ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/1028/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 186 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2021 року м. Запоріжжя

Судова колегія з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисників обвинувачених адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні прокурора Вознесенівської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_11 , захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_10 , захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 , на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 березня 2021 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Лисогірка Запорізького району Запорізької області, громадянин України, маючий середню освіту, не працюючий, не одружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , офіційного місця проживання не має, раніше судимий 4 грудня 2017 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя за ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки,

визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України, та йому призначено покарання:

- за ч. 2 ст. 185 КК України у вигляді 2 років позбавлення волі;

- за ч. 3 ст. 185 КК України (епізод від 15.11.2017 р.) у вигляді 3 років 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено покарання у вигляді 3 років 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, з урахуванням вироку Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 4 грудня 2017 року, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено покарання у вигляді 3 років 6 місяців позбавлення волі.

- за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України (епізод від 08.09.2018 р.) призначено покарання у вигляді 1 року позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 4 грудня 2017 року та призначено остаточне покарання у вигляді 4 років позбавлення волі.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання 11 вересня 2018 року.

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець с. Духовське Приморського краю Пограничного району Російської Федерації, громадянин України, маючий середню спеціальну освіту, не працюючий, маючий на утриманні має неповнолітню дитину, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий:

1) 17 листопада 2003 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ст. 70 КК України до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі;

2) 27 липня 2006 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 263, ст. 70 КК України до покарання у вигляді 5 років позбавлення волі. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 6 листопада 2006 року вирок частково змінено, вважати засудженим за ч. 1 ст. 263 КК України до покарання у вигляді 2 років позбавлення волі. Звільнений 4 грудня 2007 року по відбуттю строку покарання;

3) 13 січня 2009 року Василівським районним судом Запорізької області за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 4 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки;

4) 13 лютого 2012 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ст. 70 КК України до покарання у вигляді 4 років 1 місяця позбавлення волі. Звільнений 16 липня 2014 року умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік 1 місяць 12 днів;

5) 23 лютого 2015 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за ч. 3 ст. 185, ст. 71 КК України до покарання у вигляді 3 років 6 місяців позбавлення волі;

6) 13 листопада 2015 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 70, ч. 4 ст. 70, ч. 1 ст. 71 КК України до покарання у вигляді 3 років 8 місяців позбавлення волі. Вироком Апеляційного суду Запорізької області від 17 лютого 2016 року вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 листопада 2015 року скасовано в частині призначеного покарання, на підставі ст. 71 КК України остаточно за сукупністю вироків призначено покарання у вигляді 3 років 8 місяців позбавлення волі. Звільнений 29 грудня 2017 року по відбуттю строку покарання,

визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України, та йому призначено покарання:

- за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України у вигляді 2 років позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 186 КК України у вигляді 4 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено покарання у вигляді 4 років позбавлення волі.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання 1 жовтня 2020 року.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_12 матеріальну шкоду в розмірі 3800 гривень.

Цим же вироком ОСОБА_7 був визнаний невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та виправданий у зв`язку з не доведенням того, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду першої інстанції встановлено, що 12 жовтня 2017 року приблизно о 07.20 год. ОСОБА_7 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, знаходячись у підсобній кімнаті КП «Елуаш», яке розташоване за адресою: м. Запоріжжя, вул. Волгоградська, буд. 23, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, шляхом вільного доступу, таємно викрав майно, що належить ОСОБА_13 , чим завдав ОСОБА_13 матеріальну шкоду на загальну суму 21993 гривень.

Крім того, 15 листопада 2017 року приблизно о 21.00 год. ОСОБА_7 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, шляхом подолання перешкоди, а саме пожежної драбини, заліз на дах будинку АДРЕСА_3 . Далі, знаходячись на даху вказаного будинку ОСОБА_7 , продовжуючи свій злочинний намір, скориставшись тим, що слухове вікно даху у відчиненому стані, через нього проник до горища, де шляхом вільного доступу, таємно викрав, майно, що належить ТОВ «Хозхімсервіс», чим завдав матеріальну шкоду ТОВ «Хозхімсервіс» на загальну суму 2187 грн. 78 коп.

