Дата документу 18.08.2021 Справа № 334/6979/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/1285/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №334/6979/20Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.3 ст.15, ч.1 ст.115 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2021 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 на вирок Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 21 травня 2021 року, яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185, ч.3 ст.15, ч.1 ст.115 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_10 визнано винуватим і засуджено за те, що він 26 липня 2020 року приблизно о 10 годині, знаходячись за адресою, за якою він зареєстрований, проте фактично тривалий час не проживає та права власності на дане житлове приміщення не має, а саме біля буд. АДРЕСА_1 , діючи умисно, з метою особистого збагачення, з корисливих мотивів, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, через відчинену квартирку кухонного вікна, всупереч волі власника, проник до вищевказаного будинку, який на праві власності належить його батьку ОСОБА_8 , який в той час був відсутній вдома. Далі ОСОБА_10 , реалізовуючи свій злочинний намір, направлений на таємне заволодіння чужим майном, проникнувши до зазначеного будинку, з картонної коробки, яка знаходилася на столі, у спальні його батька, таємно викрав грошові кошти у сумі 22000 грн., після чого покинув місце вчинення кримінального правопорушення з викраденим майном, яким в подальшому розпорядився на власний розсуд, спричинивши матеріальну шкоду своєму батьку ОСОБА_8 на вказану суму.

Крім того, ОСОБА_10 23 серпня 2020 року приблизно о 12 годині 30 хвилин, перебуваючи за місцем свого тимчасового мешкання за адресою: АДРЕСА_2 , а саме у приміщенні спальної кімнати, де у нього виник конфлікт з власником вказаного будинку ОСОБА_7 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, де ОСОБА_10 , діючи умисно, з метою заподіяння смерті останньому, тримаючи у руці ніж, наніс один удар вказаним ножем в область грудної клітини зліва та залишив в тілі ОСОБА_7 , чим спричинив потерпілому проникаюче поранення лівої половини грудної клітки в проекції 2-го міжребір`я по середньо-ключичній лінії з ушкодженням верхньої долі лівої легені, з розвитком гемопневмотораксу, яке кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження, за ознакою небезпеки для життя.

В подальшому потерпілий ОСОБА_7 самостійно витягнув вказаний ніж зі свого тіла та відкинув його на підлогу, після чого підвівся намагаючись вийти з приміщення будинку для виклику допомоги, в той час ОСОБА_10 з метою доведення свого злочинного наміру, направленого на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_7 , перегородивши йому шлях підняв вищезазначений ніж з підлоги та утримуючи його у своїй правій руці намагався нанести ще один удар в область грудної клітини потерпілого, однак не довів свій умисел до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки ОСОБА_7 почав чинити опір. Після чого, ОСОБА_10 , розуміючи, що не зможе подолати супротив потерпілого ОСОБА_7 , покинув місце вчинення кримінального правопорушення.

Таким чином, ОСОБА_10 , прагнучи заподіяти смерть ОСОБА_7 , здійснивши один удар ножем в область грудної клітини зліва потерпілому, не виконав всі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, оскільки ОСОБА_7 зміг вчасно вчинити опір злочинним діям останнього, та йому була надана необхідна медична допомога.

Дії ОСОБА_10 кваліфіковано за ч.3 ст.185 КК, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднана з проникненням у житло; за ч.3 ст.15, ч.1 ст.115 КК, як незакінчений замах на вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Йому призначено покарання

- за ч.3 ст.185 КК у виді 3 років позбавлення волі;

- за ч.3 ст.15, ч.1 ст.115 КК у виді 7 років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70, ч.1 ст.72 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено покарання у виді 7 років позбавлення волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, запобіжний захід та речові докази.

