Справа № 487/7337/20
Провадження № 1-кс/487/3521/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06.12.2021 року м.Миколаїв

Слідчий суддя Заводського районного суду міста Миколаєва ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , скаржника ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Миколаєві скаргу ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на постанову слідчого третього слідчого відділу ТУ ДБР в м. Миколаєві ОСОБА_5 про закриття кримінального провадження №0000052, внесеного до ЄРДР 17.08.2016 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.375, ч.1 ст.364 КК України,-

ВСТАНОВИВ:
30.06.2021 року до Заводського районного суду м. Миколаєва надійшла скарга ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на постанову про закриття кримінального провадження №0000052, внесеного до ЄРДР 17.08.2016 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.375, ч.1 ст.364 КК України, в якій вони (скаржники) просять скасувати зазначену постанову.

В обґрунтування своєї скарги зазначили, що постанова слідчого про закриття кримінального провадження прийнята з порушенням кримінально-процесуального законодавства, досудове розслідування було проведено поверхнево та необ`єктивно, не з`ясовано фактичні обставини справи, не проведено всі необхідні слідчі дій, а тому постанова є передчасною.
ОСОБА_3 в судовому засіданні вимоги скарги підтримала, просила задовольнити.

Слідчий до судового засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду скарги повідомлялася вчасно та належним чином, про причини неявки суду не повідомила.

Згідно з ч.3 ст. 306 КПК України відсутність слідчого чи прокурора не є перешкодою для розгляду скарги.

Дослідивши викладені в скарзі обставини та додані до неї матеріали, матеріали кримінального провадження №0000052, слідчий суддя дійшла такого.

В судовому засіданні встановлено, що Другим СВ СУ ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві, здійснювалось досудове розслідування об`єднаного кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000052 від 17.08.2016 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.375, ч.1 ст.364 КК України.

16.02.2021 року слідчим Другого слідчого відділу слідчого управління ТУ ДБР, розташованого у місті Миколаєві, ОСОБА_5 винесено постанову про закриття кримінального провадження №0000052 в частині кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.375 КК України, за фактом постановлення завідомо неправосудного рішення слідчим суддею Олександійського міськрайонного суду ОСОБА_6 на підставі п.4 ч.1 ст. 284 КПК України.

Постановою слідчого Другого слідчого відділу слідчого управління ТУ ДБР, розташованого у місті Миколаєві, ОСОБА_5 від 21.05.2021 року кримінальне провадження №0000052 за фактом умисного зловживання владою або службовим становищем з метою отримання неправомірної вигоди з боку працівників правоохоронних органів Кіровоградської області за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.364 КК України, закрито у зв`язку з відсутністю у їх діях складу кримінального правопорушення.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 303 КПК України на досудовому розслідування може бути оскаржено рішення слідчого про закриття кримінального провадження.

Стаття 2 КПК України визначає, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно з ч.2 ст. 9 КПК України, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень. Аналогічні вимоги містить і ч.1 ст. 94 КПК України щодо оцінки слідчим , прокурором кожного доказу з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки дозу достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Статтею 91 КПК України передбачено, що у кримінальному провадженні в першу чергу підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення) та винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Згідно з положеннями ч.2 ст. 91, ч.1 ст. 92 КПК України доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження. Обов`язок доказування покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК України випадках, - на потерпілого.

Відповідно до ст. 93 КПК України сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Як наголошує у своєму рішенні ЄСПЛ у справі "Олександр Ніконенко проти України", "Мута проти України", "Карабет та інші проти України" Розслідування … має бути ретельним. Це означає, що органи влади завжди повинні добросовісно намагатись з`ясувати, що трапилось, і не покладатися на поспішні та необґрунтовані висновки для закриття кримінальної справи або використовувати такі висновки як підставу для своїх рішень. Вони повинні вживати усіх розумних і доступних їм заходів для забезпечення збирання доказів, що стосуються події, включаючи, зокрема, показання свідків та висновки судових експертиз тощо. Будь-який недолік розслідування, який підриває його здатність встановлення причини … або винних осіб, створюватиме небезпеку недотримання цього стандарту.

