ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 527/1174/19 Номер провадження 11-кп/814/129/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2021 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з секретарем судового засідання ОСОБА_5

з участю: прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 та

його захисника адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 та

її представника адвоката ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава кримінальне провадження за апеляційною скаргою з доповненнями обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Глобинського районного суду Полтавської області від 27 вересня 2019 року,-

В С Т А Н О В И Л А:
Цим вироком
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українець, громадянин України, уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , освіта середня, має на утриманні двох дітей, а саме неповнолітню дочку, 2005 року народження, та сина, 2000 року народженя, інваліда 1 групи, працює керівником ПП «Карпос» та директором ТОВ «Торгівельно промислова компанія «Соціальне будівництво», в силу ст. 89 КК України не судимий,-

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

Постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 у відшкодування спричиненої моральної шкоди 600000 (шістсот тисяч) гривень.

Постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати на залучення експерта в сумі 1256,08 грн.

Скасовано арешт на майно, накладений ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 20.02.2019 року.

Вирішена доля речових доказів.

За вироком суду, ОСОБА_7 визнаний винуватим у тому, що 15.02.2019 року о 10 годині 50 хвилин, він керуючи автомобілем марки «DAF» моделі «95», реєстраційний номер НОМЕР_1 , до якого був приєднаний напівпричіп марки «UTVA» моделі «СРР 24ВG», реєстраційний номер НОМЕР_2 , наближаючись до автомобільної заправної станції ПП «Даблус», яка розташована за адресою: с. Погреби, вул. Шевченка, 83 - ліворуч стосовно напрямку руху останнього, в місці, де центр проїзної частини визначений горизонтальною дорожньою розміткою 1.1 - вузька суцільна лінія, порушуючи вимоги п. 10.1 та п. 1.1 розділу 34 «Правил дорожнього руху», де відповідно вказано, що:

-10.1 «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»;

-1.1 розділу 34 «(вузька суцільна лінія) - поділяє транспортні потоки протилежних напрямків і позначає межі смуг руху на дорогах; позначає межі проїзної частини, на які в`їзд заборонено; позначає межі місць стоянки транспортних засобів і край проїзної частини доріг, не віднесених за умовами руху до автомагістралей»,

не переконався в безпечності виконуваного маневру повороту ліворуч, перетинаючи зустрічну смугу руху, по якій рухався автомобіль марки «Volkswagen» моделі «Transporter» реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_11 , в межах крайньої правої смуги руху по напрямку до м. Глобине, допустив зіткнення передньою лівою частиною кабіни керованого ним автомобіля з лівою боковою частиною автомобіля марки « Volkswagen» моделі «Transporter».

У результаті дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля марки «Volkswagen» моделі «Transporter» ОСОБА_11 відповідно до висновку судово-медичної експертизи №15 від 23.03.2019 отримав тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, переломи: кісток верхньої стінки правої орбіти, тіла основної кістки, пірамідки правої скроневої кістки, крововиливів в м`які покрови голови з внутрішньої сторони, закритого перелому другого ребра зліва з крововиливами в довколишні м`язи, забійної рани, синця м`яких тканин голови, які за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя в момент їх спричинення, а в даному випадку привели до смерті.

Смерть ОСОБА_11 наступила від закритої черепно-мозкової травми, яка супроводжувалася переломом кісток основи черепа, забоєм речовини головного мозку, субарахноїдальним крововиливом на всю поверхню обох півкуль головного мозку.

Не погоджуючись з вказаним вироком обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу та доповнення до неї, в яких просить призначити йому покарання застосувавши ст. 75 КК України та зменшити розмір відшкодування моральної шкоди за позовом потерпілої ОСОБА_12 до 100 000 (ста тисяч) грн.

В обгрунтування зазначає, що повністю визнав свою вину, також судом в судовому засіданні встановлену значну кількість обставин, що істотно знижують суспільну небезпеку обвинуваченого, та які є підставою для застосування ст.ст. 75,69 КК України. Проте, суд вирішуючи питання щодо можливості застосування до ОСОБА_7 ст. 75 КК України та звільнення його від відбування покарання з іспитовим строком, на чому наполагала сторона захисту, не врахував ці обставини.

Також апелянт зазначає, що не оскаржує той факт, що він своїми діями наніс потерпілій моральну шкоду, проте вказує, що судом не враховано той факт, що позивачем не надано жодного доказу, яким було би підтверджено розмір заподіяної моральної шкоди. Вказує, що розмір надто завищений, а тому він повинен бути зменшеним.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши обвинуваченого та його захисника, які підтримали свою апеляційну скаргу, думку потерпілої та її представника, які не мають будь-яких претензій до обвинуваченого та просять не застосовувати стосовно ОСОБА_7 реальне покарання, промову прокурора про можливість застосування стосовно ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України, дослідивши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до такого.

Згідно зі ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом частини 3 статті 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Як вбачається із змісту вироку, суд у порядку статті 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих обставин, які ніким не оспорювались.

Відповідно до частини 3 статті 349 КПК України, суд з`ясував у обвинуваченого ОСОБА_7 чи правильно він розуміє зміст обставин, які ніким не оспорюються, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив обмеження права оспорювання обставин в апеляційному порядку. Обвинувачений та учасники процесу не заперечували проти скороченого дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, за який його засуджено, кваліфікація вчиненого за ч. 2 ст. 286 КК України, а також вид і розмір призначеного обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік в апеляційній скарзі не оспорюються.

