Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

23 листопада 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в режимі відеоконференції під час трансляції з приміщення Державної установи Київський слідчий ізолятор матеріали кримінального провадження № 0002314 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Херсона, громадянина України,

що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,

проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 КК України,

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2021 року,

у с т а н о в и л а :

До Шевченківського районного суду м. Києва надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 КК України.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, за невстановлених досудовим розслідуванням обставин ОСОБА_7 незаконно придбав особливо небезпечний наркотичний засіб канабіс загальною масою 3 270, 3 г, тобто в особливо великих розмірах, і почав зберігати при собі з метою збуту роздрібними та оптовими партіями шляхом пересилання через операторів поштового зв`язку, попередньо виконуючи вказівки адміністрації спеціалізованого телеграм-каналу Wolf в работе. 2 вересня 2021 року о 20 годині 40 хвилин ОСОБА_7 , знаходячись за адресою: м. Київ, вул. Андрющенка, 4-Б, переносив у руках картонну коробку оператора поштового зв`язку Нова пошта, був зупинений працівниками поліції за підозрою у незаконному зберіганні з метою збуту наркотичних засобів та психотропних речовин і добровільно видав вказаний раніше наркотичний засіб, який містився в 9 полімерних пакетах.

Ухвалою підготовчого судового засідання Шевченківського районного суду м. Києва від 21.10.2021 призначено судовий розгляд на підставі обвинувального акта, а також задоволено клопотання прокурора та обрано обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів до 19 грудня 2021 року включно.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати і постановити нову ухвалу, якою змінити ОСОБА_7 запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт у певний період доби.

Обґрунтовуючи свої вимоги, зазначає, що найголовнішим аргументом під час розгляду клопотання була відсутність даних, які б підтверджували місце постійного проживання його підзахисного в м. Києві, однак на даний час відпала потреба у застосуванні тримання під вартою, яке є найсуворішим запобіжним заходом. З огляду на положення ст.ст.177, 178 КПК України, якими визначені мета і підстави застосування запобіжних заходів, а також обставини, що враховуються при обранні запобіжного заходу, вважає, що ризики в даному кримінальному провадженні відсутні, і домашній арешт із забороною залишати житло в нічний час доби буде достатнім для забезпечення виконання ОСОБА_7 покладених на нього обов`язків.

При цьому зауважує, що після спливу певного проміжку часу (після досудового розслідування) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою, а тому суду необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч.1 ст.177 КПК України. Захисник вказує, що ОСОБА_7 має постійне місце проживання в АДРЕСА_2 , що підтверджується договором найму жилого приміщення від 02.10.2021, укладеним між ОСОБА_8 та матір`ю обвинуваченого ОСОБА_9 . Цим же підтверджуються міцні соціальні зв`язки обвинуваченого з матір`ю, яка зможе матеріально допомагати йому у випадку перебування на домашньому арешті.

Відповідно до змісту обвинувального акта обвинувачення у зберіганні з метою збуту наркотичного засобу в особливо великих розмірах ґрунтується виключно на одному вилученні наркотичного засобу у ОСОБА_7 і є припущенням слідчого. Разом з тим, на переконання захисника, при вилученні вказаного наркотичного засобу працівники поліції порушили право ОСОБА_7 на захист, адже вилучення оформлене шляхом складання протоколу огляду, який є завуальованим особистим обшуком особи, затриманої в порядку ст.208 КПК України. При цьому всупереч вимогам ч.5 ст.208, ч.4 ст.213 КПК України його підзахисному процесуальні права підозрюваного не роз`яснювались, і про затримання особи Регіональний центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги повідомлений не був. Тобто правова допомога захисника ОСОБА_7 з моменту його фактичного затримання не надавалась, з чого вбачається порушення права на захист.
Також захисник стверджує, що у сторони обвинувачення відсутні вагомі докази вчинення ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч.3 ст.307 КК України, що значно знижує ступінь ризиків та нівелює необхідність застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. До того ж, прокурор не подав у письмовому виді клопотання про обрання запобіжного заходу з огляду на положення ст.315 КПК України, а звернувся з клопотанням про продовження строку тримання під вартою без посилання на вказану норму, згідно з якою під час підготовчого судового засідання суд має право обрати, змінити чи скасувати обраний раніше обвинуваченому запобіжний захід, а не продовжити. Тому навіть з цієї причини суд не мав права обирати ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи захисника ОСОБА_6 і обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити; доводи прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи ухвалу суду першої інстанції законною, обґрунтованою і вмотивованою; провівши судові дебати, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в її задоволенні належить відмовити, з таких підстав.

Згідно з ч.3 ст.315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Під час розгляду клопотання прокурора судом першої інстанції вказані вимоги закону дотримано, викладені в ухвалі висновки є обґрунтованими і доводи апеляційної скарги їх не спростовують. При цьому колегія суддів погоджується з доводами захисника про те, що прохання у клопотанні прокурора про продовження ОСОБА_7 строку тримання під вартою висловлене некоректно і не узгоджується з вимогами ч.3 ст.315 КПК України. Однак вказана обставина не позбавила суд можливості з`ясувати вказане питання в судовому засіданні, враховуючи й те, що, фактично, запобіжний захід ОСОБА_7 був обраний ще під час досудового розслідування.

Згідно з ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 цього Кодексу.

Задовольняючи клопотання прокурора, суд мотивував своє рішення тим, що існують ризики, передбачені п.п.1, 3, 4 ч.1 ст.177 КПК України, а саме, що ОСОБА_7 може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні, перешкодити кримінальному провадження іншим чином, і більш м`який запобіжний захід не зможе їм запобігти.

Зважаючи на стадію кримінального провадження та особливості апеляційного розгляду з перегляду конкретного судового рішення, колегія суддів позбавлена можливості дати оцінку доводам захисника про недопустимість протоколу огляду та відсутність доказів вчинення ОСОБА_7 дій, направлених на збут наркотичних засобів. Не вправі давати таку оцінку доказам і суд першої інстанції, оскільки це виходить за межі його повноважень під час підготовчого судового провадження, і докази на цій стадії не досліджуються.

Разом з тим, зміст висунутого обвинувачення в клопотанні прокурора може переконати об`єктивного спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин, що за позицією ЄСПЛ в рішенні у справі Нечипорук і Йонкало проти України є обґрунтованою підозрою.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Відповідно до практики ЄСПЛ ризик втечі обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (справа Панченко проти Росії).

Ризик втечі не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку і може оцінюватись у світлі факторів, пов`язаних із характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (справа Бекчиєв проти Молдови).

Суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 12 років з конфіскацією майна, не працевлаштований, стан його здоров`я, який не перешкоджає утриманню під вартою.

Тому висновки суду з посиланням на практику ЄСПЛ в рішенні Харченко проти України в контексті того, що тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи, є вірними.

Такі обставини, на думку колегії суддів, переконливо свідчать, що обвинувачений, який не працює, не має власної сімї, усвідомлюючи тяжкість покарання, яке йому загрожує, може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні або перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, а тому застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить виконання ОСОБА_7 покладених на нього процесуальних обов`язків та не запобігатиме спробам вчинити вказані дії.

Всупереч твердженням в апеляційній скарзі суд врахував наявність у обвинуваченого місця проживання в м. Києві, однак, враховуючи викладені раніше обставини, не погодився із захисником, що це в повній мірі може бути стримуючим фактором у запобіганні ризикам.

Отже, ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою і вмотивованою, тому підстав для задоволення апеляційної скарги захисника колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 407, 4221 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2021 року про обрання обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на строк 60 днів залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3