Справа №592/9090/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/821/21 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА
Іменем України

20 жовтня 2021 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 592/9090/20 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Ковпаківського районного суду м. Сум від 24.03.2021, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1

визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 309, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 162 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

установила:

У поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_11 просить змінити вирок суду та перекваліфікувати дії ОСОБА_10 з ч. 3 ст. 185 КК на ч. 2 ст. 185 КК, а також пом`якшити йому покарання, оскільки суд першої інстанції дійшов необгрунтованого висновку про наявність в діях обвинуваченого такої кваліфікуючої ознаки як проникнення при вчинення крадіжки. Крім того, призначене обвинуваченому покарання є суворим.

Вироком Ковпаківського районного суду м. Сум від 24.03.2021 ОСОБА_10 визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 309, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 162 КК, і йому призначене покарання: за ч. 2 ст. 309 КК (у ред. ЗУ № 2617-VIІІ) у виді штрафу в розмірі 2000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34000 грн; за ч. 3 ст. 185 КК із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК у виді арешту строком 4 місяці; за ч. 1 ст. 162 КК у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначене остаточне покарання у виді арешту строком 4 місяці.

Згідно вироку, у невстановлені час та місці, ОСОБА_10 незаконно придбав психотропну речовину, обіг якої заборонений PVP у великому розмірі загальною масою 1,8125 г та незаконно зберігав без мети збуту за місцем проживання в АДРЕСА_2 до вилучення працівниками поліції 14.05.2020. 23.09.2020 близько 10:30 ОСОБА_10 , порушуючи право власності ОСОБА_12 , усупереч волі власника, незаконно проник через паркан на територію огородженої земельної ділянки, а саме на територію садиби АДРЕСА_3 , чим порушив гарантоване право на недоторканість іншого володіння особи. 30.09.2020 близько 06:00 ОСОБА_10 проник до садиби АДРЕСА_4 , з території земельної ділянки зайшов до недобудованого будинку, де таємно викрав майно, чим спричинив майнову шкоду ОСОБА_13 на загальну суму 6433 грн.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи захисника ОСОБА_9 , яка підтримала апеляційну скаргу, доводи прокурора ОСОБА_8 , яка заперечила проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 309, ч. 1 ст. 162 КК, за обставин, викладених у вироку, в апеляційній скарзі захисника не оскаржуються.

Що стосується доводів апеляційної скарги про відсутність в діях ОСОБА_10 такої кваліфікуючої ознаки як проникнення, і як наслідок наявність складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК, то вони є необгрунтованими та задоволенню не підлягають.

Так, належним чином перевіривши заперечення сторони захисту про відсутність в діях ОСОБА_10 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, суд першої інстанції правильно визнав їх такими, що не відповідають дійсності та матеріалам кримінального провадження, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого кримінального правопорушення та наявності відповідних доказів.

Зокрема, при вирішенні питання щодо наявності такої кваліфікуючої ознаки крадіжки як «проникнення до сховища та іншого приміщення» слід брати до уваги те, що чинний КК не містить законодавчої дефініції понять «сховище та інше приміщення». Тлумачення цих понять дається в усталеній доктрині кримінального права, згідно підходів яких «сховище» це завжди певне місце або територія, а «інше приміщення» певне приміщення (будівля, споруда чи їх частина), окрім житла, які використовуються для постійного чи тимчасового зберігання матеріальних цінностей та мають будь-які засоби охорони від доступу сторонніх осіб (наприклад, огорожа, наявність охоронця, сигналізація), що унеможливлюють (суттєво ускладнюють) вільне та безперешкодне потрапляння на них сторонніх осіб.

Огороджена територія, у тому числі приватного домоволодіння, може бути віднесена за своїми ознаками до поняття «сховище», виходячи з характеру огорожі (розміру, конструкції, цілісності тощо), наявності інших пристосувань, засобів (охорони, сигналізації, собак, освітлення, засувів, гачків, замків на воротах і хвіртках тощо), які об`єктивно перешкоджають вільному доступу сторонніх осіб, а також інших ознак, які дозволяють ідентифікувати вказану територію як таку, що має призначення постійного або тимчасового зберігання матеріальних цінностей (тобто є сховищем).

