Провадження № 11-кп/4820/371/21
Справа № 683/2501/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч.1 ст.309 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:
судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора: ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000067 від 15 вересня 2020 року, за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на вирок Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 24 лютого 2021 року,
в с т а н о в и л а :
Цим вироком
ОСОБА_8 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Майків Гощанського району Рівненської області, житель АДРЕСА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , громадянин України, з середньою спеціальною освітою, неодружений, не працює, судимий 12 червня 2020 року Старокостянтинівським районним судом Хмельницької області за ч.ч.1, 2 ст.185, ч.1 ст.70 КК України на 2 роки 6 місяців позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з установленням іспитового строку 1 рік 6 місяців,
визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, з призначенням покарання у виді обмеження волі строком на 3 (три) роки.

Відповідно до ч.1 ст.71, ст.72 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 12 червня 2020 року, остаточно призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі.

Строк відбуття покарання ухвалено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Судом вирішено питання про судові витрати та речові докази.

За вироком суду, на початку квітня 2020 року ОСОБА_8 на присадибній ділянці за місцем свого проживання на АДРЕСА_1 посіяв насіння рослин коноплі, з яких упродовж весняно-літнього періоду виростив 3 (три) рослини для власного вживання шляхом куріння без мети збуту.

У першій декаді вересня 2020 року ОСОБА_8 , діючи умисно, всупереч вимогам ст.ст.2, 7, 12, 15, 25, 27 Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори», згідно якого діяльність з обігу наркотичних засобів і психотропних речовин на території України дозволяється лише в цілях і в порядку, встановлених цим Законом, а в передбачених ним випадках у порядку, що встановлюється нормативно-правовими актами Кабінету Міністрів України та відповідних центральних органів виконавчої влади, маючи на меті прямий умисел на незаконне придбання, виготовлення та зберігання наркотичного засобу канабісу, обіг якого заборонено згідно Списку №1 Таблиці 1 Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, затвердженого Постановою КМУ №770 від 06.05.2000 року, на власній присадибній ділянці на АДРЕСА_1 зірвав три стебла рослини коноплі, які попередньо виростив, для подальшого власного вживання шляхом куріння, тим самим незаконно придбав наркотичний засіб.

Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, спрямований на незаконне виготовлення та зберігання наркотичного засобу, ОСОБА_8 цього ж дня стебла рослин коноплі став зберігати на поперечних дерев`яних перетинках даху господарської споруди за місцем проживання.

15 вересня 2020 у період часу з 17 год 03 хв по 17 год 25 хв під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_8 на АДРЕСА_1 працівниками поліції на поперечних дерев`яних перетинках даху господарської споруди було виявлено та вилучено речовину рослинного походження у вигляді трьох стебел з верхівками.

Згідно висновку експерта №8.6-1078:20 від 28.09.2020 ця речовина є особливо небезпечним наркотичним засобом канабісом, масою 139,31 г у перерахунку на суху речовину, обіг якого заборонено та розмір якого становить величину між верхньою межею невеликих розмірів і нижньою межею великих розмірів, зазначених у Списку №1 Таблиці 1 Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, затвердженого Постановою КМУ №770 від 06.05.2000 року, яку ОСОБА_8 незаконно придбав та зберігав для власного вживання без мети збуту.

В апеляційній скарзі та в додатку до неї захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 просив вирок Старокостянтинівського районного суду від 24 лютого 2021 року скасувати, а кримінальне провадження закрити через відсутність достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_8 в суді і вичерпанням можливості їх отримання.

Уважав, що вирок суду першої інстанції є незаконним і необгрунтованим, ухваленим з грубими порушеннями конституційних принципів прав людини, норм матеріального та процесуального права України.

Зазначав, що справу розглянуто судом поверхнево і однобічно.

Стверджував, що при ухваленні вироку суд не врахував недопустимість наявних у справі доказів, що потягло за собою безпідставне та незаконне засудження ОСОБА_8 , а викладена у вироку доказова база ґрунтується винятково на припущеннях та недопустимих доказах.

Зауважував, що під час судового розгляду справи суд першої інстанції в порушення вимог ст.ст.91, 94 КПК України не дослідив обставини, які підлягають доказуванню, та в порушення вимог п.1 ч.1 ст.409, ст.410 КПК України допустив неповноту судового розгляду, під час якого залишилися не дослідженими обставини, з`ясування яких має істотне значення для ухвалення законного обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Зокрема, судом не було взято до уваги показання обвинуваченого ОСОБА_8 щодо фактичних обставин виявлення рослин коноплі.

Під час судового розгляду справи стороною захисту подавалися клопотання про допит свідків. Однак, судом було відмовлено у задоволенні цих клопотань, що унеможливило доведення захистом допущених досудовим розслідуванням порушень вимог КПК.

Звертав увагу суду на те, що дізнання у кримінальному провадженні проведено неуповноваженою на те посадовою особою.

Уважав, що фактично провівши під виглядом огляду домоволодіння обшук господарської будівлі до внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, працівники поліції ОСОБА_9 і ОСОБА_10 порушили вимоги кримінального процесуального закону, якими не передбачено можливості проведення таких слідчих дій до внесення відомостей до ЄРДР, а отже проведені огляд і обшук були проведені з грубим порушенням норм КПК України.

За таких обставин протокол обшуку, складений дізнавачем ОСОБА_11 , слід було визнати недопустимим доказом.

На думку захисту, повідомлення про підозру ОСОБА_8 було оголошено особою, яка неуповноважена на вчинення цієї процесуальної дії.

Здійснення досудового розслідування неуповноваженими на те особами (органами) визнається істотним порушенням прав людини і основоположних свобод та має наслідком визнання отриманих доказів недопустимими.

Таким чином, ОСОБА_8 не набув статусу підозрюваного в цьому кримінальному провадженні, оскільки йому не було повідомлено про підозру в порядку, визначеному статтями 276 279 КПК України.

Місцевим судом при ухваленні вироку не враховано, те що ОСОБА_8 хоч і не має статусу підозрюваного, проте закінчився визначений ст.219 КПК України строк дізнання, у зв`язку з чим кримінальне провадження підлягало закриттю.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду з викладом змісту оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги; пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 на підтримання апеляційної скарги в частині скасування вироку суду та клопотання про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку з добровільним проходженням лікування від наркоманії і закриття кримінального провадження з цих підстав; заперечення прокурора ОСОБА_6 проти задоволення апеляційної скарги та проти заявленого клопотання сторони захисту; перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про таке.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

З урахуванням позиції сторони захисту, висловленої в ході апеляційного розгляду, щодо скасування вироку суду через незаконну відмову звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності з підстав, передбачених ч.4 ст.309 КК України, висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, як незаконне придбання та зберігання наркотичного засобу без мети збуту, апеляційним судом не перевірялися.

Як видно з перебігу судового провадження, 20 листопада 2020 року захисником ОСОБА_7 перед початком судового розгляду було заявлено клопотання про звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.309 КК України у зв`язку з тим, що той добровільно звернувся до лікувального закладу та пройшов курс лікування він наркоманії, що підтверджено відповідною довідкою лікувального закладу (а.с.28-29).

Раніше, 28 жовтня 2020 року, цим же захисником суду надавалась копія направлення на стаціонарне лікування в наркологічне відділення Комунального некомерційного підприємства «Хмельницький обласний заклад з надання психіатричної допомоги» Хмельницької обласної ради, яке 20 жовтня 2020 року була видане обвинуваченому ОСОБА_8 лікарем-наркологом Старокостянтинівської ЦРЛ ОСОБА_12 з діагнозом: психічні і поведінкові розлади внаслідок вживання канабіноїдів, синдром залежності (а.с.16). Окрім цього, в направленні (зворот) було зазначено, що ОСОБА_8 вживає наркотичні речовини (канабіноїди) близько 15 років, відчуває залежність до них, має бажання на стаціонарне лікування.

Обвинувачений ОСОБА_8 підтримав це клопотання і пояснив, що з 2004 року мав залежність від куріння коноплі, тому пройшов стаціонарне лікування від наркоманії.

Прокурор ОСОБА_13 у місцевому суді заперечив проти задоволення клопотання. Уважав, що обвинувачений не перебував на обліку в лікаря-нарколога, відсутні відомості про те, чи потребував він лікування, а звернення до лікувального закладу має на меті лише уникнення від кримінальної відповідальності.

За результатами розгляду цього клопотання суд першої інстанції відмовив у його задоволенні. Своє рішення обґрунтував тим, що стороною захисту не надано відомостей про встановлення обвинуваченому в установленому законом порядку діагнозу «наркоманія» і потребу в такому лікуванні, що той не перебував на обліку в лікаря-нарколога і не страждав на наркоманію. Отже, на переконання місцевого суду, дії обвинуваченого, пов`язані з проходженням лікування, вказують на намагання уникнути кримінальної відповідальності.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погодилася з огляду на таке.

Згідно з ч.4 ст.309 КК особа, яка добровільно звернулася до лікувального закладу і розпочала лікування від наркоманії, звільняється від кримінальної відповідальності за дії, передбачені ч.1 ст.309 КК України. Підставою звільнення особи від кримінальної відповідальності у такому випадку слугують два елементи, а саме: добровільне звернення особи до лікувального закладу і початок її лікування від наркоманії.

