ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/63/22 Справа № 207/2781/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2022 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_8 на вирок Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 березня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001050, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 березня 2021 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 в рахунок відшкодування моральної шкоди 3 000 грн. та в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу у сумі 3 000 грн.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.
Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні таємного викрадення чужого майна, поєднаного з проникненням у інше приміщення, вчиненого повторно, за наступних обставин.
14 вересня 2020 року приблизно о 15.00 год. (більш точний час в ході досудового розслідування не встановлено) ОСОБА_7 проходив повз будинок АДРЕСА_2 , де через відчинені вхідні двері приміщення офісу II побачив мобільний телефон OUKITEL К6000 Pro ІМЕІ-1: НОМЕР_1 , ІМЕІ-2: НОМЕР_2 , який знаходився зверху на картонних коробках та належав ОСОБА_8 . В цей час у ОСОБА_7 виник злочинний протиправний умисел, спрямований на таємне викрадення мобільного телефону, реалізуючи який він зайшов до приміщення вказаного офісу, та скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, діючи умисно, таємно, повторно, із корисливих мотивів, усвідомлюючи протиправність своїх дій, викрав належний ОСОБА_8 мобільний телефон OUKITEL К6000 Pro ІМЕІ-1: НОМЕР_1 , ІМЕІ-2: НОМЕР_2 , вартість якого складала 1 733,33 грн.
Після чого ОСОБА_7 разом із викраденим залишив місце вчинення кримінального правопорушення, протиправно здобутим майном розпорядився на власний розсуд, спричинивши своїми діями потерпілому ОСОБА_8 майнової шкоди на вищевказану суму.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі потерпілий просить вирок суду скасувати в частині призначення покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого та призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 років, цивільний позов потерпілого в частині відшкодування моральної шкоди та в частині відшкодування витрат на правову допомогу задовольнити в повному обсязі. В іншій частині просить вирок суду залишити без зміни.
Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що обвинувачений вчинив злочин з самовпевненістю, зухвалістю, з корисним мотивом та наявна обставина, що обтяжує покарання, рецидив злочину. Зазначає, що обвинувачений раніше неодноразово судимий у тому числі за злочини проти власності, належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став та знову вчинив кримінальні правопорушення. Вважає, що суд у вироку не навів переконливих мотивів для прийняття рішення про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням. Зазначає, що обвинувачений представляє загрозу для суспільства і повинен бути ізольований від нього через скоєні правопорушення. Вказує, що ОСОБА_7 не вчинив жодних заходів, направлених на добровільне відшкодування моральної шкоди. Звертає увагу, що обвинувачений ніде не зареєстрований, не одружений, дітей не має, цивільний позов не визнав. Вказує, що судом при визначенні розміру витрат на правову допомогу не взято до уваги договір про надання правової допомоги, додаток №1 до нього, квитанцію про оплату гонорару.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачений ОСОБА_7 у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив вирок суду залишити без зміни.
Прокурор у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив вирок суду залишити без зміни.
Представник потерпілого ОСОБА_9 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд провадження за його відсутності.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, думку учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети, а також принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчиненого діяння, його небезпечності та особі винного. Пропорційність покарання вищезазначеним складовим є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

Положення ст. 65 КК України визначають загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин провадження, ступеня тяжкості вчиненого суспільно-небезпечного діяння, особи винного та обставин, що впливають на покарання.

Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. За змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини провадження, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, призначеного за певні види кримінальних правопорушень.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання. Разом з цим, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при обранні заходу примусу, що застосовується від імені держави, у тому числі, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, винну особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком. Це може відбутися за умови, якщо винувата особа вчинила кримінальне правопорушення, до якого може бути застосована вказана стаття закону України про кримінальну відповідальність, а суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, що вибачатиметься не тільки з тяжкості вчиненого суспільно небезпечного діяння, особи винного, але й інших обставин провадження.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Перевіряючи доводи потерпілого про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого правопорушення та особі обвинуваченого, суд дійшов наступного висновку.
Суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання, дотримався вимог статей 50, 65 КК і врахував усі обставини, які мають правове значення при виборі заходу примусу та визначенні його розміру. Суд також визнав обставинами, що помякшують покарання, щире каяття, добровільне відшкодування завданого збитку та те, що від скоєного злочину тяжких наслідків не настало, та визнав обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченому рецидив злочинів.