У кожному конкретному кримінальному провадженні, де обвинувачення за ч. 3 ст. 185 КК включає кваліфікуючу ознаку «проникнення до сховища та іншого приміщення», належить встановити об`єктивні обставини, які дозволяють ідентифікувати відповідне місце чи територію як «сховище», а будівлю чи споруду як «інше приміщення». Ці обставини з огляду на положення ст. 91-94 КПК підлягають обов`язковому доказуванню, а зібрані та надані суду докази відповідній оцінці.

При здійсненні такої правової оцінки необхідно виділяти фізичний та юридичний критерії розуміння поняття «проникнення». Зокрема, для визначення фізичного критерію підлягають встановленню: 1) факт входження (потрапляння) до приміщення (житла, іншого приміщення чи сховища); 2) час, спосіб, місце та обставини входження (потрапляння) до приміщення (житла, іншого приміщення чи сховища) з урахуванням режиму доступу до нього та до майна, яким бажає заволодіти особа.

Для з`ясування юридичного критерію слід встановлювати: 1) незаконність входження (потрапляння) у приміщення (житло, інше приміщення чи сховище) або перебування в ньому, що обумовлюється відсутністю в особи права на перебування там, де знаходиться майно, яким вона бажає незаконно заволодіти; 2) мету, яку досягає особа, вчиняючи обрані дії, усвідомлення нею характеру вчиненого суспільно небезпечного діяння, зокрема й факту незаконного входження (потрапляння) до приміщення (житла, іншого приміщення чи сховища) чи перебування в ньому, передбачення наслідків вчиненого діяння.

Для кваліфікації за ч. 3 ст. 185 КК також важливим є факт усвідомлення особою незаконності входження (потрапляння) у відповідне приміщення або перебування в ньому під час вчинення крадіжки. Вчиняючи крадіжку, поєднану з проникненням, особа повинна усвідомлювати протиправність входження (потрапляння) у приміщення або перебування в ньому під час вчинення крадіжки.

На підтвердження вчинення ОСОБА_10 крадіжки, пов`язаної із проникненням до «іншого приміщення та сховища», суд першої інстанції послався на показання потерпілого ОСОБА_13 , який пояснив, що він є власником домоволодіння по АДРЕСА_4 . Територія домоволодіння огороджена парканом висотою 2 м. Встановлені камери відеоспостереження та датчики руху, при спрацюванні яких вмикається світло. На земельній ділянці збудований будинок, у якому на момент вчинення крадіжки знаходились будівельні матеріали та проводились оздоблювальні роботи, але придатним для проживання він ще не був. В будинку були вікна, 4 дверей. Не були встановлені центральні вхідні та скляні двері на веранді. Паркан в одному місці був частково знятий і там його висота менша за 2 м, але не менша 1,5 м. 30.09.2020 близько 6 год. йому на телефон надійшло повідомлення, що спрацював датчик руху та увімкнулось світло. Прибувши він виявив зникнення електричного шуруповерту та рівня.

Крім того, судом враховано відеозапис з камер зовнішнього спостереження, на якому 30.09.2020 близько 6 год. зафіксовано появу чоловіка на частині прибудинкової території, огородженій парканом, а також протокол проведення слідчого експерименту від 22.10.2020 за участю ОСОБА_10 , згідно якого останній показав місце вчинення крадіжки, зокрема паркан, через який він потрапив на територію домоволодіння.

Суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що сукупністю всіх обставин вчиненого кримінального правопорушення доведено зміст і спрямованість умислу ОСОБА_10 саме на таємне викрадення майна, поєднане з проникненням до «іншого приміщення та сховища».

