Справа №752/3814/20 Головуючий в суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
Провадження №11-кп/824/2741/2021 Доповідач у суді 2-ї інстанції ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07 грудня 2021 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду
кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

суддів: ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретар ОСОБА_5 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
представників потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,
цивільного позивача ОСОБА_12 ,
свідка ОСОБА_13 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_14 та представника потерпілих ОСОБА_15 , ОСОБА_16 адвоката ОСОБА_11 на вирок Голосіївського районного суду міста Києва від 05 квітня 2021 року, яким:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця селища Васильківка Дніпропетровської області, українця, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, маючого на утриманні батьків та неповнолітню дитину ІНФОРМАЦІЯ_2 , працюючого, член збірної України спортсмен інструктор-штатна збірна з греко-римської боротьби, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,-

В С Т А Н О В И Л А :

Відповідно до вироку суду, обвинувачений ОСОБА_7 16 червня 2019 року, приблизно о 14 год. 00 хв., керуючи технічно справним автомобілем марки «Volkswagen Passat», д.н.з. НОМЕР_1 , рухався в межах крайньої лівої смуги руху по проїзній частині Столичного шосе у м. Києві, зі сторони вул. Заболотного у напрямку смт Козин.

В цей час, попереду нього, в крайній лівій смузі руху проїзної частини Столичного шосе, навпроти будинку № 275, стояв автомобіль марки «Заз-Daewoo» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_17 , який очікував можливості здійснення маневру повороту ліворуч. В салоні автомобіля на задньому пасажирському сидінні перебувала ОСОБА_18 .
Під час руху ОСОБА_7 допустив порушення вимог п.п. 1.5, 2.3.б, та 12.3 Правил дорожнього руху України, які виразились в тому, що він, керуючи технічно справним автомобілем марки «Volkswagen Passat», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині Столичного шосе у м. Києві, маючи об`єктивну змогу виявити попереду себе, в межах своєї смуги, автомобіль марки «Заз-Daewoo» д.н.з. НОМЕР_2 (який зупинився з метою здійснення повороту ліворуч) та застосувати відповідні прийоми керування, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, та в момент виникнення небезпеки для руху, не вжив необхідних заходів для зменшення швидкості аж до зупинки керованого ним автомобіля або безпечного об`їзду транспортного засобу, внаслідок чого, навпроти будинку № 275 Столичного шосе, здійснив зіткнення зі стоячим автомобілем марки «Заз-Daewoo» д.н.з. НОМЕР_2 .
В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля марки «Заз-Daewoo» д.н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_18 отримала тілесні ушкодження, від яких загинула на місці пригоди.

Вироком Голосіївського районного суду міста Києва від 05 квітня 2021 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортним засобом на 3 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки.На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 обов`язки протягом іспитового строку періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця свого проживання, та не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.У задоволенні цивільного позову ОСОБА_17 до ПрАТ «СК «Альфа Страхування» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовлено. Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експертів відповідно до висновку експерта № 012-138-2405-2019 від 29.08.2019 у розмірі 2 440 грн 80 коп. Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експертів відповідно до висновку експерта № 042-1449-2019 від 24.09.2019 у розмірі 1 796 грн 90 коп. Стягнуто з засудженого ОСОБА_7 на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експертів відповідно до висновку експерта № 042-1445-2019 від 14.08.2019 у розмірі 1 974 грн 70 коп. Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експертів відповідно до висновку експерта № 12-1/1402 від 05.08.2019 у розмірі 2 198 грн 14 коп. Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експертів відповідно до висновку експерта № 12-1/1401 від 05.08.2019 у розмірі 2 198 грн 14 коп. Стягнуто обвинуваченого ОСОБА_7 на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експертів відповідно до висновку експерта № 12-1/1383 від 31.07.2019 у розмірі 2 826 грн 18 коп. Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експертів відповідно до висновку експерта № 12-1/2255 від 23.12.2019 у розмірі 2 826 грн 18 коп. Вирішено питання речових доказів.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, прокурор відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_19 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст. 286 КК України у виді 3 років 3 місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки. У решті вирок залишити без змін.