Разом із тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги обвинуваченого щодо можливості застосування судом першої інстанції стосовно обвинуваченого положень ст. 75 КК України.

Так, згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Домірність покарання за злочин є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

У ст. 65 КК визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» при призначенні покарання за ст.286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину,а також обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання та особу винного.

За змістом ст. 75 КК України, рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи та прийде дл висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання.

Разом з цим, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Проте, виконуючи приписи ст. 65 КК України, місцевий суд, хоч і зважив на ряд обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , але належним чином не врахував їх та в достатній мірі не дослідив особу винного, внаслідок чого призначив останньому покарання яке за формою його відбування не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним злочину та особі обвинуваченого внаслідок його суворості.

Зокрема, суд врахував як пом`якшуючі покарання обставини, щире каяття, оскільки обвинувачений фактично вину визнав, виявив готовність нести покарання, вибачився перед потерпілою та вживав заходів щодо відшкодування шкоди потерпілій, активне сприяння розкриттю злочину.
Суд першої інстанції при постановленні вироку врахував, що обвинувачений офіційно працевлаштований, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання, одружений, є учасником бойових дій, має нагороди та відзнаки.
Крім того, обинувачений має на утриманні неповнолітню дочку, а саме ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який є інвалідом 1 групи з дитинства та потребує постійного стороннього догляду. Дружина обвинуваченого більше 5/пяти/ років перебуває за кордоном і не підтримує будь-яких стосунків з родиною.
Допитана судом апеляційної інстанції потерпіла ОСОБА_9 підтвердила факт відшкодування шкоди зі сторони обвинуваченого, вказала на правдивість показань обвинуваченого стосовно утримання ним дітей, та просила суд не позбавляти ОСОБА_7 волі.

Ці ж обставини потерпіла ОСОБА_9 повідомила в заяві, поданій до суду апеляційної інстанції відповідно до якої просила не позбавляти волі обвинуваченого ОСОБА_7 та звільнити його від відбування покарання на підставі ст.75 КК України, зазначаючи що не має жодних претензій матеріального чи морального характеру до обвинуваченого ОСОБА_7 .

Отже, посткримінальна поведінка обвинуваченого свідчить про те, що він дійсно щиро розкаявся у скоєному, допомагає потерпілій та зробив належні для себе висновки.

Колегія суддів зваючи на те, що думка потерпілої не має переважного значення при прийнятті рішення щодо покарання, разом із тим, позиція потерпілої, дружини, яка втратила чоловіка, не може бути залишена без належної уваги та оцінки і безумовно підлягає врахуванню в сукупності з іншими обставинами.

Таку позицію потерпіла підтримала під час апеляційного розгляду, вказавши, що пробачила ОСОБА_7 та не має до нього жодних претензій. Вважає, що ОСОБА_7 не є небезпечним для суспільства та його виправлення можливе без ізоляції в місця позбавлення волі.

Колегія суддів звертає увагу і на досудову доповіді Глобинського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Полтавській області від 19.07.2019 року, ризик вчинення ОСОБА_7 повторного кримінального правопорушення та ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, оцінюється як середній; виправлення ОСОБА_7 без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк можливе, та не становить небезпеки для суспільства (а.с.59-62).
Зазначені обставини, які, на думку колегії суддів, підлягають обов`язковому врахуванню, і додержання принципу співмірності та індивідуалізації покарання є підставою для висновку суду про можливість досягти мети заходу примусу без ізоляції ОСОБА_7 від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою впродовж іспитового строку, встановленого ст. 75 КК України.

Таке покарання, на думку колегії суддів, повністю узгоджуватиметься з критерієм справедливості, правову позицію щодо якого висловив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі N 1-33/2004, зазначивши, що окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного та особою винного.

За таких обставин, колегія суддів приходить до переконання, що не обгрунтувавши не застосування щодо ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України, суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину й особі засудженого внаслідок суворості.

Стосовно доводів апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 щодо розміру стягнутої суми позову потерпілої ОСОБА_9 в частині компенсації моральної шкоди, колегія суддів, приймаючи до уваги, що в цій частині обвинувачений відмовився від апеляційних вимог та враховуючи позицію потерпілої про повне відшкодкування цивільного позову в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги в частині цивільного позову про відшкодування моральної шкоди не підлягають розгляду.

У відповідності до ст.409 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно ст.413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою зміну судового рішення, є незастосувння судом закону, який підлягає застосуванню.

З урахуванням наведеного, вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання слід змінити, застосувавши до нього ст.75 КК України та звільнити від відбування основного покарання з випробуванням та встановленням іспитового строку, а також покласти на нього обов`язки, визначені ст.76 КК України:

Керуючись ст.ст.376,404, 405, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу з доповненнями обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Глобинського районного суду Полтавської області від 27 вересня 2019 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання змінити.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнити від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік.

Покласти на ОСОБА_7 обов`язки, передбачені ч.1 ст. 76 КК, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В іншій частині вирок Глобинського районного суду Полтавської області від 27 вересня 2019 року стосовно ОСОБА_7 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом трьох місяців з дня її проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

С У Д Д І:
ОСОБА_2 . ОСОБА_15 .