Справа № 301/2836/19
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01.09.2021 м. Ужгород
Закарпатський апеляційний суд в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретарки судових засідань ОСОБА_4 , прокурорки ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_8 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді кримінальне провадження 11-кп/4806/704/20 за зміненою апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Іршавського районного суду Закарпатської області від 03. 03. 2020.
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , не працюючий, одружений, громадянин України, не судимий, засуджений:
- ч. 1 ст. 122 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 01 (один) рік.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом 01 (одного) року не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього на підставі ст. 76 КК України обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.
Згідно вироку ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.
ОСОБА_6 13. 07. 2019 близько 08 год., знаходячись у приміщенні кухонної кімнати у будинку в якому проживають його батьки, а саме за адресою АДРЕСА_1 , діючи умисно, на ґрунті особистих неприязних відносин, з метою спричинення тілесних ушкоджень, умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, їх караність та настання суспільно-небезпечних наслідків, підійшов до свого батька ОСОБА_8 , мешканця АДРЕСА_1 , та наніс останньому один удар своєю рукою попередньо зігнутою у кулак в область обличчя, після чого наніс ще декілька ударів в область різних ділянок тіла, в результаті чого ОСОБА_8 впав на ліжко, чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді: синця шкірних покровів підочної ділянки зліва, синець шкірних покровів на рівні 10 ребра справа, між задньо - підпахвинною та лопатковою лініями. За ступенем тяжкості тілесні ушкодження у вигляді синців шкірних покривів вказаних ділянок тіла слід кваліфікувати, як легке тілесне ушкодження, що мають незначні скороминущі наслідки тривалістю не більше як 6 днів, тілесне ушкодження у вигляді діагностованого клінічно та підтвердженого рентгенологічного перелому сьомого ребра справа по лопатковій лінії за ступенем тяжкості слід кваліфікувати, як тілесне ушкодження середнього ступеня тяжкості, що призвело до тривалого розладу здоров`я більше як 21 день.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 порушує питання про скасування вироку суду від 03. 03. 2020 через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, а також невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. В обґрунтування доводів апеляційної скарги обвинувачений зазначає, що суд першої інстанції поклав в основу обвинувачення показання потерпілого ОСОБА_8 , зміст яких фактично скопійовано з фактичних обставин обвинувального акту, і які не співпадають з показаннями, які він фактично дав в судовому засіданні. Окрім того, судом першої інстанції йому призначено покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, оскільки такий висновок зроблений без належного дослідження судом характеризуючих даних про його особу. Зокрема, судом не було враховано те, що на обліку в лікарів нарколога та психіатра він не перебуває, має постійне місце проживання та міцні соціальні зв`язки, має на утриманні одну малолітню дитину, не судимий, позитивно характеризується. Також судом не враховано позицію потерпілого з приводу призначення йому покарання, який жодних претензій до нього не має, примирився з обвинуваченим та просив суворо його не карати. Наявність всіх цих обставин в своїй сукупності давали суду всі підстави для призначення йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України.
У зміненій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 вказує на необхідність скасування вироку суду від 03. 03. 2020 та закриття кримінального провадження на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відмовою потерпілого ОСОБА_8 від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення. В обґрунтування своїх доводів обвинувачений зазначає, що вирок суду від 03. 02. 2020 є незаконним та таким, що підлягає скасуванню через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. Зокрема, 03. 03. 2020 під час судового розгляду кримінального провадження потерпілий ОСОБА_8 подав заяву про закриття кримінального провадження у порядку, передбаченому п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відмовою від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення. Вказана заява була мотивована тим, що потерпілий з обвинуваченим примирився, жодних претензій майнового чи морального характеру до нього не має та не буде мати в подальшому. Крім він також не заперечував проти задоволення заяви та закриття кримінального провадження. Ухвалою Іршавського районного суду від 03. 03. 2020 у задоволенні заяви потерпілого відмовлено з підставі вчинення ним злочину, пов`язаного з домашнім насильством. Однак, сторона обвинувачення в обвинувальному акті стверджувала, що ОСОБА_6 вчинив злочин на грунті особистих неприязних відносин. Саме по собі таке формулювання не свідчить про те, що насильство було зумовлено певним дискримінаційним ставленням до потерпілого з його боку, мало на меті підтримання панівного становища по відношенню до нього, чи виникли неприязні відносини раптово або чи існували давно, тощо. Крім того, суду першої інстанції не було надано відомостей, які доводили б, що потерпілий отримав спеціальний захист, передбачений Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», наприклад, винесення термінового заборонного припису стосовно нього, взяття на профілактичний облік та проведення профілактичної роботи в порядку, визначеному законодавством. Згідно з обвинувальним актом його обвинувачують у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, а саме в умисному спричиненні тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості, що призвело до тривалого розладу здоров`я більше як на 21 день, своєму батькові ОСОБА_8 . Однак вчинення злочину стосовно члена сім`ї або іншої особи, зазначеної в ч. 2 ст. З Закону № 2227Л/Ш, автоматично не скасовує гарантій права на захист. Якщо сторона обвинувачення вважає, що суспільно небезпечне діяння пов`язано саме з домашнім насильством, вона про це обов`язково має зазначити у повідомленні про підозру, в обвинувальному акті, а не обґрунтування своєї позиції
надати відповідні докази. Інакше підозрюваний (обвинувачений) буде позбавлений можливості ефективно захищатися та спростувати висунуте обвинувачення. Натомість, як убачається з матеріалів цієї справи, в обвинувальному акті не міститься жодних посилань на вчинення ним злочину, пов`язаного з домашнім насильством. За таких обставин, твердження суду про те, що інкримінований йому злочин, пов`язаний з домашнім насильством, не грунтується на будь-яких обставинах, підтверджених доказами та відповідно до ч. 1 ст. 477 КПК України відноситься до кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника адвоката ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_8 , які підтримали змінену апеляційну скаргу, думку прокурорки, яка просила залишити вирок суду без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого без задоволення, дослідивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи зміненої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що змінена апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Статтею 2 КПК України передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий довідповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
За приписами ч. 1 ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.
