ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/119/22 Справа № 699/912/19 Категорія: ч. 2 ст. 286 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засіданняОСОБА_5
за участі:
прокурораОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси кримінальне провадження № 0000439 за апеляційною скаргою прокурора відділу Черкаської обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 16 листопада 2021 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кіровоград Кіровоградської області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , несудимого,

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України на 3 (три) роки позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України, з іспитовим строком в 2 (два) роки та покладено обов`язки, передбачені ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України.

Прийнято рішення про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати за проведення судових експертиз в сумі 4 228 грн.

Знято арешт з автомобіля «VOLKSWAGEN CRAFTER» реєстраційний номер НОМЕР_1 , накладений ухвалою слідчого судді Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12.12.2017.

В порядку ст. 100 КПК України вирішена доля речового доказу,

в с т а н о в и л а :
Судом першої інстанції ОСОБА_7 визнаний винуватим та засуджений за те, що він 09.12.2017 близько 23 год. 30 хв., керуючи автомобілем «VOLKSWAGEN CRAFTER», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі Київ Знам`янка зі сторони с. Іванівка Богуславського району Київської області в напрямку м. Корсунь-Шевченківський, в порушення вимог пункту 12.2 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306, в темну пору доби та в умовах недостатньої видимості не дотримався швидкості руху свого автомобіля такою, щоб мати змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги, внаслідок чого знаходячись на 124 км + 700 м вказаної автодороги, на території Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , який перебував на проїзній частині даної автодороги, та рухався в попутному напрямку відносно автомобіля «VOLKSWAGEN CRAFTER», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_10 , згідно з висновком судово-медичної експертизи № 05-11-02/160 від 09.02.2018, отримав тілесні ушкодження у вигляді поєднаної травми голови і тулубу, про що свідчать наявність переломів кісток основи і склепіння черепу, чисельні переломи кісток грудної клітки, наявність крововиливів під м`які мозкові оболонки, ушкодження внутрішніх органів, розрив спинного мозку і його оболонок, набряк головного і спинного мозку, рідка кров в порожнинах серця і в великих судинах, блідість кори нирок про повнокровній мозковій речовині, що в своєму перебігу ускладнилась розвитком шоку, від яких помер на місці пригоди.

Порушення вимог пункту 12.2 Правил дорожнього руху водієм автомобіля «VOLKSWAGEN CRAFTER» реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_7 відповідно до висновку судової авто-технічної експертизи № 4/ЗЕ-19 від 23.07.2019, знаходиться в причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді спричинення смерті потерпілому ОСОБА_11 .

В апеляційній скарзі прокурор порушує питання про скасування вироку Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 16.11.2021 через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, просить ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України на 3 роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 1 рік.

Прокурор, не заперечуючи доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, посилаючись на ст.ст. 50, 65 КК України та роз`яснення Пленуму ВСУ, викладені в постанові № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», зазначає про безпідставне застосування судом до обвинуваченого положень ст. 75 КК України і недостатнє врахування характеру, ступеня тяжкості наслідків, що настали у виді смерті людини, які є незворотними та невиправданими.

За таких умов, на думку сторони обвинувачення, звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, не буде сприяти досягненню основної мети покарання виправленню ОСОБА_7 .

Потерпіла ОСОБА_12 повідомлялась судом апеляційної інстанції про час, дату та місце апеляційного розгляду, однак в судове засідання не з`явилась, про поважні причини свого неприбуття не повідомила, що, з огляду на положення ч. 4 ст. 405 КПК України, не перешкоджає судовому розгляду по суті заявлених апеляційних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, думки прокурора в підтримку апеляційної скарги в повному обсязі, обвинуваченого ОСОБА_7 і його захисника ОСОБА_8 про достатність призначеного покарання та відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши та обміркувавши над доводами апеляційної скарги, дослідивши характеризуючі дані на обвинуваченого, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора ОСОБА_6 до задоволення не належить.

Згідно ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим, ґрунтуватись на всебічному, повному, об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, з дотриманням вимог кримінального і кримінального процесуального закону.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке він засуджений, відповідає фактичним обставинам провадження, ґрунтується на доказах, досліджених судом в повному обсязі, оцінених відповідно до вимог ст. 94 КПК України і ніким з учасників судового провадження не оспорюється.

Кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, є правильною і в колегії суддів сумнівів не викликає.

Вирішуючи питання про відповідність призначеного ОСОБА_7 покарання, колегія суддів виходить з вимог ст. 65 КК України про те, що воно призначається враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, яке, згідно ч. 2 ст. 50 КК України, має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

При призначенні ОСОБА_7 покарання судом першої інстанції дотримано вимоги ст.ст. 50, 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.03 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» та в повній мірі враховані ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином з необережною формою вини, дані про особу винуватого, який за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, дані досудової доповіді про низьку ймовірність вчинення повторного кримінального правопорушення, в якості обставин, що пом`якшують покарання притягнення до кримінальної відповідальності вперше, сприяння у розкритті кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданої шкоди, позицію потерпілої про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності, при відсутності обставин, що його обтяжує.

