УХВАЛА
29 вересня 2021 року
м. Київ
справа №2-20
провадження № 13-170зво21
Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19
розглянула заяву засудженого ОСОБА_20 про перегляд за виключними обставинами вироку Тернопільського обласного суду від 21 вересня 2000 року та ухвали Верховного Суду України від 12 грудня 2000 рокуі

встановила:
Як убачається з матеріалів провадження та наявних у Верховному Суді даних, вироком Тернопільського обласного суду від 21 вересня 2000 року, з урахуванням ухвали Верховного Суду України від 12 грудня 2000 року, ОСОБА_20 було засуджено за ст. 69, пунктами «а», «г», «і» ст. 93, ч. 1 ст. 2296 Кримінального кодексу України 1960 року до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.

У подальшому ОСОБА_20 звернувся з клопотанням про умовно-дострокове звільнення його від відбування призначеного покарання, у задоволенні якого Вінницький міський суд Вінницької області ухвалою від 6 листопада 2018 року відмовив. Таке рішення Вінницький апеляційний суд 23 січня 2019 року залишив без змін.
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні від 1 квітня 2021 року в справі «Фарзієв та інші проти України» (заява № 63747/14 та 23 інших, у тому числі ОСОБА_20 ) констатував порушення ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) стосовно довічного ув`язнення без перспективи звільнення та постановив, що факт визнання існування порушення становить достатню справедливу сатисфакцію.

Посилаючись на вказане рішення ЄСПЛ, ОСОБА_20 звернувся до Великої Палати Верховного Суду (далі Велика Палата) із заявою про перегляд за виключними обставинами на підставі п. 2 ч. 3 ст. 459 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) ухвал, постановлених за результатами розгляду його клопотання про умовно-дострокове звільнення. Велика Палата 14 квітня 2021 року відмовила засудженому у відкритті провадження з огляду на характер констатованого ЄСПЛ порушення Конвенції, яке вимагало застосування заходів загального характеру, а не повторного розгляду справи.
Наразі засуджений ОСОБА_20 знову подав заяву, в якій просить Велику Палату переглянути згадані вирок апеляційного суду та ухвалу Верховного Суду України за виключними обставинами у зв`язку з визнанням Конституційним Судом України неконституційними окремих положень статей 81, 82 Кримінального кодексу України (далі КК). На думку заявника, зазначене з урахуванням тривалості його ув`язнення є підставою для заміни призначеного засудженому покарання на позбавлення волі в межах відбутого строку.

Велика Палата, перевіривши подану заяву, дійшла висновку, що у відкритті провадження за нею належить відмовити з огляду на таке.

За змістом п. 1 ч. 3 ст. 459 КПК установлення неконституційності окремих положень закону, іншого правового акта чи їх окремого положення є виключною обставиною за умови застосування судом відповідних норм при вирішенні конкретної справи. Разом із цим у силу приписів ч. 5 ст. 33 вказаного Кодексу кримінальне провадження за виключними обставинами здійснюється Великою Палатою лише з підстави, визначеної п. 2 ч. 3 ст. 459 КПК (установлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом).

Конституційний Суд України рішенням свого Другого сенату від 16 вересня 2021 року № 6-р(ІІ)/2021 визнав такими, що не відповідають Основному Закону України, положення ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 82 КК, які регулюють умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, через неможливість їх застосування до осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Разом із цим у п. 4.1 цього рішення Конституційний Суд України зобов`язав Верховну Раду України законодавчо забезпечити реалістичну перспективу звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, від подальшого відбування такого покарання шляхом унормування порядку заміни довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням або умовно-дострокового звільнення.

Таким чином, виконання приписів Конституційного Суду України, відображених у рішенні, на яке посилається засуджений, насамперед має бути здійснено шляхом унесення Верховною Радою України змін до норм права, котрі регулюють звільнення від відбування покарання та заміну його невідбутої частини більш м`яким, з метою поширення їх дії на такий вид заходу примусу, як довічне позбавлення волі.

Крім того, відповідно до положень розділу VIII КПК питання про умовно-дострокове звільнення осіб від відбування призначеного покарання та заміна його невідбутої частини більш м`яким вирішуються під час виконання вироку (ст. 537 цього Кодексу) в порядку ст. 539 КПК, тобто місцевим судом, у межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання.
З огляду на викладене Велика Палата не має правових підстав для перегляду за виключними обставинами оспорюваних вироку й ухвали. Отже, у відкритті провадження за зверненням засудженого ОСОБА_20 слід відмовити, а заяву повернути особі, яка її подала.
Керуючись статтями 459, 463, 464 КПК, Велика Палата Верховного Суду

постановила:
Відмовити у відкритті провадження за заявою засудженого ОСОБА_20 про перегляд за виключними обставинами вироку Тернопільського обласного суду від 21 вересня 2000 року та ухвали Верховного Суду України від 12 грудня 2000 року.
Заяву ОСОБА_20 з усіма доданими матеріалами повернути особі, яка їх подала.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач ОСОБА_1

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_11

ОСОБА_3 ОСОБА_12

ОСОБА_4 ОСОБА_13
ОСОБА_5 ОСОБА_14
ОСОБА_6 ОСОБА_15
ОСОБА_7 ОСОБА_16
ОСОБА_8 ОСОБА_17
ОСОБА_9 ОСОБА_18

ОСОБА_10 ОСОБА_19