Судове рішення - це акт правосуддя, ухвалений згідно з нормами матеріального та процесуального права та згідно з конституційними засадами і принципами судочинства. Судове рішення має бути законним, обґрунтованим, зрозумілим та чітким, і не повинно містити положень, які б суперечили або виключали одне одного, ускладнювали чи унеможливлювали його виконання.
Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Зі змісту вказаної статті вбачається, що обґрунтованим є судове рішення, якщо воно ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені доказами, оціненими судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному й неупередженому дослідженні під час судового розгляду з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку доказів (ч. 3 ст. 370, з урахуванням ст. 94 КПК України).
Вмотивованим є судове рішення у якому наведені пояснення (мотиви), чому суд вважає ту або іншу обставину доведеною чи недоведеною, чому суд врахував одні докази, але не взяв до уваги інші докази, чому обрав ту чи іншу норму права (закону), а також чому застосував чи не застосував встановлений нею той чи інший правовий наслідок. -4-
Вмотивованість судового рішення забезпечується не лише наявністю у ньому мотивувальної частини, а й наведенням у ній оцінки та відповіді на кожен доречний, важливий і вирішальний аргумент сторони судового провадження.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04. 11. 1950 закріплено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Вказаних вимог закону судом першої інстанції у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 не дотримано.
За змістом ч. 2 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.
Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд вправі, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Умовою застосування такого судового розгляду є повне визнання всіма учасниками судового провадження як події кримінального правопорушення, винуватості обвинуваченого у його вчинені за обставин, викладених в обвинувальному акті, так і виду та розміру завданої шкоди, що згідно з ч. 1 ст. 91 КПК України входить до предмету доказування у кримінальному провадженні.
За змістом вказаної вище норми закону суд зобов`язаний з`ясувати, чи правильно сторони розуміють зміст усіх зазначених обставин, переконатися, що визнання їх є добровільним, та роз`яснити сторонам, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Відтак, якщо будь-яка з наведених обставин заперечується учасниками судового провадження, докази мають досліджуватися судом у загальному порядку, а обмеження дослідження доказів, як процедура, передбачена ч. 3 ст. 349 КПК України, застосована бути не може.
Як визнано практикою Європейського суду з прав людини і про це вказано в рішенні від 15.07. 2010 у справі «Олександр Смірнов проти України», органи влади завжди повинні добросовісно намагатись з`ясувати те, що трапилось, та не покладатись на поспішні та необґрунтовані висновки для закриття кримінальної справи або для обґрунтування своїх рішень.
Однак, суд першої інстанції, розглядаючи кримінальне провадження та постановляючи обвинувальний вирок щодо ОСОБА_6 вказаних вимог закону не дотримався.