Урахувавши всі обставини, які за законом мають правове значення, місцевий суд, дотримуючись принципу індивідуалізації та, виходячи з особливостей конкретного кримінального правопорушення, реалізовуючи свої дискреційні повноваження, призначив ОСОБА_7 покарання у мінімальних межах, передбачених санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, без додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Розмір призначеного ОСОБА_7 основного покарання за ч. 2 ст. 286 КК України учасниками судового провадження не оскаржується. Підстав для застосування положень ст. 69 КК України до призначеного обвинуваченому основного покарання, колегією суддів не встановлено.

Що стосується доводів прокурора, викладених в прохальній частині апеляційної скарги, про необхідність призначення ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, колегія суддів виходить з наступного.

Санкція ч. 2 ст. 286 КК України містить альтернативу у призначенні/не призначенні додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Відповідно до постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23.12.2005 № 14, при призначенні покарання за ст. 286 КК України, судам у кожному випадку необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.

Колегія суддів зауважує, що на виконання ч. 1 ст. 404 КПК України діє в межах апеляційної скарги. Разом з цим, хоч прокурор і просив призначити обвинуваченому в прохальній частині апеляційної скарги додаткове покарання, однак будь-яким чином не вмотивував, що саме судом першої інстанції не враховано і дає підстави для позбавлення обвинуваченого права керувати транспортними засобами на певний строк.

За відсутності належним чином вмотивованих доводів сторони обвинувачення щодо призначеного покарання в цій частині, колегія суддів оцінює виключно встановлені і враховані судом першої інстанції обставини та не вбачає підстав для позбавлення ОСОБА_7 права керувати транспортними засобами з огляду на ступінь необережної форми вини дій обвинуваченого, обставин скоєного, даних про те, що він не перевищував меж дозволеної швидкості, однак не врахував умови видимості при виборі безпечної швидкості руху транспортного засобу, його поведінку після вчинення кримінального правопорушення, а саме те, що після дорожньо-транспортної пригоди він критично оцінив свою протиправну поведінку, що виразилося у визнанні вини, відношенні до потерпілої та добровільному відшкодуванні завданих збитків.

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання за санкцією ч. 2 ст. 286 КК України у визначених судом межах без застосування додаткового покарання є законним, справедливим, відповідає тяжкості правопорушення, сприятиме виправленню останнього та попередженню вчинення нових кримінальних правопорушень, не становить «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідає справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Щодо безпідставного звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, колегія суддів приймає до уваги положення ст. 75 КК України, роз`яснення Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2004, «Про практику застосування судами законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» від 23.12.2005 № 12 та приходить до наступного.

Відповідно до ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, зокрема у справі «Довженко проти України», який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів з огляду на відповідність таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, в тому числі, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Приймаючи рішення про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 без відбування покарання у виді позбавлення волі та можливість застосування до нього положень ст. 75 КК України, суд першої інстанції в повному обсязі врахував ступінь тяжкості та конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, характеризуючі дані на обвинуваченого, його поведінку та відношення до скоєного, який, як наведено вище, вину у вчиненому визнав в повному обсязі, відшкодував заподіяну потерпілій шкоду, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, за не встановленням даних про те, що він перебував у стані будь-якого сп`яніння, що виключає можливість застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Приходячи до відповідного висновку судом, окрім іншого, враховано дані про те, що за думкою органів пробації виправлення та перевиховання ОСОБА_7 можливе без відбування покарання у виді позбавлення або обмеження волі, а також позицію потерпілої ОСОБА_12 щодо покарання, яке має нести ОСОБА_7 , яка хоч і не є вирішальною при визначенні виду та розміру покарання, з огляду на те, що обвинуваченим вчинено кримінальне правопорушення проти безпеки дорожнього руху, однак впливає на нього у сукупності з іншими встановленими обставинами.

Провівши апеляційний розгляд в межах апеляційної скарги суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що призначене ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 років без позбавлення права керування транспортними засобами та із подальшим застосуванням положень ст. 75 КК України, відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, тому не визнає його явно несправедливим, необґрунтованим, чи недостатнім для досягнення його мети.

Переконливих доводів, які б не були враховані судом першої інстанції та спростовували його висновки у частині достатності призначеного ОСОБА_7 покарання, прокурором в апеляційній скарзі не наведено.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини щодо призначення покарання й того, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, а також другорядну роль кари як мети покарання, поведінку обвинуваченого після ухвалення щодо нього вироку, чим фактично досягнута мета покарання, колегія суддів дійшла висновку про наявність обґрунтованих підстав стверджувати, що виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень можливе без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням, яке є достатнім для того, щоб він довів своє виправлення.

Оскільки під час апеляційного розгляду не встановлено підстав, передбачених ст. 409 КПК України для скасування чи зміни вироку Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 16.11.2021, який відповідає критеріям ст. 370 КПК України, апеляційна скарга прокурора залишається без задоволення, як необґрунтована.

Керуючись ст. 404, п. 1 ч. 1 ст. 407, ст.ст. 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати, -

у х в а л и л а :

Вирок Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 16 листопада 2021 року щодо ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора відділу Черкаської обласної прокуратури ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців в порядку, передбаченому ст. 426 КПК України.

Головуючий

Судді