В апеляційній скарзі захисник просив вирок змінити, виключити з вироку повністю або частково покази потерпілого, які суперечать показам обвинуваченого і не підтверджуються доказами, врахувати обставини, які позитивно характеризують обвинуваченого та застосувати до нього положення ст.69 КК, призначивши покарання нижче від найнижчої межі, встановленої у санкції ч.1 ст.115 КК. Свої вимоги мотивував тим, що суд у вироку взяв за встановлений факт покази потерпілого, який пояснив, що обвинувачений нібито завчасно погрожував йому вбивством ножем, вимагаючи у нього гроші і саме з цього мотиву потім наніс йому удар ножем, а потім ще і переслідував, нібито намагаючись ще вдарити ножем повторно, та ще й погрожуючи застосувати пістолет. Проте обвинувачений категорично заперечив дані обставини, пояснивши, що потерпілий намагається його обмовити через неприязні стосунки. Такі покази потерпілого не підтверджені будь-якими доказами. Обвинувачений наполягав на тому, що він наніс потерпілому тільки один удар ножем, що було реакцією на тяжку образу з боку потерпілого, а також на намагання потерпілого першим схопити ніж, який лежав на столі. Крім того, при призначенні покарання суд не врахував, що ОСОБА_10 обвинувачується у незакінченому замаху на злочин, самостійно припинив свої злочинні дії і не намагався довести злочин до кінця, самостійно повідомив поліцію про злочин та про місце свого знаходження, сприяв розкриттю злочину, вибачився перед потерпілим, в результаті вчиненого злочину потерпілий залишився живим. Крім того, обвинувачений раніше не судимий, вчинив злочин в період збігу тяжких особистих обставин, приймав участь у захисті України під час АТО де був тяжко поранений, має нагороди. Зазначені обставини у їх сукупності є підставою для застосування до обвинуваченого ст.69 КК.

Заслухавши доповідь судді, захисника, який просив лише застосувати до обвинуваченого положення ст.69 КК; потерпілого ОСОБА_8 , який при вирішенні апеляційної скарги покладався на розсуд суду; потерпілого ОСОБА_7 та прокурора, які заперечили проти апеляційної скарги та просили вирок залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Захисник в своїй апеляційній скарзі вимагав виключити з вироку суду повністю або частково покази потерпілого ОСОБА_7 , які, на переконання захисника, суперечать показам обвинуваченого і не підтверджуються доказами.

Проте такі вимоги захисника не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону, якими не передбачено можливості виключення показів потерпілого з вироку суду.

Більш того, зі змісту апеляційної скарги вбачається, що захисник не заперечує правильності кваліфікації дій обвинуваченого за ч.3 ст.15, ч.1 ст.115 КК.

Під час апеляційного розгляду захисник погодився з тим, що законом дійсно не передбачено можливості виключення показів потерпілого з вироку, а тому не наполягав на таких своїх вимогах, а лише просив застосувати при призначенні покарання обвинуваченому положення ст.69 КК.

Проте колегія суддів, перевіривши матеріали кримінального провадження, не може погодитися із такими вимогами захисника виходячи з наступного.

Визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

На переконання колегії суддів, вирішення судом питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_10 покарання ґрунтується на наведених вимогах закону.

Так, мотивуючи своє рішення про призначення обвинуваченому ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі, суд з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, які віднесено до тяжких та особливо тяжких злочинів; дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, не одружений, на обліку у лікаря психіатра не перебуває, є учасником бойових дій, за місцем проживання характеризується посередньо. Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, судом визнано щире каяття та активне сприяння у розкритті злочину. Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого, судом встановлено не було.

Частина 1 ст.69 КК надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним у законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 ст.66 КК; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають перебувати в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

Під час визначення поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд повинен виходити із системного тлумачення статей 66 та 69 КК, згідно з якими підстави, що дають суду повноваження вийти за межі мінімального покарання, встановленого законом, мають перебувати у зв`язку з метою злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінкою під час його вчинення, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та особу винного.

Обставини, на які посилався захисник в апеляційній скарзі, були враховані судом першої інстанції та вони дали суду право призначити обвинуваченому мінімально можливе покарання за більш тяжкий злочин. Проте зазначені обставини, на переконання колегії суддів, жодним чином істотно не знижують ступінь тяжкості вчинених обвинуваченим злочинів, зокрема і особливо тяжкого проти життя та здоров`я особи.

Призначене обвинуваченому покарання колегія суддів вважає пропорційним і співмірним вчиненому, а також необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Переконливих аргументів, які би доводили явну несправедливість покарання, призначеного обвинуваченому за вироком суду, в апеляційній скарзі не наведено, у зв`язку з чим підстави для її задоволення відсутні.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування чи зміни судового рішення, колегією суддів не виявлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 21 травня 2021 року щодо ОСОБА_10 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення, а особою, яка тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення їй копії даної ухвали.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4