Крім того, 8 вересня 2018 року приблизно о 16.00 год. ОСОБА_7 , перебував на міському пляжі Заводського району м. Запоріжжя, де у останнього виник умисел на викрадення чужого майна, а саме деталей верхньої будови колії, яка проходила поряд з вказаним пляжем. Далі, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, з корисливих мотивів, повторно, знаходячись на ділянці залізниці Державної організації «Комбінат «Зірка» в районі будинку № 186 по вул. Лейтенанта Шмідта в м. Запоріжжі, розташованої у Заводському районі м. Запоріжжя, шляхом демонтажу залізничної колії за допомогою ручної сили, таємно викрав деталі верхньої будови колії, які склав у полімерний мішок, при цьому виконав всі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин не залежних від його волі, оскільки ОСОБА_7 , був виявлений працівниками поліції з викраденим майном. У результаті злочинних дій ОСОБА_7 , державній організації «Комбінат «Зірка», заподіяно матеріальний збиток на загальну суму 702 грн. 3 коп.

Цим же вироком суду ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України, за наступних обставин.

28 березня 2019 року о 13.09 год. ОСОБА_8 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, знаходячись у приміщенні торгового залу магазину ТОВ «Сейл-К» «Торговий центр» розташованого за адресою: м. Запоріжжя, вул. Спартака Маковського, буд. 9, шляхом вільного доступу, переконавшись у тому, що за його діями ніхто не спостерігає, з метою особистого збагачення, таємно викрав з доступної для покупців магазину торгівельної полиці майно, а саме: одну пляшку віскі марки «Вlаск Whіtе» об`ємом 0,75 л, вартістю 254 грн. 4 коп. Викрадене майно ОСОБА_8 сховав за пояс брюк та з викраденим майном попрямував до виходу з магазину « ІНФОРМАЦІЯ_3 », де пройшов касову зону не розрахувавшись за вищезазначену пляшку віскі, проте не довів свій злочинний намір до кінця з причин що не залежали від його волі, так як був зупинений на виході з магазину, працівником охорони магазину « ІНФОРМАЦІЯ_3 », тим самим ОСОБА_8 скоїв закінчений замах на таємне викрадення майна магазину ТОВ «Сейл - К», на суму 254 грн. 4 коп.

Крім того, 2 квітня 2019 року приблизно о 16.30 год. ОСОБА_8 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, знаходячись у приміщенні торгового залу магазину ТОВ «ТК «Економ Плюс» розташованого за адресою: м. Запоріжжя, пр. Моторобудівників, буд. 54-А, шляхом вільного доступу, переконавшись в тому, що за його діями ніхто не спостерігає, з метою особистого збагачення, таємно викрав з доступної для покупців магазину торгівельної полиці майно, а саме: дві банки кави «Якобз Монарх розчинний» вага 190 г, вартістю 185 грн. 89 коп. за одну одиницю, загальною вартістю 371 грн. 78 коп. Викрадене майно ОСОБА_8 сховав у внутрішню кишеню куртки та з викраденим майном попрямував до виходу з магазину ТОВ «ТК «Економ Плюс», де пройшов касову зону не розрахувавшись за вищезазначені банки кави, проте не довів свій злочинний намір до кінця з причин що не залежали від його волі, так як був зупинений на виході з магазину, працівником охорони магазину ТОВ «ТК «Економ Плюс», тим самим ОСОБА_8 скоїв закінчений замах на таємне викрадення майна магазину ТОВ «ТК «Економ Плюс», на суму 371 грн. 78 коп.

Крім того, 11 липня 2019 року у період часу з 14.00 год. по 14.10 год. ОСОБА_8 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, знаходячись у приміщенні торгового залу магазину ТОВ «ТК «Економ Плюс» розташованого за адресою: м. Запоріжжя, вул. Центральна, буд. 13, шляхом вільного доступу, переконавшись у тому, що за його діями ніхто не спостерігає, з метою особистого збагачення, таємно викрав з доступної для покупців магазину торгівельної полиці майно, а саме: пляшку джину «Воmbау Sаррhиге 47% Великобританія», об`ємом 0,5 л, вартістю 361 грн. 52 коп. Викрадене майно ОСОБА_8 сховав у штани, в які на той час був одягнутий та з викраденим майном попрямував до виходу з магазину ТОВ «ТК «Економ Плюс», де пройшов касову зону не розрахувавшись за вищезазначену пляшку джину, проте не довів свій злочинний намір до кінця з причин що не залежали від його волі, так як був зупинений на виході з магазину, працівником охорони магазину ТОВ «ТК «Економ Плюс», тим самим ОСОБА_8 скоїв закінчений замах на таємне викрадення майна магазину ТОВ ТК «Економ Плюс», на суму 361 грн. 52 коп.