З урахуванням сукупності перелічених даних, тяжкості скоєного кримінального правопорушення та конкретних обставин його вчинення, а також даних про особу обвинуваченого, який раніше судимий, не працює, неодружений, на утриманні неповнолітніх дітей не має, за місцем мешкання скарги на нього відсутні, на обліку у лікаря психіатра не перебуває, знаходиться на обліку у лікаря нарколога з 2011 року з діагнозом: психічні та поведінкові розлади в результаті вживання психоактивних речовин, синдром залежності F19.2 відповідно міжнародної класифікації хвороб-10 «Психічні розлади та розлади поведінки» (клас.V) 1999 р, хворіє на ВІЛ-інфекцію, клінічна стадія ІІ, а також відношення обвинуваченого до вчиненого злочину і досудову доповідь уповноваженого органу з питань пробації, відповідно до якої ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, оцінюється як низький та виправлення ОСОБА_7 можливе без позбавлення або обмеження волі на певний строк, суд дійшов висновку про необхідність призначення покарання в межах санкції ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі з подальшим звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК України.

Обране в межах санкції частин та статті Кримінального кодексу України покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Доводи потерпілого в апеляційній скарзі про те, що ОСОБА_7 раніше судимий, ніде не зареєстрований, не одружений, дітей не має, вчинив злочин з корисливим мотивом, а також наявна обставина, що обтяжує покарання, рецидив злочинів, вже були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання.
Також при призначенні обвинуваченому покарання була врахована досудова доповідь уповноваженого органу з питань пробації, відповідно до якої ризик небезпеки ОСОБА_7 для суспільства, у тому числі для окремих осіб, оцінюється як низький та його виправлення можливе без позбавлення або обмеження волі на певний строк, а тому посилання потерпілого, що обвинувачений представляє загрозу для суспільства і повинен бути ізольований від нього через скоєні правопорушення, є необгрунтованими.
В матеріалах провадження відсутні та під час апеляційного перегляду не надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_7 вчинив злочин з самовпевненістю та зухвалістю, та вказані обставини не були встановлені під час розгляду провадженні у суді першої інстанції.
При цьому всупереч доводам потерпілого в апеляційній скарзі обвинувачений цивільний позов частково визнав, проте залишив вирішення розміру стягнення в рахунок відшкодування моральної шкоди на розсуд суду, оскільки вважав позовні вимоги завищеними, що підтверджується матеріалами провадження та підтвердив обвинувачений під час апеляційного перегляду.
Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У справах «Ювченко та інші проти України» (рішення від 09 квітня 2020 року), та в справі «Скачкова та Рижа проти України» (рішення від 16 липня 2020 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».
У справі «Белане Надь проти Угорщини» (рішення від 13 грудня 2016 року) та у справі «Садоха проти України» (рішення від 11 липня 2019 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».
Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.
З огляду на фактичні обставини кримінального провадження, положення кримінального закону, мету покарання призначене судом покарання ОСОБА_7 за своїм видом та розміром є обгрунтованим та необхідним.

Підстав для призначення ОСОБА_7 більш суворого покарання з мотивів, про які йдеться в апеляційній скарзі потерпідого, апеляційний суд не вбачає.

З огляду на це наведені в апеляційній скарзі потерпілого доводи про те, що призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, не впливають на відповідність призначеного покарання і не містять достатніх даних про призначення ОСОБА_7 більш суворого покарання, про що наполягав в апеляційній скарзі потерпілий.

Вирішуючи питання обґрунтованості визначеного судом розміру стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого суми в рахунок відшкодування завданої злочином моральної шкоди, про що йдеться в апеляційній скарзі ОСОБА_8 , апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З матеріалів провадження видно, що потерпілий ОСОБА_8 заявив позовні вимоги про відшкодування завданої злочином моральної шкоди, яку він оцінив у 30 000 грн.

Разом із цим, суд визнав заявлену суму завищеною та визнав за доцільне стягнути з обвинуваченого на користь потерпілого в рахунок відшкодування завданої злочином моральної шкоди лише 3 000 грн.

Надаючи оцінку цим обставинам, апеляційний суд вважає, що визначений судом розмір стягнення відповідає понесеним ОСОБА_8 моральним стражданням.

Виходячи з обставин кримінального провадження, потерпілому внаслідок протиправних дій обвинуваченого були заподіяні душевні страждання та було порушено нормальний життєвий ритм потерпілого.