В обґрунтування апеляційної скарги прокурор зазначає, що не оспорюючи фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, доведеність вини та кваліфікацію дій обвинуваченого, вважає, що вирок суду є незаконним і таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального закону та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення через м`якість.
Звертає увагу на те, що зважаючи на обставини дорожньо-транспортної пригоди, визнаними судом доведеними, саме перевищення швидкості та неуважність водія призвели до наслідків у виді смерті потерпілої за відсутності інших факторів. Ухвалюючи судове рішення із застосуванням ст.75 КК України, суд першої інстанції залишив за межами своєї уваги характер допущеного обвинуваченим порушення Правил дорожнього руху України. Дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок грубого порушення законодавчих приписів обвинуваченим, оскільки останній рухався із швидкістю близько 100 км/год., що більш ніж в два рази перевищувала максимально дозволену на даній ділянці дороги 50 км/год. Окрім цього, судом не взято до уваги, що жодної особи, крім ОСОБА_7 не перебуває у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку із наслідками, які настали від неправомірної поведінки обвинуваченого. Таким чином, конкретні обставини вчинення інкримінованого злочину вказують, що керуючи транспортним засобом, обвинувачений може нести загрозу не тільки для оточуючих, а і для себе.
Прокурор зауважує, що жодних підстав, які б дозволяли обґрунтовано і законно застосувати ст.75 КК України в ході судового розгляду кримінального провадження встановлено не було. Оскільки покарання має на меті не тільки кару й виправлення засудженого, а також запобіганню вчинення нових злочинів, вважає, необхідним є реальне позбавлення волі обвинуваченого ОСОБА_7 .

В свою чергу, не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, представник потерпілих ОСОБА_15 , ОСОБА_16 адвокат ОСОБА_11 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст. 286 КК України у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що не оспорюючи фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, доведеність вини вважає, що вирок суду є необґрунтованим та незаконним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.
Представник потерпілих звертає увагу, що обвинувачений допустив грубе порушення Правил дорожнього руху України, адже дорожньо-транспортна пригода сталась у денний час доби, у гарних погодних умовах, зіткнення відбулось із нерухомим транспортним засобом, і з технічної точки зору обвинувачений міг уникнути зіткнення як шляхом зменшення швидкості руху, так і внаслідок об`їзду перешкоди, дорожня обстановка, яка передувала дорожньо-транспортній пригоді, була нескладною, а причиною зіткнення стало нехтування обвинуваченим базовими Правилами дорожнього руху України, що призвело до вчинення, хоч і з необережності, але тяжкого злочину із непоправними наслідками у вигляді смерті людини. Однак, місцевий суд не врахував описані вище обставини, які впливають на тяжкість кримінального правопорушення та відповідальність обвинуваченого, та не надав їм оцінки.

Крім того, місцевий суд не надав належної оцінки протиріччям у показаннях обвинуваченого щодо обставин, які передували вчиненню кримінального правопорушення, та дійшов помилкового висновку щодо наявності щирого каяття як обставини, яка пом`якшує покарання.
Також апелянт зазначає, що при призначені покарання та оцінки особи обвинуваченого суд першої інстанції врахував його позитивні характеристики, однак підійшов формально, не врахував час, установи та організації, які надавали характеристики, не проаналізував, наскільки їм могло бути відомо про особу обвинуваченого, і взяв до уваги ті документи, які станом на дату вчинення злочину не можуть нічого свідчити про особу обвинуваченого. Місцевий суд взяв до уваги характеристики зі школи та факультету, а це періоди 1990 - 2006 роки, вказані документи характеризують обвинуваченого як школяра та студента відповідно і не містять актуальної інформації про його особу. Також враховано характеристику, видану головою Васильківської райдержадміністрації та головою Васильківської районної ради, водночас згідно з матеріалів провадження обвинувачений зареєстрований у м. Дніпро з 2009 року, а фактично проживає у м. Запоріжжі. Отже, обізнаність осіб, які підписали характеристику, є сумнівною, так само як і достовірність вказаних відгуків щодо нього. Також судом враховано позитивну характеристику видану головою виконкому Васильківської селищної ради, не прийнявши частину інформації, зазначеної у цій характеристиці, щодо не притягнення обвинуваченого до адміністративної відповідальності, яка не відповідає дійсності. При цьому, суд проігнорував, що вказана характеристика не є актуальною, адже станом на дату розгляду справи він у селищі Васильківка не проживає. Досягнення обвинуваченого на ниві спорту, рішучість та відвага, хоч й свідчать про його позитивні якості, проте не нівелюють того факту, що до керування транспортними засобами обвинувачений ставиться неуважно, систематично нехтує Правилами дорожнього руху України, що призвело до загибелі молодої дівчини. Також суд формально підійшов до оцінки стану здоров`я батьків обвинуваченого, не з`ясувавши, чи дійсно вони потребують постійної допомоги та утримання з боку обвинуваченого, а також чи є обвинувачений єдиною особою, яка може надавати їм таку допомогу та (або) утримання, оскільки у матеріалах справи міститься інформація, що обвинувачений виріс у багатодітній спортивній сім`ї.
Апелянт зауважує, що з`ясування обставин, що характеризують особу винного, є істотним для правильного застосування ч.2 ст.65 та ст.75 КК України, а формальний підхід суду першої інстанції до оцінки цих документів призвів до призначення покарання, яке не відповідає особі винного з огляду на м`якість призначеного покарання і не забезпечує досягнення мети кримінального покарання.
До того ж, суд не мотивував неврахування думки прокурора та потерпілих під час прийняття рішення про звільнення обвинуваченого від відбуття покарання з випробуванням та дійшов помилкового висновку про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства.
Відтак, апелянт вважає, що вказане унеможливлює досягнення мети покарання у вигляді запобігання вчиненню кримінальних правопорушень щодо безпеки дорожнього руху іншими особами, адже створює у суспільстві уявлення про можливість уникнення кримінальної відповідальності за тяжкий злочин, що призвів до смерті людини.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення прокурора ОСОБА_6 , який підтримав подані апеляційні скарги та просив їх задовольнити,
пояснення представників потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які підтримали подані апеляційні скарги та просили їх задовольнити,
пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які заперечували проти задоволення апеляційних скарг та просили їх залишити без задоволення, а вирок суду без змін,
перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 за обставин викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються наявними у ньому доказами, і ніким з учасників судового провадження не оспорювалися раніше і не оспорюються тепер, а тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України.
За встановлених судом фактичних обставин, кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України є правильною.
Доводи апеляційних скарг про неправильне застосування судом першої інстанції закону про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання особі обвинуваченого та тяжкості вчиненого злочину внаслідок м`якості, колегія суддів вважає необгрунтованими.
Положеннями ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Як випливає зі змісту ст. 75 КК України, застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що виходячи з тяжкості злочину, особи винного та інших встановлених обставин кримінального провадження виправлення засудженого є можливим без ізоляції від суспільства.
Кримінально-правові норми, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень.
Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Разом із тим дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 407-409 КПК України, які передбачають повноваження суду апеляційної інстанції скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість, а також у разі неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Як видно з вироку, суд першої інстанції, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , врахував: ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до категорії тяжких, і те, що він раніше притягався до адміністративної відповідальності.