Крім того, 15 липня 2019 року у період часу з 13.00 год. по 13.20 год. ОСОБА_8 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, знаходячись у приміщенні торгового залу магазину ТОВ «ТК «Економ Плюс» розташованого за адресою:м. Запоріжжя, пр. Моторобудівників, буд. 3, шляхом вільного доступу, переконавшись у тому, що за його діями ніхто не спостерігає, з метою особистого збагачення, таємно викрав з доступної для покупців магазину торгівельної полиці майно, а саме: пляшку віскі «Jаск Dапіеls 40 % США», об`ємом 0,5 л, вартістю 289 грн. 60 коп., викрадене майно ОСОБА_8 сховав у кофту, яка на той момент знаходилась в його правій руці та з викраденим майном попрямував до виходу з магазину ТОВ «ТК «Економ Плюс», де пройшов касову зону не розрахувавшись за вищезазначену пляшку віскі, проте не довів свій злочинний намір до кінця з причин що не залежали від його волі, так як був зупинений на виході з магазину, працівником охорони магазину ТОВ «ТК «Економ Плюс», тим самим ОСОБА_8 скоїв закінчений замах на таємне викрадення майна магазину ТОВ «ТК «Економ Плюс», на суму 289 грн. 60 коп.

Крім того, 28 серпня 2018 року, приблизно о 18.00 год., ОСОБА_8 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, знаходячись на «Центральному пляжі м. Запоріжжя», на відстані близько 100 метрів від входу до кафе «Веселий Роджер», побачив залишені без нагляду особисті речі ОСОБА_14 та ОСОБА_12 , які знаходились на піску під металевою конструкцією «грибок». ОСОБА_8 направився до вказаних речей, де пересвідчившись, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно намагався викрасти жіночу сумку ОСОБА_14 , та рюкзак ОСОБА_12 , проте в цей час був помічений потерпілим ОСОБА_12 та його малолітнім сином ОСОБА_15 , які стали вимагати від останніх припинення злочинних дій. Не дивлячись на це, усвідомлюючи, що його дії помічені потерпілим ОСОБА_12 та його малолітнім сином ОСОБА_15 , продовжуючи свій злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, ОСОБА_8 відкрито викрав з сумки потерпілої ОСОБА_14 наступне майно: паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_14 , який не представляє матеріальної цінності; шкіряний гаманець бежевого кольору, вартістю 500 гривень, в якому знаходились: грошові кошти в сумі 1200 гривень та дві банківські карти «Приватбанк», які не представляють матеріальної цінності; зв`язку ключів у кількості трьох металевих ключів та ключа від домофону, які не представляють матеріальної цінності; мобільний телефон в корпусі червоного кольору фірми «LENOVO» модель «А2010», вартістю 2500 гривень, в якому знаходились 2 сім-карти, які не представляють матеріальної цінності; рюкзак ОСОБА_15 , в якому знаходився мобільний телефон в корпусі чорного кольору фірми «LENOVO» модель «А916», вартістю 3800 гривень, в якому знаходились сім-карта, яка не представляє матеріальної цінності. Після чого, отримавши можливість розпоряджатись майном потерпілих, ОСОБА_8 залишив рюкзак потерпілого ОСОБА_12 на відстані приблизно 40 метрів від місця скоєного злочину, та зник у невідомому напрямку з іншим викраденим майном, спричинивши потерпілій ОСОБА_14 матеріальну шкоду на загальну суму 4200 гривень та потерпілому ОСОБА_12 матеріальну шкоду на загальну суму 3800 гривень.

Цим же вироком суду ОСОБА_7 визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 2 ст. 186 КК України та виправдано у зв`язку з не доведенням того, що кримінальне правопорушення вчинене ним.

Відповідно до обвинувального акту, ОСОБА_7 пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за наступних обставин.