Крім того, суд першої інстанції врахував вік потерпілого та прийшов до висновку, що зазначені обставини в їх сукупності свідчать про заподіяння потерпілому з вини обвинуваченого моральної шкоди, однак на підставі аналізу наведених обставин та наявних належних доказів на підтвердження заподіяної моральної шкоди, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що заявлений потерпілим розмір моральної шкоди в сумі 30 000 грн. є завищеним, та оцінив завдану потерпілому моральну шкоду в грошовому розмірі в сумі 3 000 грн., з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Такий розмір грошового відшкодування, на думку апеляційного суду, є співрозмірним із понесеними моральними стражданнями потерпілого.

При цьому зазначені в апеляційній скарзі потерпілого доводи щодо необґрунтованого заниження розміру моральної шкоди, а саме, що ОСОБА_7 раніше судимий, ніде не зареєстрований, не одружений та дітей не має, не впливають на розмір моральної шкоди, визначений судом першої інстанції.
Як під час розгляду провадження у суді першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду потерпілим не було надано достатньо доказів на підтвердження факту неспіврозмірності визначеного судом першої інстанції розміру грошового відшкодування із понесеними моральними стражданнями потерпілого.
Отже, доводи потерпілого про необхідність стягнення на його користь з обвинуваченого в рахунок відшкодування моральної шкоди, спричиненної злочином, в розмірі 30 000 грн. є необгрунтованими, а розмір шкоди є явно завищеним та недоведеним в цьому обсязі, й не є співмірним з понесеними потерпілим моральними стражданнями.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги потерпілого про безпідставно зменшення розміру відшкодування витрат на правову допомогу, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Частиною 5 статті 128 КПК України визначено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку із цивільним позовом, КПК не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК.

Згідно з ч. 1 ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 118 КПК України до процесуальних витрат відносяться витрати на правову допомогу.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Виходячи з положень ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має врахувати: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру.

Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Положеннями частини 3 ст. 137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ст.ст. 26, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги, ордеру. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як слідує з матеріалів провадження потерпілий ОСОБА_8 заявив позовні вимоги про відшкодування обвинуваченим судових витрат, понесених на правничу допомогу адвоката в розмірі 13 800 грн., які судом першої інстанції було задоволено частково, а саме у розмірі 3 000 грн.

Так, з матеріалів провадження видно, що між потерпілим ОСОБА_8 та адвокатом ОСОБА_9 15 вересня 2020 року було укладено договір про надання правової допомоги та додаткова угода № 1 від 30 жовтня 2020 року до договору про надання правової допомоги від 15 вересня 2020 року у цьому кримінальному провадженні, яким було узгоджено вартість послуг адвоката та порядок оплати гонорару.

Також в матеріалах справи наявна квитанції №1 від 30 жовтня 2020 року, надана адвокатом ОСОБА_9 про отримання від потерпілого гонорару у розмірі 13 800 грн. за надання правової допомоги відповідно до додатка №1 від 30 жовтня 2020 року до договору про надання правової допомоги від 15 вересня 2020 року.

Між тим, потерпілий не надав суду розрахунків витрат, інших документів, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Інформація, яка міститься в додатку до договору та у квитанції, зокрема перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, не може вважатись тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Крім того, неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».

У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2020 року у справі № 509/5043/17 (провадження № 61-5662св20) зазначено, що «на підтвердження понесених витрат на отримання правничої допомоги представник надав до суду копію договору про надання професійної правничої допомоги від 02 червня 2020 року № 3/20, копію ордера від 16 червня 2020 року та квитанцію від 02 червня 2020 року на суму 3 000,00 грн. Водночас представник не надав детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, тому немає підстав для стягнення витрат на правничу допомогу».

Крім того, у постанові Верховного Суду від 01 серпня 2019 року у справі №915/237/18 зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Також констатовано, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Вказані обставини також знаходять своє відображення у ст. 41 Конвенції з прав людини та у рішеннях Європейського суду з прав людини.

Зокрема у рішенні Європейського суду з прав людини у справі у справі "East/West Alliance Limited" проти України вказав, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

За таких обставин, на переконання апеляційного суду, суд першої інстанції, з урахуванням критерію розумності розміру витрат на правову допомогу, виходячи з обставин провадження, прийшов до обгрунтованого висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого витрат на правову допомогу підлягають частковому задоволенню, а саме в сумі 3 000 грн., що є обгрунтованим та співмірним зі складністю цього провадження, наданим адвокатом обсягом правничих послуг й буде відповідати критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у провадженні, які були б підставами для скасування оскаржуваного судового рішення апеляційним судом не встановлено.

З огляду на викладене, апеляційна скарга потерпілого задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_10 залишити без задоволення.
Вирок Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 березня 2021 року щодо ОСОБА_7 - залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4