжити злочинну діяльність.

У відповідності до ст. 178 цього Кодексу при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, слідчий суддя на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний в сукупності оцінити тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі, дані про особу підозрюваного, розмір майнової шкоди, в заподіянні якого підозрюється особа.

Разом з тим, відповідно до положень ч. 3 ст. 176 цього Кодексу слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим тримання під вартою.

Слід зазначити, що, відповідно до рішення у справі «Боротюк проти України» від 16.12.2010 ЄСПЛ в частині правозастосування ст. 5 Конвенції зазначив, що: «… існує презумпція на користь звільнення з-під варти. Доводи «за» і «проти» такого звільнення не повинні бути «загальними й абстрактними» (рішення у справах «Бойченко проти Молдови» від 11.07.2006, «Худоєров проти Російської Федерації» від 08.11.2005, «Биков проти Російської Федерації»10.03.2009).

Обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням вимог п. 4 ст. 5 Конвенції (позиція ЄСПЛ у рішеннях по справах «Белевитський проти Росії» від 01.03.2007, «Харченко проти України» від 10.01.2011).

Так, вирішуючи питання про існування ризиків неналежної процесуальної поведінки підозрюваного, слідчий суддя відмічає, що ризиком у даному випадку є дія, яка може вчинитися з високим ступенем ймовірності.

У той же час, слідчий суддя у повній мірі не може погодитися з існуванням ризиків, які б давали підстави для застосування виняткового запобіжного заходу та про які зазначив слідчий у своєму клопотанні, що було підтримано прокурором у судовому засіданні з огляду на наступне.

Так, сторона обвинувачення зазначає про те, що підозрюваний, усвідомлюючи міру покарання за вчинене кримінальне правопорушення, може навмисно переховуватися від органу досудового розслідування та суду з метою уникнення відповідальності. Про обґрунтованість даного ризику, на думку органу досудового розслідування, свідчить тяжкість вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення, а також суворість можливого покарання, що, згідно твердження сторони обвинувачення, повністю підтверджує ризик передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Однак слідчий суддя вважає за необхідне зазначити про таке.

Відповідно до вимог пунктів 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практики ЄСПЛ, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадків за встановленою процедурою.

Так, у справі «МакКей проти Сполученого Королівства» від 03.10.2006 ЄСПЛ зазначив, що основна мета ст. 5 Конвенції полягає у запобіганні свавільного або безпідставного позбавлення волі особи.

При оцінці позбавлення свободи будь-кого Суд не обмежується проголошеними видимими цілями взяття та тримання під вартою, про які йдеться, але також розглядає істинні наміри та цілі, що стоять за ними (рішення у справах «Боцано проти Франції» від 18.12.1986, «Ходорковський проти Росії» від 31.05.2011).

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 05.03.2015 «Котій проти України» зазначив, що п. 1 ст. 5 Конвенції вимагає, що для того, щоб позбавлення свободи не вважалося свавільним, не достатньо того, щоб цей захід здійснювався відповідно до національного законодавства, він також має бути необхідним за конкретних обставин (аналогічна позиція висвітлена в рішеннях у справах «Хайредінов проти України» від 14.10.2010, «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011, «Таран проти України» від 17.10.2013, «Нештяк проти Словаччини» від 27.02.2007). Один із встановлених практикою Суду загальних принципів полягає у тому, що тримання під вартою вважатиметься «свавільним» в разі, коли, незважаючи на дотримання букви національного закону, має місце недобросовісність або введення в оману органами влади або коли органи влади нехтують спробами правильного застосування відповідного законодавства (рішення у справі «Руслан Яковенко проти України» від 04.06.2015).

При цьому, відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» від 23.02.2012 наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

В контексті практики Європейського суду з прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підозрюваного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших релевативних факторів, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що вона не може слугувати виправданням для тримання під вартою (рішення у справах «Строган проти України» від 06.10.2016, «Єлоєв проти України» від 06.11.2008, «Свершов проти України» від 27.11.2008, «Тодоров проти України» від 12.01.2012, «W. проти Швейцарії» від 26.01.1993, «Панченко проти Російської Федерації» від 08.02.2005, «Бекчієв проти Молдови» від 04.10.2005, «Летельєр проти Франції» від 26.06.1991).