28 серпня 2018 року, приблизно о 18.00 годині 00 хвилин, ОСОБА_8 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, за попередньою змовою з ОСОБА_7 , заздалегідь домовившись про скоєння крадіжки, знаходячись на «Центральному пляжі м. Запоріжжя», на відстані близько 100 метрів від входу до кафе « ІНФОРМАЦІЯ_4 », побачили залишені без нагляду особисті речі ОСОБА_14 та ОСОБА_12 , які знаходились на піску під металевою конструкцією «грибок». Діючи за попередньою домовленістю, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 направились до вказаних речей, де пересвідчившись, що за їх діями ніхто не спостерігає, таємно намагались викрасти жіночу сумку ОСОБА_14 , та рюкзак ОСОБА_12 , проте в цей час були помічені потерпілим ОСОБА_12 та його малолітнім сином ОСОБА_15 , які стали вимагати від останніх припинення злочинних дій. Не дивлячись на це, усвідомлюючи, що їх дії помічені потерпілим ОСОБА_12 та його малолітнім сином ОСОБА_15 , продовжуючи свій злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , діючи за змовою між собою, відкрито викрали з сумки потерпілої ОСОБА_14 наступне майно: паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_14 , який не представляє матеріальної цінності;шкіряний гаманець бежевого кольору, вартістю 500 гривень, в якому знаходились: грошові кошти в сумі 1200 гривень та дві банківські карти «Приватбанк», які не представляють матеріальної цінності; зв`язку ключів у кількості трьох металевих ключів та ключа від домофону, які не представляють матеріальної цінності; мобільний телефон в корпусі червоного кольору фірми «LENOVO» модель «А2010», вартістю 2500 гривень, в якому знаходились 2 сім-карти, які не представляють матеріальної цінності; рюкзак ОСОБА_15 , в якому знаходився мобільний телефон в корпусі чорного кольору фірми «LENOVO» модель «А916», вартістю 3800 гривень, в якому знаходились сім-карта, яка не представляє матеріальної цінності. Після чого, отримавши можливість розпоряджатись майном потерпілих, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , залишили рюкзак потерпілого ОСОБА_12 на відстані приблизно 40 метрів від місця скоєного злочину, та зникли у невідомому напрямку з іншим викраденим майном, спричинивши потерпілій ОСОБА_14 матеріальну шкоду на загальну суму 4200 гривень та потерпілому ОСОБА_12 матеріальну шкоду на загальну суму 3800 гривень.

Виправдовуючи ОСОБА_7 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з не доведенням того, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим, суд першої інстанції прийшов до висновку, що наданими стороною обвинувачення доказами не доведено факт того, що ОСОБА_7 причетний до відкритого викрадення майна потерпілих за попередньою змовою та спільно з ОСОБА_8 .

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що показаннями допитаних потерпілого та свідків, а також наявними в матеріалах кримінального провадження документами не спростовано версію обвинувачених щодо відсутності у них спільних та узгоджених дій з приводу викрадення майна ОСОБА_14 та ОСОБА_12 .

В апеляційній скарзі (з урахуванням доповнень) прокурор, не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини ОСОБА_7 та кваліфікацію судом його дій за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України, доведеність вини ОСОБА_8 та кваліфікацію судом його дій за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України, вважає вирок в частині виправдання обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 186 КК України незаконним, у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосуванням судом закону України про кримінальну відповідальність.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції врахував лише показання обвинуваченого ОСОБА_7 , який свою вину не визнав, а також не взяв до уваги показання потерпілого ОСОБА_12 , свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , які повідомляли про викрадення речей саме двома чоловіками.

Вважає, що суд дійшов до необґрунтованого висновку про відсутність у діях ОСОБА_8 кваліфікуючої ознаки ч. 2 ст. 186 КК України як «за попередньою змовою групою осіб» у зв`язку з самостійним вчиненням вказаного злочину.

Так, характер описаних потерпілим та свідками подій скоєного злочину, місце його вчинення та поведінка обвинувачених спростовують версію сторони захисту про непричетність ОСОБА_7 до грабежу.

Просить вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України, та призначити йому остаточне покарання з урахуванням ч. 1 ст. 70, ч. 1 ст. 71 КК України у вигляді 4 років 2 місяців позбавлення волі, ОСОБА_8 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України з кваліфікуючими ознаками «повторно, за попередньою змовою групою осіб», та призначити остаточне покарання у вигляді 4 років позбавлення волі, а в іншій частині вирок залишити без змін.

Також просить повторно допитати потерпілого ОСОБА_12 , свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 .

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_10 , не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію судом дій ОСОБА_8 , вважає вирок суду незаконним у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого, внаслідок своєї суворості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що пом`якшуючими покарання обставинами є повне визнання вини, щире каяття та активне сприяння слідству у розкритті злочину.

Крім того, матеріальна шкода була частково відшкодована, а ОСОБА_8 має на утриманні неповнолітню дитину, хворіє на гепатит та цукровий діабет, тому потребує систематичного лікування.

