Справа № 147/327/21
Провадження № 1-кп/147/14/22
ВИРОК
іменем України

15 лютого 2022 року смт. Тростянець

Тростянецький районний суд Вінницької області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1
з участю секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження № 0000058 щодо
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньою освітою, розлученого, не працюючого, раніше не судимого,

за ст. 389-2 КК України,
в с т а н о в и в:
На виконанні у Тростянецькому районному секторі філії Державної установи «Центр пробації» у Вінницькій області наявна постанова Ладижинського міського суду Вінницької області від 05.08.2020 відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , якого визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 183-1 КУпАП (несплата аліментів на утримання дитини) та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді суспільно корисних робіт строком 120 (сто двадцять) годин. ОСОБА_4 , будучи 16.09.2020 ознайомлений з порядком та умовами відбування зазначеного адміністративного стягнення, отримавши направлення до Будянської сільської ради для відпрацювання 120 годин суспільно-корисних робіт, без поважних причин не прибув до сільської ради для виконання суспільно-корисних робіт, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 183-2 КУпАП (ухилення особи від відбування адміністративного стягнення у виді суспільно корисних робіт). Постановою Тростянецького районного суду Вінницької області від 22.10.2020 ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 183-2 КУпАП, та застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді адміністративного арешту строком на 4 (чотири) доби. Будучи притягнутим до адміністративної відповідальності на підставі статті 183-2 КУпАП, ОСОБА_4 , діючи умисно, з метою злісного ухилення від відбування суспільно корисних робіт, повторно отримавши у Тростянецькому районному секторі філії Державної установи «Центр пробації» у Вінницькій області направлення до Тростянецької селищної ради Вінницької області приступити до відбування 120 годин суспільно-корисних робіт не пізніше 22.02.2021, ознайомившись з порядком та умовами відбування зазначеного адміністративного стягнення, продовжує ухилятись від відбування 120 годин суспільно-корисних робіт, без поважних причин не прибув до селищної ради для виконання суспільно-корисних робіт.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні визнав повністю, щиро розкаявся, розповів про мотиви та обставини вчинення кримінального правопорушення. При цьому пояснив, що на нього було накладено стягнення у виді 120 год. суспільно корисних робіт за несплату аліментів. Йому було роз`яснено порядок виконання вказаного стягнення та йому було відомо, що він має з`явитися до сільської ради за місцем проживання для відбуття суспільно корисних робіт. Проте він не виконав цього стягнення і у зв`язку з цим до нього було застосовано арешт, який він відбув. Після арешту він не з`являвся до сільської ради для відбування суспільно корисних робіт. До цього часу вказаний вид стягнення він не виконав. Поважних причин невиконання не може навести й такі відсутні.
Суд з`ясував, що обставини справи ніким із учасників судового провадження не оспорюються і кожен з них правильно розуміє зміст цих обставин. Суд також впевнився у добровільності їх позиції та роз`яснив процесуальні наслідки зазначених дій, передбачені ч.2 ст. 394 КПК України.
З урахуванням думки всіх учасників процесу, на підставі ч.3 ст. 349 КПК України судом було визнано недоцільним дослідження доказів стосовно тих обставин, які ніким не оспорюються і судовий розгляд було обмежено допитом обвинуваченого та дослідженням документів, що стосуються його особи.
Оскільки обвинувачений визнає свою вину повністю, погоджується з кваліфікацією вчиненого ним діяння, а прокурор не висловлює жодних заперечень щодо встановлених обставин, які надані на підтвердження винуватості обвинуваченого, суд вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 доведена повністю і кваліфікує його дії за ст. 389-2 КК України.
Таким чином суд вважає доведеним вчинення ОСОБА_4 злісного ухилення особи від відбування адміністративного стягнення у виді суспільно корисних робіт.
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
В той же час згідно зі ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Згідно з п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно з п.3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину і його обставин.
Дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, зважаючи на те, що головною метою покарання є виховання та соціальна реабілітація винного, та обираючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує характер та тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно із ст. 12 КК України, є не тяжким злочином, суспільну небезпеку вчиненого ним кримінального правопорушення, фактичні обставини справи, форму вини, обставини вчинення злочину, особу обвинуваченого, який є особою молодого віку, раніше не притягався до кримінальної відповідальності, розлучений, не працює, позитивно характеризується за місцем проживання, на диспансерному обліку у лікаря- нарколога «Тростянецької ЦРЛ» не перебуває, під наглядом в психіатричному кабінеті КНП «Тростянецької ЦРЛ» не перебуває; згідно з висновком викладеним у досудовій доповіді щодо обвинуваченого, складеної на виконання ухвали суду, беручи до уваги інформацію, що характеризують особу обвинуваченого, історію правопорушень, спосіб життя, ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінюється як середній, ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб оцінюється як середній, орган пробації вважає, що виправлення ОСОБА_4 можливе без позбавлення або обмеження волі; виконання покарання у громаді можливе за умови здійснення нагляду та застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобігання вчинення повторних кримінальних правопорушень, а саме: проведення індивідуально-профілактичної роботи спільно з правоохоронними органами, державними та громадськими організаціями, а також проходження пробаційної програми.
Обставинами, які пом`якшують покарання, суд визнає щире каяття.
Відсутність обставин, які обтяжують покарання.
З урахуванням обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи обвинуваченого, суд вважає, що останньому відповідно до принципу індивідуалізації покарання необхідно призначити покарання за ст. 389-2 КК України у виді позбавлення волі в межах санкції статті, що відповідає загальним засадам призначення покарання, викладеним у ст. 65 КК України, та є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень відповідно до вимог ст. 50 КК України.
Відповідно до ч.1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, спосіб його вчинення, мету та мотив вказаного діяння, а також те, що обвинувачений визнав себе повністю винним у вчиненні кримінального правопорушення, розкаюється у вчиненому, з врахуванням висновку викладеного у досудовій доповіді, суд переконаний, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 та його перевиховання можливе без відбування покарання, а відтак останнього слід звільнити від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, при цьому покласти обов`язки, передбачені ч.1 , п.2, п.4 ч.3 ст. 76 КК України.
Ухвалою суду від 24 грудня 2021 року до обвинуваченого ОСОБА_4 було застосованого запобіжний захід у вигляді домашнього арешту цілодобово за адресою: АДРЕСА_1 , строком на 2 (два) місяці, тобто до 24 лютого 2022 року включно, з покладенням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.
Оскільки призначене ОСОБА_4 покарання з урахуванням ст. 75 КК України не пов`язане з реальним відбуттям покарання, суд вважає, що обраний відносно нього запобіжний захід у виді домашнього арешту цілодобово до набрання вироком законної сили слід скасувати.

Керуючись ст. ст. 349, 368-371, 374 КПК України, суд
у х в а л и в :
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 389-2 КК України, та призначити йому покарання у виді одного року шести місяців позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання у виді одного року шести місяців позбавлення волі з іспитовим строком один рік.
На підставі ч.1, п.2, п.4 ч.3 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 обов`язки:
-періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи;
- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;
- виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.
Обраний ОСОБА_4 запобіжний захід у виді домашнього арешту цілодобово скасувати з моменту проголошення вироку.
Початок перебігу іспитового строку рахувати з моменту проголошення вироку.
Відповідно до ч.2 ст. 394 КПК України вирок не може бути оскаржено в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювались під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини 3 статті 349 КПК України.
Вирок, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1