Справа № 331/4258/21
Провадження № 1-кп/331/531/2021
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
про призначення судового розгляду

«25» жовтня 2021 року Жовтневий районний суд м. Запоріжжя в складі:

Головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі судового засідання ОСОБА_2

за участю: прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000084 від 03.06.2021 року відносно ОСОБА_4 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України,

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду м. Запоріжжя із Запорізької обласної прокуратури надійшов затверджений прокурором обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_4 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

При проведенні підготовчого судового засідання, прокурор просив постановити ухвалу про призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту, зазначивши, що під час досудового розслідування були дотримані всі вимоги КПК України і підстав для закриття провадження чи повернення обвинувального акту не вбачається.

Обвинувачений та його захисник не заперечували проти призначення судового розгляду.

Суд, вислухавши думку учасників судового процесу, перевіривши матеріали обвинувального акту з додатками, вважає необхідним призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта та провести підготовку до судового розгляду.

У підготовчому судовому засіданні встановлено, що даний обвинувальний акт складений відповідно до вимог ст. 291 КПК України.

Підстав, для закриття провадження, передбачених п. п. 4-8, 10 ч. 1 ст. 284 КПК України, ч. 2 ст. 284 КПК України або для повернення обвинувального акту прокурору не встановлено.

Кримінальне провадження підсудне Жовтневому районному суду м. Запоріжжя.

Судовий розгляд проводити за участі прокурора, обвинуваченого та захисника.

Крім того, у підготовчому судовому засіданні прокурором заявлено клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту відносно обвинуваченого ОСОБА_4 обґрунтоване тим, що останній обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, пов`язаного із вимаганням, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років з конфіскацією майна, що свідчить про те, що останній може переховуватися від органів досудового розслідування та суду. Крім того, під час досудового розслідування встановлено наявність ризиків того, що ОСОБА_4 може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, а також незаконно впливати на свідків, які надають викриваючі свідчення відносно обвинуваченого, тим самим може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення. Тому з метою забезпечення дієвості даного кримінального провадження вважає доцільним застосувати до ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у нічний час доби.

Захисник адвокат ОСОБА_5 заперечував проти задоволення клопотання прокурора, посилаючись на те, що ризики, на які посилається прокурор, нічим не підтверджені та ґрунтуються на припущеннях, а також спрямовані на запобігання будь-яким чином перешкодити органу досудового розслідування встановити обставини кримінального правопорушення, тоді як досудове розслідування вже закінчено направленням обвинувального акта до суду. ОСОБА_4 не має наміру переховуватись від суду або перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Обвинувачений ОСОБА_4 підтримав клопотання свого захисника, в задоволенні клопотання прокурора просив відмовити.

Заслухавши клопотання прокурора, з`ясувавши думку учасників судового процесу, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.

Згідно з вимогами ст. 181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Стаття 194 КПК України передбачає, що під час розгляду клопотання суддя зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення, наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один з ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є, зокрема, забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та запобіганням спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу суд зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у обвинуваченого постійного місця роботи; репутацію обвинуваченого, його майновий стан; наявність судимостей; дотримання обвинуваченим умов запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше.

Суд, перевіряючи наявність ризиків щодо можливого переховування обвинуваченого від суду та вчинення ним інших кримінальних правопорушень, враховує особу обвинуваченого, який не має судимості і раніше до кримінальної відповідальності не притягався, має постійне місце проживання, офіційно працевлаштований, обіймаючи посаду головного спеціаліста управління Держгеокадастру у Запорізькій області, у зв`язку з чим має стабільне джерело доходу, а також те, що ОСОБА_4 впродовж судового провадження щоразу з`являвся в призначені судові засідання, що дає достатні підстави вважати про відсутність умислу у обвинуваченого переховуватись від суду.

Суд приймає до уваги, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, пов`язаного з вимаганням, за вчинення якого передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років з конфіскацією майна, проте лише тяжкість можливого призначення покарання не може бути єдиною підставою для застосування запропонованого прокурором запобіжного заходу.

Доводи прокурора щодо можливого впливу на свідків є малоймовірними, необґрунтованими та такими, що не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Разом з тим, суд звертає увагу, що досудове розслідування по даному кримінальному провадженню закінчено, органом досудового розслідування встановлені всі обставини, що мають значення для кримінального провадження, що саме по собі виключає ризики знищення, приховування або спотворення будь-яких із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення та перешкоджання обвинуваченим іншим чином кримінальному провадженню

На підставі вищевикладеного, приймаючи до уваги, що прокурором в судовому засіданні не доведено наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із заявлених ним ризиків, передбачених п.п. 1 - 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні клопотання прокурора про застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Крім того, у підготовчому судовому засіданні прокурором заявлено клопотання про накладення арешту на майно обвинуваченого, а саме, на земельну ділянку площею 0,0493 га кадастровий номер :01:005:0266 з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, для ведення садівництва, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_4 на праві власності та на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 , яка належить останньому на праві власності, з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 та обвинувачений ОСОБА_4 заперечували проти задоволення клопотання прокурора про накладення арешту на вказане майно, обґрунтовуючи відсутністю законної мети такого арешту. Звернули увагу суду, що ОСОБА_4 належить 1/4 частина квартири АДРЕСА_2 , що є меншою, ніж та, на яку прокурор просить накласти арешт.

Заслухавши клопотання прокурора, з`ясувавши думку учасників судового процесу, суд дійшов наступного висновку.

Частино 1 статті 170 КПК України встановлено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Арешт майна допускається з метою забезпечення, зокрема, конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи (п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України).

Відповідно до ч. 5 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Санкція ч. 3 ст. 368 КК України, яка інкримінована ОСОБА_4 , передбачає обов`язкове застосування додаткового покарання у вигляді конфіскації майна, тому накладення арешту на майно обвинуваченого є необхідним для забезпечення можливої конфіскації майна останнього.

Так, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_4 , останньому на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,0493 га кадастровий номер :01:005:0266 з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, для ведення садівництва, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з тим, з копії договору купівлі-продажу від 24.02.1998 року, який зареєстрований Запорізькою Універсальною Товарною Біржею «Капітал-Центр» на підставі біржевого контракту № Н-34 від 24.02.1998 року, слідує, що ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 та ОСОБА_7 придбали квартиру АДРЕСА_2 .

Згідно з положеннями статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, як-то того, що вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року), адже будь-яке втручання у те чи інше право особи повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи, зокрема необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу, бо необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52), тобто іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98), оскільки у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 р.), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 р.) ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принцип «законності» і воно не було свавільним, а у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.) ЄСПЛ встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має не становити «особистий і надмірний тягар для особи».

Відповідно до п. 5-6 ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати, зокрема, розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження та наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

З огляду на те, що накладення арешту на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 , обмежить право власності інших співвласників у їхньому праві мирно володіти своїм майном, суд вважає, що у задоволенні клопотання прокурора в цій частині слід відмовити.

Разом з тим, суд приходить до висновку, що клопотання прокурора про накладення арешту на земельну ділянку, яка на праві власності належить обвинуваченому ОСОБА_4 підлягає задоволенню у повному обсязі, у зв`язку з доведеністю прокурором мети такого арешту, закріпленого п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України.

Керуючись ст. ст. 170, 172, 173, 181, 314, 315, 316, 371, 372 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Призначити судовий розгляд обвинувального акта у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000084 від 03.06.2021 року відносно ОСОБА_4 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України на 04 листопада 2021 року на 13 годину 00 хвилин у приміщенні Жовтневого районного суду м. Запоріжжя.

Судовий розгляд провадити суддею одноособово у відкритому судовому засіданні.

В судове засідання викликати прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 .

В задоволенні клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту відносно обвинуваченого ОСОБА_4 відмовити.

Клопотання прокурора про накладення арешту на майно обвинуваченого ОСОБА_4 задовольнити.

Накласти арешт на майно обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме, на земельну ділянку площею 0,0493 га кадастровий номер :01:005:0266 з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, для ведення садівництва, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить останньому на праві власності.

В задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на майно обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме, на 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 , яка належить останньому на праві власності відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1