Як вбачається зі змісту вироку, кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 було розглянуто судом без дослідження заявлених учасниками судового провадження доказів в порядку, визначеному ч. 3 ст. 349 КПК України, відповідно до якого суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумніву у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Проте, зміст звукозапису судового засідання та вирок суду від 03. 03. 2020 свідчить про те, що зазначені вимоги кримінального процесуального законодавства судом першої інстанції дотримані не були, оскільки суд першої інстанції, після виконання дій, передбачених статтею 348 КПК України, у зв`язку із повним визнанням ОСОБА_6 вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, врахувавши думку учасників
процесу, прийняв рішення не досліджувати всі докази у кримінальному провадженні та продовжив розгляд даного кримінального провадження без роз`яснення ОСОБА_6 та іншим учасникам судового розгляду, в тому числі і потерпілому ОСОБА_8 положень ч. 3 ст. 349 КК України, відповідно до яких суд зобов`язаний з`ясувати, чи правильно обвинувачений розуміє зміст усіх зазначених обставин, переконатися, що його визнання є добровільним, та не роз`яснив сторонам, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Зазначені обставини свідчать про порушення судом першої інстанції принципу безпосередності дослідження доказів, що призвело до порушення права обвинуваченого на захист, а також презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, які передбачені п. п. 10, 13, 16 ст. 7 КПК України і є вимогами, що містять загальні засади кримінального провадження, які за своїм змістом та формою повинні бути суворо дотримані.
При викладених вище обставинах, колегія суддів вважає, що допущене місцевим судом недотримання встановленої законом процедури судового розгляду щодо обов`язку з`ясувати чи правильно сторони розуміють зміст усіх зазначених обставин, переконатися, що визнання їх є добровільним, та роз`яснити сторонам, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, є істотним порушення вимог кримінального процесуального закону, а тому ухвалений вирок з викладених вище підстав підлягає безумовному скасуванню.
Вказані обставини є грубим порушенням судом першої інстанції права обвинуваченого на захист, оскільки відповідно до ст. 62 Конституції України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.
На думку колегії суддів, допущені судом першої інстанції порушення вимог кримінального процесуального закону є істотними, позаяк судом допущено вибірковий підхід до оцінки доказів, що суперечить як основним завданням кримінального провадження так і його основним загальним засадам, таким як верховенство права, законність та забезпечення змагальності сторін та свободі в наданні ними суду своїх доказів у доведенні перед судом їх переконливості, що обґрунтовано ставить під сумнів законність і справедливість вироку, а також позбавляє апеляційний суд підстав у цій частині визнавати чи не визнавати обґрунтованими доводи обвинувачення .
Відповідно до ст. 412 КПК України, істотними порушеннями вимог кримінально процесуального закону є такі порушення вимог КПК України, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Апеляційний суд вважає, що недотримання судом першої інстанції вимог ч. 3 ст. 349 КПК України в даному конкретному випадку є відповідно до ст. 412 КПК України істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що перешкодило повно та всебічно розглянути справу і постановити законне та обґрунтоване судове рішення, а тому враховуючи, що розгляд провадження судом першої інстанції відбувався за скороченою процедурою, без дослідження доказів, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості усунути допущені місцевим судом порушення, у зв`язку з чим вказані обставини згідно із п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України є підставою для скасування судового рішення.
кримінального провадження, а ст. 349 КПК України лише визначає обсяг та порядок дослідження доказів на підтвердження цих обставин.
Окрім того, як вбачається зі звукозапису перебігу судового засідання від 03. 03. 2020, зміст показань потерпілого ОСОБА_8 істотно різниться із показаннями, які суд першої інстанції поклав в основу обвинувачення.
Статтею 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо. Не може бути визнано доказами відомості, що містяться в показаннях, речах та документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім як у випадках, передбачених зазначеним Кодексом.
Відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише показаннями, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які було отримано в порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу.
Однак суд, для з`ясування необхідних обставин справи не скористався своїми повноваженнями, які передбачені ст. ст. 351, 353 КПК України щодо поставлення під час допитів запитань потерпілому та обвинуваченому, які є необхідними для правильного вирішення справи.
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого за ч. 1 ст. 122 КК України, судом першої інстанції допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, що є безумовною підставою для скасування судового рішення та призначення відповідно до ст. 415 КПК України нового розгляду у суді першої інстанції.
При новому розгляді кримінального провадження суду першої інстанції необхідно з чітким дотриманням вимог кримінального процесуального закону дослідити всі обставини кримінального провадження, дати відповідну оцінку доказам у їх сукупності та ухвалити судове рішення, яке б відповідало вимогам ст.370 КПК України.
Оскільки підставами для скасування вироку суду є істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, що є підставою для призначення нового розгляду в суді першої інстанції, тому колегія суддів позбавлена можливості перевірити решту доводів апеляційної скарги та доповнень до неї, в тому числі щодо необхідності закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_6 на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення. Такі доводи підлягають ретельній перевірці при новому розгляді кримінального провадження з урахуванням вимог закону та висновків постанови об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12. 02. 2020 (справа № 453/225/19).
На підставі викладеного, апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 з урахуванням внесених до неї змін підлягає задоволенню частково.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 412, 415, 418, 419 КПК України, апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В:
змінену апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Іршавського районного суду Закарпатської області від 03. 03. 2020 щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого за ч. 1 ст. 122 КК України скасувати і призначити новий розгляд в суді першої інстанції в іншому складі суду.
Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: