Виноградівський районний суд Закарпатської області
_____________________________________________________________________
Справа № 299/6402/21
У Х В А Л А
14.12.2021 року м.Виноградів

Слідчий суддя Виноградівського районного суду Закарпатської області ОСОБА_1 при секретарі ОСОБА_2 розглянувши клопотання старшого слідчого СВ відділення поліції №1 Берегівського РВП ГУ НП в Закарпатській області ОСОБА_3 погоджене з прокурором Виноградівського відділу Берегівської окружної прокуратури по кримінальному провадженню, що внесене 07.12.2021 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000481 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.204 ч.1 КК України, про накладення арешту на тимчасово вилучене майно,

В С Т А Н О В И В:

Старший слідчий СВ відділення поліції №1 Берегівського РВП ГУ НП в Закарпатській області ОСОБА_3 за погодженням із прокурором, звернувся до суду з вказаним клопотанням. Клопотання мотивне тим, що Берегівського РВП ГУНП в Закарпатській області надійшло повідомлення про те, що за адресою с. Велика Копаня, вул. Шевченка, Берегівського району знаходиться незаконна АЗС, де здійснюється продаж палива.

Під час огляду місця події, який проводився 07.12.2021 року в гаражному приміщенні розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , у період часу з 10.50 по 11.50 год. під час якого було виявлено металеву цистерну 8 куб. см., в середині якої знаходилось дизельне паливо об`ємом 500 літрів, яке передано під відповідальне зберігання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешк. АДРЕСА_2 .

Згідно постанови від 08.12.2021 року винесеної старшим слідчим СВ відділення поліції №1 Берегівського РВП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_3 , металеву цистерну 8 куб. см., в середині якої знаходилось дизельне паливо об`ємом 500 літрів, визнані речовим доказом по кримінальному провадженні №0000481 від 07.12.2021 року та передано під відповідальне зберігання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешк. АДРЕСА_2 .

Вказує, що вилучена в ході проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні цистерна 8 куб. см., в середині якої знаходилось дизельне паливо об`ємом 500 літрів має безпосереднє значення для розслідування кримінального провадження, оскільки є предметом розслідування кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204 КК України, має силу речових доказів, оскільки зберегла на собі сліди злочину, використовувалася як засоби (знаряддя) вчинення кримінального правопорушення, є предметом кримінального правопорушення, передбаченого ст. 204 КК України, а також набуті в результаті вчинення кримінального правопорушення, відповідає критеріям зазначеним у ст. 98 КПК України, а також з метою проведення відповідних експертиз, виникла необхідність в арешті вилучених речей.

У судове засідання старший слідчий ОСОБА_3 не з`явився, подав до суду заяву про розгляд клопотання без його участі.

Володілець майна ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився.

Перевіривши матеріали клопотання про накладення арешту на тимчасово вилучене майно, вважаю, що клопотання задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст.132 ч.3 КПК України, застосування заходів кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування таких заходів, потреби досудового слідства виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який йдеться в клопотанні та може бути виконане завдання, для виконання якого подано клопотання.

Згідно ч.5 ст.132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

З матеріалів клопотання вбачається, що 07.12.2021 року до ЄРДР за №0000481 внесено відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.204 ч.1 КК України.

Вирішуючи клопотання слідчого про накладення арешту на майно, в порядку ст.ст.170-173 КПК України, для ухвалення законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна чи відмови в задоволенні такого клопотання про арешт майна. Вказане рішення має бути вмотивованим.

Так, відповідно до ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку. Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.

Як зазначено у ч.3 ст.170 КПК України, арешт може бути накладено на нерухоме і рухоме майно, майнові права інтелектуальної власності, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковому вигляді, цінні папери, корпоративні права, які перебувають у власності підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, i перебувають у нього або в інших фізичних, або юридичних осіб з метою забезпечення можливої конфіскації майна або цивільного позову.

Положеннями ч.2 ст.170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно з ч.2 ст.171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; перелік і види майна, що належить арештувати; документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно зі ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно зі ст.173 КПК України, повинен врахувати, зокрема правову підставу для арешту майна.

Так, частиною 1 статті 204 КК України передбачена відповідальність за незаконне придбання з метою збуту або зберігання з цією метою, а також збут чи транспортування з метою збуту незаконно виготовлених алкогольних напоїв, тютюнових виробів або інших підакцизних товарів.

Разом з тим, жодних доказів або обґрунтувань того, що пальне, на яке накладено арешт оскаржуваною ухвалою, є незаконно виготовленим пальним, а отже має ознаки речових доказів, органом досудового слідства не надано і в клопотанні не зазначено.

Також до клопотання про арешт майна не долучено відповідних доказів, які б могли свідчити про незаконність походження вилученого пального та факт реалізації пального.

Натомість в матеріалах справи міститься ЛІЦЕНЗІЯ на право зберігання пального видана на ім`я ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 .

Також, з матеріалів доданих до клопотання, а саме письмових пояснень ОСОБА_4 , вбачається, що останній являється приватним підприємцем, має ліцензію на зберігання пального, яке використовує для цілей здійснення підприємницької діяльності.

При розгляді заяв про втручання держави у здійснення права власності ЄСПЛ спершу розглядає, чи таке втручання здійснювалося для досягнення соціально значущої мети, а також у межах існуючого законодавства. Щодо першого критерію, Суд залишає державі можливість самостійного оцінювання.

Як свідчить аналіз практики ЄСПЛ, найчастіше втручання у право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів. Втручання має бути законним, тобто здійснено на підставі закону. При цьому під «законом» Конвенція розуміє нормативний акт, що має бути «доступним» (accessible) та «передбачуваним» (forseable). Також закон має відповідати всім вимогам нормативного акта. «Доступність закону» означає наявність доступу та знань щодо цього закону в суспільстві та у осіб. «Передбачуваність» означає можливість передбачити певні дії або наслідки, що можуть виникнути в зв`язку із застосуванням закону.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним ( рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля ( рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар ( серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти ( наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

При здійсненні оцінки правомірності та виправданості допустимих обмежень прав і свобод ЄСПЛ послідовно вирішує чотири групи питань: 1) чи було оскаржуване обмеження (втручання) передбачене законом; 2) чи переслідувало воно одну з легітимних цілей, зазначених у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини; 3) чи було воно «необхідним у демократичному суспільстві»; 4) чи було воно пропорційним до тієї правомірної мети, якої намагалися досягти.

Згідно з вимогами ст.171 КПК України у клопотанні слідчого повинно бути зазначено правові (законні) підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити таки захід забезпечення кримінального провадження як арешт майна.

Вказана норма також узгоджується зі ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідної до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Клопотання мотивовано тим, що вказані речові докази є необхідними для досудового розслідування кримінального провадження та встановлення винних.

Однак, в клопотанні не наведено жодного мотивування щодо того, які факти та обставини можуть бути доведені за допомогою вилучених предметів.

Оскільки не надано доказів та не наведено обґрунтування вчинення злочину, а саме: факту незаконного зберігання та/або реалізації дизельного палива, підстав для накладення арешту, відсутні.

Тобто, дане клопотання не містить вказівку про підстави і конкретну мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу накладення арешту, а також відповідного обґрунтування необхідності арешту майна. У клопотанні не зазначеного про наявність жодного ризику, що передбачений абзацом 2 частини 1 ст. 170 КПК України і вказував би на необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.

Враховуючи наведене, вважаю, що клопотання про накладення арешту на цистерну 8 куб. см., в середині якої знаходилось дизельне паливо об`ємом 500 літрів, не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 170-173 КПК України,

У Х В А Л И В:

В задоволенні клопотання старшого слідчого СВ відділення поліції №1 Берегівського РВП ГУ НП в Закарпатській області ОСОБА_3 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні за №0000481 від 07.12.2021 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого, ч. 1 ст.204 КК України - відмовити повністю.

Відмова у задоволенні клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі тимчасово вилученого майна.

Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом 5 днів з дня отримання копії ухвали.

Слідчий суддя ОСОБА_1