Просить вирок змінити та призначити ОСОБА_8 покарання зі звільненням від його відбування з випробуванням на підставі ст. ст. 75, 76 КК України.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_9 , також не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію судом дій ОСОБА_7 , вважає вирок суду незаконним у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого, внаслідок своєї суворості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції належним чином не врахував, що ОСОБА_7 активно сприяв досудовому та судовому слідству, щиро розкаявся у вчиненому.

Просить вирок змінити та призначити ОСОБА_7 більш м`яке остаточне покарання.

Вислухавши позицію прокурора з приводу заявленого клопотання про допит потерпілого ОСОБА_12 , свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , який його підтримав, вважав, що суд порушив ст. 94 КПК України та невірно оцінив їх показання, обвинувачених та їх захисників, які заперечували проти задоволення клопотання, вважали, що підстави для повторного допиту відсутні, оскільки вказані особи вже були допитані судом першої інстанції, а прокурор мав можливість поставити потерпілому та свідкам усі запитання, колегія суддів зазначає наступне.

Так, у відповідності до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Верховний Суд у своїй постанові від 10 червня 2020 року у справі № 712/2341/15-к (провадження № 51-6364км19) зазначив, що наявність підстав для зміни вироку або ухвалення апеляційним судом нового вироку не зобов`язує суд досліджувати всю сукупність доказів із дотриманням засади безпосередності, якщо він по-новому (інакше) не тлумачить доказів, оцінених у суді першої інстанції. У частині 2 ст. 23 КПК України зазначено, що не можуть бути визнані доказами відомості, які містяться в показаннях, речах та документах, що не були предметом безпосереднього дослідження суду. Але якщо суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, останній не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції.

Враховуючи, що повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду, то відмова в задоволенні клопотання щодо повторного дослідження доказів свідчить не про порушення кримінального процесуального закону та неповноту дослідження доказів, а про відсутність аргументованих доводів щодо необхідності цих дій.

В даному кримінальному провадженні вказані у клопотанні прокурором особи були допитані судом першої інстанції в судовому засіданні, їх показання викладені у вироку та оцінені судом першої інстанції.

Фактів неповного або з порушеннями дослідження судом першої інстанції обставин кримінального провадження в клопотанні прокурором не наведено, і доводи його клопотання фактично зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, викладеними у вироку суду щодо недоведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

За таких обставин колегія суддів прийняла рішення про відмову в задоволенні клопотання прокурора, оскільки визначених у ч. 3 ст. 404 КПК України підстав для повторного дослідження доказів прокурор в обґрунтування клопотання не зазначив.

По суті доводів апеляційних скарг адвокат ОСОБА_9 підтримала свою апеляційну скаргу в повному обсязі, заперечувала проти апеляційної скарги прокурора, зазначила, що в суді першої інстанції були досліджені усі докази та допитані усі особи, ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 186 КК України виправдали обґрунтовано. Просила пом`якшити ОСОБА_7 покарання.

Обвинувачений ОСОБА_7 у судовому засіданні апеляційного суду просив апеляційну скаргу свого захисника задовольнити, заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора, просив зарахувати йому один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі або пом`якшити призначене покарання, зазначив, що він під час тримання в СІЗО змінився.

Адвокат ОСОБА_10 у судовому засіданні апеляційного суду підтримала свою апеляційну скаргу та апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_9 у повному обсязі, заперечувала проти апеляційної скарги прокурора, зазначила, що призначене ОСОБА_8 покарання є занадто суворим, оскільки він визнав свою вину, розкаявся, частково відшкодував заподіяну шкоду, має зареєстроване місце проживання та важкі захворювання.

Обвинувачений ОСОБА_8 у судовому засіданні апеляційного суду просив пом`якшити йому призначене покарання та зазначив, що більше не буде скоювати злочини.

Прокурор у судовому засіданні апеляційного суду вважав вирок у частині виправдання ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 186 КК України незаконним, зазначив, що суд неповно дослідив показання потерпілого та свідків, які доводять винуватість обох обвинувачених у вчиненні грабежу. Вважав, що призначене обвинуваченим покарання не є м`яким, для застосування ст. 75 КК України підстави відсутні, оскільки обвинувачені раніше вже звільнялись від відбування покарання з випробуванням.

Заслухавши доповідь судді по справі, прокурора, обвинувачених та їх захисників, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційних скаргах, провівши судові дебати і надавши обвинуваченим останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень за епізодами від 12 жовтня 2017 року, 15 листопада 2017 року та 8 вересня 2018 року, за обставин, викладених у вироку, висновки суду про юридичну кваліфікацію його дій за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України, а також про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень за епізодами від 28 березня 2019 року, 2 квітня 2019 року, 11 липня 2019 року, 15 липня 2019 року та 28 серпня 2018 року, висновки суду про юридичну кваліфікацію його дій за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, які досліджувались за згодою усіх учасників провадження, у тому числі обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, і в апеляційних скаргах як обвинуваченими, так і прокурором, не оспорюються.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора щодо помилковості висновків суду першої інстанції про необхідність виправдання обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 186 КК України, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, зокрема, повинно бути ухвалене згідно з нормами матеріального та процесуального права, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Згідно ст. 368 КПК України, суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити питання чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить це діяння склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у його вчиненні.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим, ухвалюється виправдувальний вирок.

У разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку відповідно до ст. 374 КПК України зазначаються: формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

На переконання колегії суддів, цих вимог закону під час розгляду кримінального провадження суд першої інстанції дотримався, і оцінивши наявні докази по справі в їх сукупності, обґрунтовано прийшов до висновку про необхідність виправдання ОСОБА_7 у зв`язку із недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

При цьому, судом було обґрунтовано свій висновок про необхідність виправдання ОСОБА_7 тим, що він свою вину у вчиненні грабежу не визнав; інший обвинувачений ОСОБА_8 також стверджував про те, що викрав майно потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_14 спонтанно та без ОСОБА_7 ; надані стороною обвинувачення докази не доводять того, що обвинувачені діяли спільно, узгоджено та за попередньою змовою; жоден з потерпілих та свідків не впізнав обвинуваченого ОСОБА_7 як другого чоловіка, який викрадав майно потерпілих; інших досліджених в судовому засіданні доказів недостатньо для визнання ОСОБА_7 винуватим у вчиненні грабежу, а сумніви щодо доведеності його вини усунути не можливо.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, та вважає, що він ґрунтується на оцінці перевірених в судовому засіданні доказів, які були надані стороною обвинувачення.

За змістом ст. 84 КПК України, доказами у кримінальному провадженні є лише ті фактичні дані, які отримані у передбаченому цим Кодексом порядку. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

У відповідності до п. 1, 2 ч. 1 ст. 91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягають, в тому числі, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 КПК України, обов`язок доказування всіх обставин кримінального правопорушення та доведеності винуватості особи у вчиненні злочину покладається на сторону обвинувачення.

Матеріали кримінального провадження та зміст мотивувальної частини оскаржуваного вироку вказують на те, що суд першої інстанції, оцінивши кожний доказ, наданий як стороною обвинувачення, так і стороною захисту з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов вірного висновку про необхідність виправдання ОСОБА_7 у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 2 ст. 186 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, оскільки стороною обвинувачення не доведено, що він разом з обвинуваченим ОСОБА_8 приймав участь у викраденні майна потерпілих.

Перевіривши надані в суді першої інстанції показання обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , потерпілого ОСОБА_12 , свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 з приводу обставин відкритого викрадення майна потерпілих, а також надані стороною обвинувачення на підтвердження вини ОСОБА_7 документи, колегія суддів приходить до висновку про те, що вони не можуть бути визнані такими, що поза розумних сумнівів доводять вину обвинуваченого ОСОБА_7 .

Так, обвинувачений ОСОБА_7 у суді першої інстанції показав, що він дійсно перебував з ОСОБА_8 на Центральному пляжі м. Запоріжжя, а поки ОСОБА_8 був на пляжі, він ходив у кіоск за шаурмою. Коли він повернувся з кіоску, то побачив метушню людей, ОСОБА_8 там не бачив, після чого він пішов на зупинку громадського транспорту та поїхав додому.

Обвинувачений ОСОБА_8 у суді першої інстанції показав, що він разом з ОСОБА_7 поїхав на пляж, а коли він йшов по піску, то побачив під грибком речі та взяв у рюкзаку гаманець і побіг, чув як хтось кричить йому в слід, тому він викинув викрадені речі у кущі. Де подівся ОСОБА_7 йому невідомо, про викрадення речей він з ним не домовлявся.