Крім того, дане твердження кореспондується з рішенням Конституційного Суду України від 08.07.2003 у справі №14-рп/2003, згідно з яким тяжкість злочину законом не визначається як обов`язкова підстава для застосування будь-якого виду запобіжного заходу, а не тільки взяття під варту.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Боротюк проти України» від 16.12.2010 у всіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних запобіжних заходів. Аналогічні висновки ЄСПЛ дійшов у рішеннях по справах «Буров проти України» від 17.03.2011, «Іловецький проти Польщі» від 04.10.2001, «Смірнова проти Російської Федерації» від 24.07.2003, «Вренчев проти Сербії» від 23.09.2008. Ці та інші обставини повинні стосуватись специфічних фактів і особистих обставин особи, які виправдовують його тримання під вартою (рішення у справі «Алексанян проти Російської Федерації» від 22.12.2008), мати конкретний характер та доводитися відповідними доказами (рішення у справах «Клішин проти України» від 20.06.2012, «Бекчієв проти Молдови» від 04.10.2005).

Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення у справах «Бекчієв проти Молдови» від 04.10.2005, «Смірнови проти Російської Федерації» від 24.07.2003). Крім того, на користь звільнення свідчать відсутність судимостей, наявність постійного місця проживання, роботи, усталений спосіб життя, наявність утриманців, відсутність спроб ухилитися від правосуддя (рішення у справі «Пунцельт проти Чехії» від 25.04.2000). При цьому відсутність в особи роботи та сім`ї не є доказом того, що вона може схилиться до вчинення нових злочинів. Так само як і сама по собі відсутність постійного місця проживання не є доказом того, що особа зникне (рішення у справах «Пшевечерський проти Російської Федерації» від 24.05.2003, «Сулаоя проти Естонії» від 15.02.2005). Не може бути доказом можливої втечі особи і наявність кількох місць проживання (рішення у справі «Олександр Макаров проти Російської Федерації» від 12.03.2009).

Оцінюючи заявлений стороною обвинувачення ризик переховування від органів досудового розслідування та/або суду, слідчий суддя, з огляду на положення КПК України та прецедентну практику ЄСПЛ, відмічає, що встановлені в ході судового розгляду обставини не дають підстав однозначно стверджувати, що вказаний ризик має настільки високий ступінь ймовірності, який слугував би підставою для застосування до підозрюваного ОСОБА_4 виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Стороною обвинувачення не надано доказів того, що останнім вчинялись дії направлені на переховування від органу досудового розслідування, як і не надано доказів на обґрунтування твердження про те, що «підозрюваний за місцем проживання може не проживати», з огляду на що, такі доводи є формальними та сумнівними, ґрунтуються на припущеннях та не можуть свідчити про настільки високу ступінь ймовірності його настання, який слугував би підставою для застосування до ОСОБА_4 виняткового запобіжного заходу.

Крім того, сторона обвинувачення вказує на наявність, ризику ймовірного впливу на свідків у кримінальному провадженні.

З указаним твердженням слідчий суддя в повній мірі не може погодитись з огляду на наступне.

Слідчий суддя відмічає, що з огляду на початкову стадію кримінального провадження такий ризик гіпотетично може існувати, проте настання таких дій з боку підозрюваного можливо уникнути шляхом покладення на нього обов`язку утримуватися від спілкування з певними особами у кримінальному провадженні. До того ж, ЄСПЛ, у своєму рішенні «Москаленко проти України» від 20.05.2010 зазначає, що ризик того, що заявник примушуватиме свідків давати неправдиві показання має вимірюватися наявністю достатніх підтверджуючих даних.

Частиною 4 ст. 194 КПК України передбачено, що у разі, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 ч. 1 цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частинами 5 та 6 цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

За викладених обставин, вбачається, що клопотання не містить переконливого обґрунтування доводів сторони обвинувачення про наявність у підозрюваного наміру перешкоджати ходу досудового розслідування у такий спосіб, що застосування більш м`якого запобіжного заходу буде недостатнім для запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, а відтак застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є непропорційними легітимній меті, яка ставиться до його застосування.