На наявність вказаної кваліфікуючої ознаки вказують такі обставини: 1) для того, щоб опинитися на території домоволодіння, ОСОБА_10 довелося спочатку подолати паркан, докладаючи певних зусиль; 2) потрапляння обвинуваченого на огороджену територію було помічено увімкненням світла, що об`єктивно свідчило про перебування на відокремлений від вулиці території; 3) обвинувачений зайшов до будинку тільки після того як обійшов частину домоволодіння; 4) викрадене майно зі сторони входу не проглядалося.

З огляду на викладене, паркан, через який ОСОБА_10 потрапив на територію домоволодіння, був захистом (бар`єром), який об`єктивно перешкоджав вільному доступу сторонніх осіб, і дозволяв ідентифікувати територію не інакше як таку, що має призначення постійного/тимчасового зберігання матеріальних цінностей, тобто є «сховищем», а будинок відповідно «іншим приміщенням».

Таким чином, у цьому кримінальному провадженні встановлено наявність перешкод для потрапляння особи на територію (відсутність вільного доступу), при цьому ОСОБА_10 не міг не усвідомлювати факт незаконності свого перебування на території, до якої, долаючи певну перешкоду, потрапив лише з єдиною метою викрадення майна, що не заперечено ним у суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги захисника в тій частині, що на час проведення слідчого експерименту стан паркану змінився, а дірка була забита дошкою, внаслідок чого неможливо встановити чи можна було через неї зайти на територію домоволодіння, не заслуговують на увагу, так як висота паркану (не менш ніж 1,4 м) в тому місці, через який обвинувачений проник на територію, не дозволяла зробити це у вільний спосіб, для чого необхідно було прикласти певні зусилля, тим більше, що як пояснив ОСОБА_10 , він відвів частину паркану праворуч, а потім, нахилившись, проліз у діру.

Суд першої інстанції надав оцінку посиланням сторони захисту на те, що протокол слідчого експерименту проведений з порушеннями вимог ст. 240 КПК, і дійшов висновку про відсутність підстав для визнання цього доказу недопустимим, оскільки існують достатні підстави для висновку про те, що цей доказ відповідає вимогам ст. 104, 105 КПК, а саму слідчу дію проведено за правилами, передбаченими ст. 240 КПК (відтворені дії, обстановка та обставини події тощо).

Перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, обставин і фактів, які могли б вплинути на законність, вмотивованість та/чи обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення щодо доведеності винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, і які б не були досліджені чи належним чином не оцінені цим судом, під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено.

Доводи апеляційної скарги захисника про невідповідність призначеного ОСОБА_10 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості також є необґрунтованими та не заслуговують на увагу.

Так, ст. 50 і 65 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, а також згідно положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті (частині статті) Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру, в тому числі й ст. 69 КК, згідно якої за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Згідно ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

При призначенні ОСОБА_10 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчинених останнім кримінальних правопорушень, особу винного, обставини, які пом`якшують покарання, відсутність обставин, які обтяжують покарання, і дійшов цілком обґрунтованого висновку про необхідність призначення покарання за ч. 2 ст. 309 і ч. 1 ст. 162 КК у виді штрафу, а за ч. 3 ст. 185 КК у виді позбавлення волі із застосуванням ст. 69 КК строком 4 місяці, яке на думку колегії суддів відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчинених кримінальних правопорушень і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Визначене судом покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю, обставинами вчиненого та особою обвинуваченого, що розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненим правопорушенням, тому вид і розмір призначеного ОСОБА_10 покарання є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

Зазначені в апеляційній скарзі захисника такі обставини як щире каяття, молодий вік, відсутність тяжких наслідків, відшкодування завданої шкоди та позиція потерпілого ОСОБА_13 , в повній мірі враховані місцевим судом при призначенні покарання та не є безумовними підставами призначення обвинуваченому ще більш м`якого покарання, тому оскаржене судове рішення є належним чином обґрунтованим і вмотивованим, внаслідок чого воно підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Вирок Ковпаківського районного суду м. Сум від 24.03.2021 відносно ОСОБА_14 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4