Потерпілий ОСОБА_12 у суді першої інстанції показав, що він з сином, донькою та дружиною перебував на Центральному пляжі в м. Запоріжжі. Свої речі вони поклали під грибком та пішли купатися. Коли виходили з води, побачили, як два чоловіки розбирають їх речі. Він почав кричати, щоб чоловіки зупинились, але вони почали тікати, він за ними гнався, наздогнав одного із обвинувачених, а саме ОСОБА_8 , притягнув його на місце скоєння злочину та викликав поліцію. Додатково повідомив, що іншого чоловіка він близько не бачив.

Свідок ОСОБА_15 у суді першої інстанції показав, що він зі своєю сім`єю відпочивав на Центральному пляжі в м. Запоріжжі. Коли вони всі пішли купатися, він побачив, що під грибком, де вони залишили свої речі, риються в речах особи, про що повідомив батька, який вийшов з води та побіг за чоловіками, які тікали один в ліву сторону, а інший праворуч. Одного із чоловіків ОСОБА_8 наздогнав його батько.

Свідок ОСОБА_16 у суді першої інстанції показав, що він з друзями відпочивав на Набережній в м. Запоріжжі, про вчинену крадіжку почув від людей, які також там відпочивали, потім бачив як чоловік наздогнав одного із обвинувачених, а він побіг за іншим обвинуваченим, однак не наздогнав його.

На переконання колегії суддів, показання вищевказаних потерпілого та свідків жодним чином не доводять винуватість ОСОБА_7 у вчиненні грабежу, оскільки будь-яких обставин, які б підтверджували факт відкритого викрадення майна потерпілих ОСОБА_8 разом з ОСОБА_7 , потерпілий та свідки у суді першої інстанції не повідомили.

Показання обвинуваченого ОСОБА_7 з приводу його непричетності до вчинення грабежу у зв`язку з тим, що він ходив у кіоск за шаурмою та не перебував на місці події в момент вчинення злочину, у судовому засіданні спростовані не були, сторона обвинувачення цьому жодним чином не сприяла, не заявляла будь-яких клопотань про допит додаткових свідків чи дослідження інших доказів, а тому суд першої інстанції обґрунтовано досліджував лише ті докази, які були надані стороною обвинувачення та захисту.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що наявні в матеріалах кримінального провадження документи вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за яким його виправдано судом першої інстанції, також не доводять, оскільки жодним чином не вказують на причетність обвинуваченого до вчинення вказаного злочину.

З урахуванням усього викладеного вище, а також матеріалів кримінального провадження, які були перевірені в апеляційному суді, колегія суддів, проаналізувавши усі докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку, що ні органом досудового розслідування, ні судом першої інстанції не встановлено достатніх доказів для доведення вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, оскільки всі наявні докази підтверджують лише факт відкритого викрадення майна потерпілих обвинуваченим ОСОБА_8 , але не вказують на те, що грабіж було вчинено ОСОБА_8 за попередньою змовою саме з обвинуваченим ОСОБА_7 , а не з якоюсь іншою особою.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином врахував вимоги ст. 62 Конституції України та ст. 17, ч. 3 ст. 373 КПК України, відповідно до яких обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

За наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що за відсутністю належних, допустимих, достовірних, та у своїй сукупності достатніх доказів, суд першої інстанції прийняв єдине вірне рішення про виправдання обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

Порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції, всебічно, повно та об`єктивно розглянути кримінальне провадження і постановити законний та обґрунтований вирок, а також підстав для його скасування, у тому числі, на які посилається прокурор у своїй апеляційній скарзі, колегією суддів апеляційної інстанції не встановлено.

Що стосується доводів апеляційних скарг захисників обвинувачених з приводу призначеного їм покарань, яке ОСОБА_7 необхідно пом`якшити, а від відбування якого ОСОБА_8 необхідно звільнити з випробуванням з іспитовим строком, колегія суддів дійшла наступного.

Зі змісту апеляційних скарг вбачається, що захисники обвинувачених фактично порушують питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями), зміст та суть яких викладено в постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 51-1985км18 (єдиний унікальний номер 207/5011/14-к) та постанові Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 51-329км18 (єдиний унікальний номер 297/562/17), які враховуються колегією суддів під час перегляду вироку суду першої інстанції в межах апеляційних скарг захисників обвинувачених.