Доводи сторони обвинувачення про те, що підозрюваний ОСОБА_4 «притягався до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічних злочинів» не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні відповідними доказами (копією вироку суду), а твердження про те, що «справа перебуває на розгляді в Оболонському районному суді м. Києва» не заслуговує на увагу з огляду на те, що відповідно до положень ст. 11 Загальної декларації прав людини, ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, а поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.

Твердження сторони обвинувачення про притягнення підозрюваного до кримінальної відповідальності з огляду на наявність відносно ОСОБА_4 обвинувального акта у іншому кримінальному провадженні є порушенням презумпції невинуватості, на що неодноразово наголошував у своїх рішеннях ЄСПЛ, зокрема у справах «Грабчук проти України» 21.09.2006, «Шагін проти України» від 10.12.2009 та ін.

Враховуючи викладене, беручи до уваги тяжкість інкримінованого злочину, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_4 , суворість можливого покарання, дані про особу останнього (вік, наявність постійного місця проживання, те, що останній одружений, а також те, що він раніше не судимий, що у своїй сукупності свідчить про наявність міцних соціальних зв`язків), зважаючи на цілі та принципи кримінального провадження, з метою забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, з огляду на те, що за результатами судового розгляду стороною обвинувачення доведено наявність обґрунтованої підозри та частково доведено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, зважаючи на позицію ЄСПЛ у справі «Манчіні проти Італії» від 02.08.2001, відповідно до якої за наслідками та способами застосування як тримання під вартою, так і домашній арешт прирівнюється до позбавлення волі для цілей ст. 5 § 1 (с) Конвенції, слідчий суддя приходить до висновку про наявність обґрунтованих підстав для застосування до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту у межах строку досудового розслідування кримінального провадження №0001946 від 05.09.2021, з покладенням на підозрюваного ОСОБА_4 процесуальних обов`язків, визначених ч. 5 ст. 194 цього Кодексу, оскільки вважає, що встановлені в ході судового розгляду обставини у своїй сукупності свідчать про те, що такий вид запобіжного заходу буде достатнім для виконання завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КПК України.

Доведеність винуватості підозрюваного у вчиненні інкримінованого злочину слідчим суддею під час розгляду зазначеного клопотання не вирішувалося, оскільки це є предметом встановлення в ході досудового розслідування і судового розгляду справи по суті.

Керуючись ст. 29 Конституції України, статтями 132, 176-178, 181-186, 193-196, 205, 309, 395, 532, 534 КПК України, слідчий суддя,
п о с т а н о в и в:
Клопотання слідчого СВ Оболонського УП ГУНП в м. Києві ОСОБА_6 задовольнити частково.
Застосувати до підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, заборонивши останньому цілодобово залишати місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , у межах строку досудового розслідування кримінального провадження №0001946 від 05.09.2021, а саме до 04.11.2021 включно, за виключенням необхідності отримання медичної допомоги, зобов`язавши ОСОБА_4 прибувати за кожною вимогою слідчих СВ Оболонського УП ГУНП у м. Києві, у провадженні яких перебуває дане кримінальне провадження, до процесуальних керівників, які здійснюють процесуальне керівництво, а також до слідчого судді, суду.

Покласти на підозрюваного ОСОБА_4 процесуальні обов`язки, визначені ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме:

1) не відлучатися за межі м. Вишгорода та м. Києва без дозволу слідчого, прокурора або суду;

2) повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання;

3) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Ухвалу про тримання підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під цілодобовим домашнім арештом передати для виконання Вишгородському відділу поліції Головного управління Національної поліції України у Київській області (07301, Київська область, м. Вишгород, вул. Кургузова, 3).

Вишгородському відділу поліції Головного управління Національної поліції України у Київській області негайно поставити на облік ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Роз`яснити підозрюваному ОСОБА_4 , що відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України працівники органу внутрішніх справ, з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань.

У разі невиконання підозрюваним ОСОБА_4 покладених на нього обов`язків до нього може бути застосовано більш жорсткий запобіжний захід і накладено грошове стягнення.

ОСОБА_4 негайно доставити до місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 і звільнити з-під варти.

Ухвала слідчого судді підлягає негайному виконанню після її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1