Пом`якшуючими його вину обставинами суд визнав щире каяття, визнання вини, добровільне відшкодування заподіяної шкоди. Обтяжуючих покарання обставин не встановлено.
Крім того, суд першої інстанції встановив такі обставини та дані про особу обвинуваченого: він раніше не судимий, вказане кримінальне правопорушення вчинив з необережності, негативно ставиться до вчиненого, працює, є членом збірної України- спортсмен інструктор-штатна збірна з греко-римської боротьби, позитивно характеризується, одружений, має на утриманні малолітню дитину, до складу його сім`ї входять батьки, які також не працюють та є особами з інвалідністю ІІІ групи загального захворювання.
За рекомендаціями органу пробації ОСОБА_7 може виправитися без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк та не становить високої небезпеки для суспільства.
На думку апеляційного суду, встановлені судом першої інстанції дані про особу обвинуваченого в їх сукупності, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження дають підстави для висновку про наявність установлених ст. 75 КК України підстав для звільнення ОСОБА_20 від відбування основного покарання з випробуванням, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу, що є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів.
Разом із тим з урахуванням грубого порушення ним норм Правил дорожнього руху України, що призвело до смерті потерпілої, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строк на три роки.
Відтак, доводи апеляційних скарг прокурора та представника потерпілих про неправильне застосування до ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, є необґрунтованими.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання "може", "вправі"; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема "особа винного", "щире каяття" тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні "інших обставин справи", можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа "Довженко проти України"), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
При призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
У кожному випадку призначення покарання за ст. 286 частинами 1, 2 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.
У ч. 1 ст. 75 КК України встановлено, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
При вирішенні питання про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням суду потрібно належним чином дослідити і оцінити всі обставини, які мають значення для справи. Суд має обґрунтувати можливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства.
Доводи апелянтів про те, що судом першої інстанції при призначенні покарання не були враховані всі дані про особу обвинуваченого є безпідставними.
Так, із вироку вбачається, що суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_7 з дотриманням вимог статей 50, 65 КК України врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України, який є необережним тяжким злочином; данні про його особу, згідно яких він офіційно працює, характеризується виключно позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, одружений, має на утриманні малолітню дитину та хворих батьків пенсійного віку, раніше не судимий, притягався до адміністративної відповідальності. Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_7 та визначені ст. 67 КК України судом не встановлено.
Обставинами, що пом`якшують покарання у відповідності до ч. 1 ст. 66 КК України суд визнав щире каяття у вчиненому, крім того, відповідно до ч. 2 ст. 66 КК України суд визнає такими, що пом`якшують покарання і інші обставини, не зазначені в частині першій ст. 66 КК України, а саме: вчинення злочину вперше, наявність на утриманні малолітнього сина та хворих батьків пенсійного віку, часткове добровільне відшкодування завданого збитку цивільному позивачу ОСОБА_17 та позитивні характеристики за місцем праці та проживання, зокрема, Президента Криворізької міської Федерації греко-римської боротьби ОСОБА_21 ; Президента Асоціації спортивної боротьби України ОСОБА_22 ; Віце-президента Закарпатської обласної федерації греко-римської боротьби ОСОБА_23 ; Федерації боротьби міста Новомойська Дніпропетровської області; Президента Дніпропетровської обласної федерації греко-римської боротьби Заслуженого тренера України ОСОБА_24 ; Директора позашкільного навчального закладу «Запорізька комплексна дитячо-юнацька спортивна школа «Динамо» ОСОБА_25 ; Президента Запорізької обласної федерації греко-римської боротьби, заслуженого тренера СРСР і України, Почесного громадянина м. Запоріжжя і Запорізької області Є.О. Черткова; Ради ветеранів спортивної боротьби Дніпропетровської області; Директора Громадської організації «Клуб Борців «Азовмаш»; Директора Васильківської ДЮСШ ОСОБА_26 . Пазій; Голови Васильківської райдержадміністрації ОСОБА_27 та Голови Васильківської районної ради ОСОБА_28 ; Декану факультету менеджменту і маркетингу Дніпропетровського державного аграрного університету ОСОБА_29 ; Президента федерації громадської організації Федерація греко-римської боротьби Харківської обл.; Селищного голови ОСОБА_30 , які надають позитивні характеристики відносно ОСОБА_7 (т. 2 а.с. 131-138, 140-142, 144, т. 3 а.с. 127-128). Також, звернення 35 батьків дітей секції греко-римської боротьби Васильківської ДЮСШ, де тренувався та тренується ОСОБА_7 надають позитивну характеристику на ОСОБА_7 (т. 2 а.с. 143).
Судом першої інстанції також враховано, що ОСОБА_7 нагороджений медаллю «15 років збройним силам України», відзнакою голови Облдержадмністрації «За розвиток регіону», почесною відзнакою голови Дніпропетровської обласної ради, грамотою Голови Васильківської селищної ради ОСОБА_30 «За мужність і відвагу, проявлений героїзм і рішучі дії під час порятунку потопаючого жителя селища Васильківка Дніпропетровської області» (т. 2 а.с. 145-147, т. 3 а.с. 126).
Також судом при призначенні покарання враховано, що батько ОСОБА_7 перебуває на «Д» обліку з діагнозом: Са (рак) шкіри правої гомілки, ішемічна хвороба серця, гіпертонічна хвороба ІІ ступені 2 стадії ризик помірний, виразкова хвороба ЦДПК, СКХ (сечо-кам`яна хвороба) (т. 3 а.с. 129); мати ОСОБА_7 перебуває на «Д» обліку з діагнозом: Ішемічна хвороба серця: стенокардія напруги ІІ функціональний клас, кардіосклероз атеросклеротичний СН ІІ А. Гіпертонічна хвороба ІІ ступеня 2 стадії, ризик помірний. З 1994 визнана особою з інвалідністю ІІІ групи загального захворювання по 1996. Діагноз: хвороба оперованого шлунку. Демпінг синдром середнього ступеню тяжкості ІІ ст. Гастропатія ІІ ст. після ваготомії. (т. 2 а.с. 130).
Також судом першої інстанції було враховано досудову доповідь Комунарського районного відділу філії ДУ «Центр пробації» в Запорізькій області, відповідно до якої ризики вчинення повторного кримінального правопорушення оцінюються як низький, ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для інших осіб оцінюється як низький. При ретельному вивченні матеріалів особової справи громадянина ОСОБА_7 , беручи до уваги інформацію, що характеризує особистість обвинуваченого, його спосіб життя, історію правопорушень, орган пробації вважає, що виправлення цієї особи без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства (у т.ч. окремих осіб) (т. 3 а.с. 101-107).
Колегія суддів звертає увагу на відношення обвинуваченого до вчиненого ним злочину та його поведінку після злочину, яка проявилась в тому, що він прибув за місцем проживання матері загиблої, мав намір особисто просити вибачення, висловив наміри відшкодувати завдані збитки.
Вчинення таких дій характеризує обвинуваченого із позитивної сторони в є одним із доказів його виправлення без відбування покарання.
Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про можливість виправлення ОСОБА_7 без його ізоляції від суспільства і обґрунтовано призначив йому основне покарання у виді позбавлення волі та додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними в межах санкції ч.2 ст. 286 КК України, звільнивши його від відбування основного покарання з випробуванням, мотивувавши таке рішення.
Покарання, призначене ОСОБА_7 , за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, воно відповідає вимогам статей 50, 65 КК України. Переконливих доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанцій щодо призначеного покарання ОСОБА_7 прокурор та представник потерпілого у апеляційних скаргах не навели і таких даних за матеріалами кримінального провадження не встановлено.
Доводи представника потерпілих про те, що судом першої інстанції не була врахована думка потерпілих при призначенні обвинуваченому покарання, то колегія суддів вважає, що при призначенні покарання думка потерпілих не є визначальною, покарання призначається за сукупністю всіх встановлених даних про особу та вчиненого кримінального правопорушення.
Доводи апелянтів проте, що на їх думку, щире каяття ОСОБА_7 є формальним не знайшли свого підтвердження.
Так, в ході апеляційного перегляду вироку суду, за клопотанням представника потерпілих була допитана свідок ОСОБА_13 , яка є рідною сестрою потерпілої ОСОБА_15 , та яка пояснила суду, що дійсно ОСОБА_7 разом зі своїм захисником ОСОБА_8 приїжджали за місцем проживання потерпілої ОСОБА_15 з метою зустрітися з потерпілою, попросити у неї вибачення за вчинене, відшкодувати завдані збитки. Однак, свідок не надала можливості зустрітися з потерпілою, оскільки потерпіла дуже важко переживала втрату дитини, і свідок вважала, що дана зустріч потерпілій може спричинити більше страждань. Передавати будь-які кошти потерпілій від обвинуваченого свідок також не стала, оскільки, на той момент вони не потребували будь якої матеріальної допомоги.
Доводи апеляційних скарг про те, що суд першої інстанції належним чином не надав правової оцінки тяжкості скоєних кримінальних правопорушень, обставинам справи, даним про особу обвинуваченого, який притягувався до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху України, що свідчить про підвищену небезпечність вчиненого і особи винного, є безпідставними, оскільки це у повній мірі враховано судом при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання.
Колегія суддів вважає, що такий захід, як реальне відбування покарання у виді позбавлення волі ОСОБА_7 , який пропонується в апеляційних скаргах, буде непропорційним заходом держави переслідуваній меті виправлення та попередження вчинення особами нових злочинів, яка досягнута у даному випадку може бути шляхом звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.
З урахуванням того, що істотних порушень вимог кримінального процесуального закону судом першої інстанції не допущено, підстав для висновку про неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність та м`якість призначеного ОСОБА_7 покарання, як вказується в апеляційних скаргах, колегією суддів не встановлено, а тому вирок суду щодо ОСОБА_7 має бути залишений без змін, а апеляційна скарга без задоволення.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_14 та представника потерпілих ОСОБА_15 , ОСОБА_16 адвоката ОСОБА_11 залишити без задоволення.

Вирок Голосіївського районного суду міста Києва від 05 квітня 2021 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Судді ____________________ ___________________ _____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4