ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2021 року
м. Київ

справа № 159/5440/19
провадження № 51-1227км20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду:

головуюча ОСОБА_1 ,
судді: ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,

секретар судового засідання ОСОБА_4 ,
учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_5 ,
захисник ОСОБА_6 ,
засуджений ОСОБА_7 ,
потерпіла ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора,який брав участь у судовому провадженні в суді першої інстанції, на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 25 березня 2021 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 00000542, стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився та проживає у АДРЕСА_1 ,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК України).

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор виклав вимогу до суду касаційної інстанції (далі Суд) про скасування ухвали апеляційного суду в зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості і призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор стверджує, що судом апеляційної інстанції не надано вичерпної відповіді на доводи апеляційної скарги прокурора щодо несправедливості обраного особі заходу примусу через застосування до нього звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Зазначає, що судом апеляційної інстанції не спростовано доводи апеляційної скарги прокурора про те, що місцевим судом при призначенні покарання належним чином не враховано грубого порушення ОСОБА_7 шести пунктів Правил дорожнього руху, вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння та настання тяжких наслідків смерті людини.
Також посилається на те, що судом належним чином не враховано, що кримінальне правопорушення, передбачене ст.286 КК України, відноситься до злочинів проти безпеки руху, в яких питання покарання стосується інтересів не лише потерпілих, а й усіх учасників дорожнього руху.
Крім того, стверджує, що поза увагою суду апеляційної інстанції залишилось те, що ОСОБА_7 керував автомобілем, не маючи при цьому права керування будь-якими транспортними засобами.
Посилається на те, що доводи апеляційного суду щодо підстав звільнення від відбування покарання засудженого є неспроможними, оскільки дані обставини істотно не знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а лише характеризують засудженого в загально-соціальному плані та можуть бути враховані при призначенні реального покарання, наближеного до мінімальної межі, визначеної в санкції ч.2 ст.286 КК України.
Зазначає, що звільнення засудженого від відбування покарання є явно несправедливим, та суперечитиме вимогам ст.50, 65 КК України, принципу справедливості покарання і не відповідатиме його меті, а саме виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами.
Крім того, вказує, що позиція потерпілих не є для суду першої та апеляційної інстанції вирішальною та обов`язковою, оскільки повинна враховуватись у сукупності та з обставинами, передбаченими ст.65 КК України і не має над ними юридичної переваги.

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 27 січня 2020 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від призначеного судом основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення, та покладено на нього відповідно до ст. 76 КК України такі обов`язки: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Вирішено питання судових витрат та долю речових доказів.

Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 25 березня 2021 року вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 27 січня 2020 року стосовно ОСОБА_7 залишено без зміни, апеляційну скаргу прокурора - без задоволення.

Як установлено судами, ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 29 липня 2019 р. о 23:20 у с. Тойкуті Ковельського району Волинської області на території ТзОВ «Еко-тара», що знаходиться на вул. Шосейній, 41, перебуваючи стані алкогольного сп`яніння, не маючи посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, керуючи технічно несправним автомобілем марки «ЗИЛ-131», р.н. НОМЕР_1 , що мав несправності гальмової системи та коліс і шин, допустив наїзд на потерпілого ОСОБА_9 , який стояв перед керованим ОСОБА_7 автомобілем.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_9 отримав тяжкі тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно - мозкової травми з переломом кісток основи черепа та забоєм головного мозку, які є небезпечними для життя в момент заподіяння, та перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням його смерті на місці пригоди.

У вказаній дорожній обстановці ОСОБА_7 порушив вимоги пунктів 2.1 (а), 2.3 (а, б), 10.1, 31.4, 31.4, 31.4.1 (г),31.4.5.(є) Правил дорожнього руху, що стало причиною та умовою настання події вказаної дорожньо-транспортної пригоди.
Дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч.2 ст.286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Позиції учасників судового провадження
Прокурор в судовому засіданні підтримав касаційну скаргу.
Засуджений, захисник та потерпіла заперечували проти задоволення касаційної скарги прокурора та просили залишити ухвалу апеляційного суду без зміни.

Мотиви Суду
Згідно з ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК України є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Відповідно до ст.412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Положенням ст. 414 КПК України передбачено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_7 та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 286 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.

Щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону
Доводи касаційної скарги прокурора про те, що судом апеляційної інстанції порушено вимоги ст.419 КПК України, оскільки залишено без відповідної уваги доводи його апеляційної скарги, не надано на них вичерпних відповідей, є безпідставними.
Так, згідно з положеннями ст. 419 КПК України у мотивувальній частині ухвали апеляційного суду, крім іншого, зазначаються короткий зміст вимог апеляційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала, а також мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався. Крім того, при залишенні заявлених вимог без задоволення в ухвалі має бути зазначено підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд апеляційної інстанції перевірив та проаналізував усі доводи, наведені в апеляційній скарзі прокурора, надав вичерпну відповідь на кожен з них, пославшись на відповідну норму права.
Так, доводи прокурора про те, що судом апеляційної інстанції не спростовано доводів апеляційної скарги прокурора щодо призначення місцевим судом покарання без врахування того, що ОСОБА_7 порушив шість пунктів Правил дорожнього руху, вчинив злочин у стані алкогольного сп`яніння, внаслідок чого настала смерть людини а також керував автомобілем, не маючи при цьому права керування транспортними засобами є неспроможними.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши зазначені доводи апеляційної скарги прокурора, погодився з висновком місцевого суду, про те, що засуджений хоч і перебував у стані алкогольного сп`яніння, не мав права керування транспортними засобами, однак сів за кермо цього автомобіля лише з тим наміром, щоб виправити ситуацію з автонавантажувачем, що допустив потерпілий та проїхав лише декілька метрів на закритій території.
Також судом апеляційної інстанції на підтвердження зазначеного взято до уваги показання засудженого, надані ним безпосередньо в суді першої інстанції, про те, що до моменту загибелі неповнолітнього потерпілого ОСОБА_7 спільно з ним вживав спиртне, а потім вони разом поїхали на роботу, де працював потерпілий. Через деякий час потерпілий з власної ініціативи та без дозволу сів за кермо автонавантажувача і застряг на ґрунтовій ділянці території та звернувся за допомогою до ОСОБА_7 . Він мав намір усунути наслідки, що настали від дій потерпілого та допомогти йому також уникнути відповідальності у випадку, коли стане відомо про те, що потерпілий користувався автовантажувачем, що знаходився на території «Еко - тара». За кермом автомобіля, послуговуючись вказівками потерпілого про поступове наближення до автонавантажувача для зачіпляння його металевим ланцюгом, він, не розрахувавши відстані, здійснив наїзд, що спричинив смертельний наслідок для його друга.
Таким чином, за встановлених фактичних обставин кримінального провадження вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння хоча і є обставиною, що обтяжує покарання, однак не може бути визнана такою, що унеможливлює звільнення засудженого від відбування призначеного покарання з випробуванням, з чим погоджується суд касаційної інстанції.

Щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого
Доводи касаційної скарги прокурора щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість є необґрунтованими з огляду на таке.
Так, положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовуючи висновок щодо виду і міри покарання ОСОБА_7 , призначаючи йому покарання у виді позбавлення волі із застосуванням ст.75 КК України, послався у вироку на те, що засуджений свою вину у вчиненому визнав повністю, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину. Також судом було враховано його молодий вік, те, що він раніше не притягався до кримінальної відповідальності, працював на час вчинення злочину та мав доход, не мав утриманців, за місцем проживання та за останнім місцем навчання у ЗОШ характеризуються виключно позитивно, стан його здоров`я, проживає у складі багатодітної родини, допомагаючи батькам по господарству, мав дружні стосунки з покійним потерпілим за життя останнього, вчинений ним злочин хоча і є тяжким, однак, неумисним.
Крім того, судом взято до уваги позицію потерпілих, які просили не позбавляти волі засудженого.
Обставинами, що пом`якшують покарання засудженого, суд визнав щире каяття, що підтверджується визнанням своєї винуватості як під час досудового розслідування, так і в суді, активне сприяння розкриттю злочину, що виявилось у тому, що він як під час досудового розслідування, так і в суді детально та повно послідовно розповів про обставини вчинення злочину та його молодий вік.
Обставиною, що обтяжує покарання засудженого, суд зазначив вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Щодо доводів прокурора про те, що позиція потерпілих не є для суду першої та апеляційної інстанції вирішальною, колегія суддів зазначає таке.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, під час досудового розслідування, а також під час розгляду справи в судах обоє потерпілих заявляли про те, що будь-яких претензій до засудженого, який був другом їх сина з дитинства, не мали та просили врахувати конкретні обставини вчинення злочину та суворо не карати ОСОБА_7 , не позбавляти його волі, а звільнити від відбування покарання з випробуванням.
Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, при призначенні покарання взяв до уваги думку потерпілих в сукупності з іншими обставинами, встановленими в суді.

Щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність
Що стосується доводів прокурора про те, що суд апеляційної інстанції, погоджуючись з рішенням суду першої інстанції про звільнення засудженого від відбування покарання зазначив такі обставини, які не знижують істотно ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а характеризують засудженого в загально-соціальному плані та можуть бути враховані при призначенні реального покарання, то вони не відповідають вимогам закону.
Так, відповідно до вимог ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. Таке рішення має бути належним чином умотивовано.
Так, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, вирішуючи питання про звільнення засудженого від кримінальної відповідальності врахував зазначені вище обставини, оцінив їх в сукупності та дійшов висновку про можливість звільнення останнього від відбування покарання з випробуванням.
На думку Суду, з урахуванням вищевказаних конкретних обставин кримінального провадження, положень статей 50, 65 КК України покарання, призначене ОСОБА_7 судом апеляційної інстанції, відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Апеляційний розгляд кримінального провадження проведено відповідно до вимог закону. Суд апеляційної інстанції ретельно проаналізував доводи апеляційної скарги прокурора, які аналогічні доводам, наведеним у касаційній скарзі, та надав їм належну оцінку, навівши в ухвалі докладні мотиви прийнятого рішення та підстави, на яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Таким чином, підстав для задоволення касаційної скарги прокурора не встановлено.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у судовому провадженні в суді першої інстанції, залишити без задоволення.
Ухвалу Рівненського апеляційного суду від 25 березня 2021 року стосовно ОСОБА_7 залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3