У відповідності до ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, виконав вимоги ст. 65 КК України, а саме: врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відноситься до категорії нетяжких та тяжких злочинів, визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень за обставини, що пом`якшують покарання, встановив відсутність обставин, що обтяжують покарання, дав належну оцінку даним про особу обвинуваченого, який раніше судимий за вчинення злочинів проти власності, має не зняту та не погашену судимість, не працює, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває.

Призначаючи ОСОБА_8 покарання, виконав вимоги ст. 65 КК України, а саме: врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відносяться до категорії нетяжких та тяжких злочинів, визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень за обставини, що пом`якшують покарання, визнав вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння за обставину, що обтяжує покарання, дав належну оцінку даним про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, має не зняті та не погашені судимості, має ряд хронічних захворювань, не працює, має на утриманні неповнолітню дитину, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває.

Колегія суддів також враховує те, що обвинувачений ОСОБА_7 раніше звільнявся від відбування покарання з випробуванням та вчинив одну з крадіжок у період іспитового строку, а обвинувачений ОСОБА_8 раніше 6 разів притягався до кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, у тому числі, умисних корисливих тяжких злочинів, раніше неодноразово відбував покарання в місцях позбавлення волі, раніше звільнявся від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком та умовно-достроково, однак це не призвело до позитивних змін в їх особистості й не створило у них готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві, що свідчить про те, що належних висновків вони для себе не зробили та на шлях виправлення ставати не бажають, що у сукупності свідчить про їх підвищену суспільну небезпеку.

Крім того, колегія суддів враховує, що обвинувачені не працюють, суспільно-корисною працею не займаються, стабільного джерела доходу не мають, а попередній кримінальний досвід свідчить про те, що вони заробляють на життя шляхом вчинення злочинів.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченими можливо лише з призначенням ОСОБА_7 та ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі, і підстави як для застосування ст. 75 КК України до вказаного покарання, так і пом`якшення їм розміру призначеного покарання, відсутні.

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Колегія суддів вважає, що розмір призначеного ОСОБА_7 та ОСОБА_8 покарання відповідає тяжкості вчинених ними кримінальних правопорушень та даним про їх особу, а також відповідає критерію справедливого покарання, відповідає вимогам ст. 65 КК України та його меті.

При цьому, як вбачається з вироку суду, ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України було призначене покарання не в максимальних межах санкції, призначаючи покарання на підставі ч. 1 ст. 70, ч. 4 ст. 70 КК України, суд застосував принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим, а призначаючи остаточне покарання на підставі ч. 1 ст. 71 КК України, суд застосував принцип часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком, ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України було призначене покарання в мінімальних або майже мінімальних межах санкції, а призначаючи остаточне покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, суд застосував принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим, що також не свідчить про несправедливість призначеного ОСОБА_7 та ОСОБА_8 покарання через його суворість.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 1 листопада 2018 року у справі № 51-2776км18 (єдиний унікальний номер 524/5999/17), термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покаранням і тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

З огляду на попередній кримінальний досвід обвинувачених, наявність у них не знятих та не погашених судимостей, факт звільнень від відбування покарання з випробуванням та умовно-достроково у минулому, а також дані про особи обвинувачених, у суду першої інстанції не було правових підстав для призначення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 більш м`якого остаточного покарання, яке, на переконання колегії суддів, не є явно несправедливим через суворість.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційних скарг захисників обвинувачених з приводу неналежного врахування судом першої інстанції визнання обвинуваченими своєї вини, щирого каяття, активного сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, перебування на утриманні ОСОБА_8 неповнолітньої дитини, оскільки як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд врахував вказані обставини при призначенні обвинуваченим покарання та прийшов до висновку про можливість призначення їм покарання не в максимальних межах санкцій.

Також колегія суддів зазначає, що стан здоров`я ОСОБА_8 не може бути підставою для звільнення його від відбування покарання з випробуванням, оскільки ця обставина не утримала обвинуваченого від вчинення умисних кримінальних правопорушень, а в місцях позбавлення волі функціонують медичні частини, що не перешкоджатиме лікуванню ОСОБА_8 у виправній колонії.

Інші доводи апеляційних скарг вказаних висновків суду не спростовують, оскільки судом першої інстанції в повній мірі встановлено та належним чином оцінено і враховано всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні прокурора Вознесенівської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_11 , захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_10 , захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 березня 2021 року, яким ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України, та визнаний невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, ч. 2 ст. 186 КК України, а ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду, а засудженими, які утримуються під вартою - в той самий строк з дня вручення їм копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4