Усталена судова практика з цього приводу зазначає, що при вирішенні питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності з цієї підстави, суду необхідно з`ясувати, чи дійсно особа страждала на наркоманію і потребувала лікування від неї, чи дійсно вона звернулася до лікувального закладу і розпочала лікування добровільно, а не вимушено і чи дійсно ставить за мету вилікуватися від наркоманії, а не ухилитися в такий спосіб від кримінальної відповідальності за вчинений злочин. При цьому особою, хворою на наркоманію, визнається така особа, якій медичним закладом встановлено відповідний діагноз.

Наведених вимог суд першої інстанції не дотримався.

Відомості журналу судового засідання та запис судового засідання, зроблений за допомогою технічного засобу, свідчать про те, що на цій стадії розгляду суд без ретельного дослідження доказів, що характеризують особу обвинуваченого, фактично за їх відсутності, передчасно відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту, довільно витлумачив положення ч.4 ст.309 КК України на користь сторони обвинувачення, не вжив заходів для ухвалення справедливого та об`єктивного рішення упродовж усього подальшого судового розгляду по суті обвинувачення, який тривав ще понад 3 (три) місяці, хоча не був позбавлений можливості цього зробити шляхом перевірки обставин проходження стаціонарного лікування від наркоманії та з`ясування дійсної його мети.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними» наркоманія психічний розлад, зумовлений залежністю від наркотичного засобу або психотропної речовини внаслідок зловживання цим засобом або цією речовиною. Особою, хворою на наркоманію, визнається така особа, яка страждає на психічний розлад, що характеризується психічною та (або) фізичною залежністю від наркотичного засобу чи психотропної речовини, і якій за результатами медичного обстеження, проведеного відповідно до цього Закону, встановлено діагноз «наркоманія». Медичне обстеження обстеження особи в стаціонарних умовах з метою встановлення діагнозу «наркоманія», а добровільне лікування це лікування від наркоманії, яке здійснюється за згодою хворого або його законного представника.

У процесі апеляційного розгляду для всебічного, повного та об`єктивного з`ясування цих обставин на вимогу апеляційного суду надійшла копія медичної карти стаціонарного хворого Комунального некомерційного підприємства «Хмельницький обласний заклад з надання психіатричної допомоги» Хмельницької обласної ради № 5609, з якої випливає, що ОСОБА_8 перебував у цьому медичному закладі на стаціонарному лікуванні з 21 жовтня 2020 року по 05 листопада 2020 року з діагнозом: психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання кількох лікарських засобів та інших психоактивних речовин, стан абстиненції. Виписаний у зв`язку з відмовою від подальшого лікування, з покращенням, установка на тверезий спосіб життя достатня.

Як установлено, курс лікування від наркоманії ОСОБА_8 розпочав до ухвалення вироку судом першої інстанції. Тому не можуть братися до уваги посилання про те, що з приводу такого лікування він звернувся лише після оголошення йому підозри у вчиненому кримінальному правопорушенні.

До лікувального закладу ОСОБА_8 звернувся добровільно, про що свідчать відповідні записи в наданій медичній документації.

При цьому наявність захворювання, пов`язаного з наркоманією, була встановлена під час звернення ОСОБА_8 до спеціалізованого медичного закладу, де він протягом 15 днів отримував необхідне лікування в режимі стаціонару. Наведене свідчить про те, що обвинувачений страждав на наркоманію, потребував лікування від неї і бажав добровільно вилікуватися.

Об`єктивних підстав не довіряти доводам ОСОБА_8 про те, що до лікувального закладу він звернувся саме з метою вилікуватися від наркоманії, в місцевого суду не було, як немає таких підстав і в колегії суддів.

Матеріали провадження не містять жодного підтвердження того, що обвинувачений проходив лікування винятково з метою ухилення від кримінальної відповідальності, а також вони не надані прокурором під час апеляційного розгляду. Такий хибний висновок місцевим судом зроблено лише на власних, жодним чином не обґрунтованих здогадах та бездоказових поясненнях з цього приводу представника сторони обвинувачення, які слід визнати непереконливими і неприпустимими.

Пунктом 1 частини 2 ст.284 КПК України визначено, що кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.412 КПК України, судове рішення в будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо за наявності підстав для закриття судом провадження в кримінальній справі не було закрито.

Частиною 1 ст.417 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

З огляду на викладене, з урахуванням пояснень обвинуваченого щодо мети та добровільності звернення до лікувального закладу і проходження такого лікування, що підтверджується медичними документами та не спростовується матеріалами провадження, колегія судів дійшла висновку, що клопотання про звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності на підставі ч.4 ст.309 КК України є обґрунтованим і підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції скасуванню із закриттям кримінального провадження.

Керуючись ст. ст.376, 284, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:
Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 24 лютого 2021 року щодо ОСОБА_8 скасувати.

На підставі ч.4 ст.309 КК України звільнити ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за дії, передбачені ч.1 ст.309 КК України.

Закрити кримінальне провадження на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4