Крім того, у рішеннях ЄСПЛ у справах "Бучинська проти України", "Сельмуні проти Франції, "Нечипорук і Йонкало проти України" суд констатував факт того, що не може дійти висновку, що органи влади зробили усе від них залежне для забезпечення оперативного та всебічного вжиття заходів для збору доказів, встановлення місцезнаходження та притягнення до відповідальності винних, бо за потреби зростаючих високих стандартів у сфері захисту прав людини та основоположних свобод, неминуче вимагається більша рішучість при оцінці порушень основоположних цінностей демократичного суспільства, оскільки тягар доведеним можна покласти на органи влади, адже саме вони мають надати задовільні та переконливі пояснення.

Закриття кримінального провадження - це закінчення досудового розслідування, яке відбувається в силу наявності обставин, що виключають кримінальне провадження або за наявності підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності. Подальше розслідування, після закриття кримінального провадження, є неможливим до того часу, коли постанова про закриття кримінального провадження не буде скасована в установленому КПК порядку.

Згідно з п.2 ч.1 ст.284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо, встановлене відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.

Розглядаючи скаргу на постанову про закриття кримінального провадження, слідчий суддя повинен перевіряти наявність приводів і підстав для винесення зазначеної постанови, законність джерел отриманих даних, які стали підставою для винесення постанови про закриття кримінального провадження.

Як вбачається з матеріалів справи слідчими ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві, здійснювалось досудове розслідування об`єднаного кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000052 від 17.08.2016 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.375, ч.1 ст.364 КК України.

Згідно з матеріалами об`єднаного кримінального провадження №0000052, досліджених безпосередньо в судовому засіданні, встановлено, що відомості до ЄРДР внесенні за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.375 та ч.1 ст.364 КК України з наступним формулюванням фабули: до Олександрійської місцевої прокуратури надійшла ухвала слідчого судді Петрівського районного суду від 27.07.2016, якою зобов`язано внести відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_7 та ОСОБА_3 за фактом можливого неправосудного винесення рішення слідчим суддею Олександрійського міськрайонного суду; на виконання ухвали Печерського районного суду м. Києва №757/76743/18-к, якою зобов`язано Генеральну прокуратуру України внести відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_3 від 12.12.2017 про можливе вчинення кримінального правопорушення окремими працівниками правоохоронних органів Кіровоградської області.

Крім того, із вказаних матеріалів вбачається, що слідчим неодноразово виносилися постанови про закриття кримінального провадження №0000052 з підстав відсутності складу кримінальних правопорушень, які, в подальшому, скасовувались (останній раз ухвалою слідчого судді Заводського районного суду м.Миколаєва від 18.01.2021 року).

Ухвалою слідчого судді Заводського районного суду м.Миколаєва від 03.03.2021 року продовжено строк досудового розслідування кримінального провадження №0000052 на шість місяців, тобто до 06.09.2021 року.

16.02.2021 року слідчим Другого слідчого відділу слідчого управління ТУ ДБР, розташованого у місті Миколаєві, ОСОБА_5 винесено постанову про закриття кримінального провадження №0000052 в частині кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.375 КК України, за фактом постановлення завідомо неправосудного рішення слідчим суддею Олександійського міськрайонного суду ОСОБА_6 на підставі п.4 ч.1 ст. 284 КПК України.

Слідчий суддя не вбачає підстав для скасування зазначеної вище постанови слідчого з огляду на таке.

Частина 1 статті 375 КК України передбачає покарання за постановлення суддею (суддями) завідомо неправосудного вироку, рішення, ухвали або постанови.

Слідчий суддя Олександійського міськрайонного суду ОСОБА_6 18.08.2014 року постановив ухвалу по справі №398/3237/14-к за скаргою ОСОБА_3 на бездіяльність прокурора, яка полягала у внесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, якою відмовив у задоволенні скарги.

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 вважають зазначену вище ухвалу слідчого судді завідомо неправосудною, мотивуючи фактично лише своєю незгодою з відповідним рішенням.

Незгода з рішенням судів сама по собі не може вказувати на наявність в діях судді ознак злочину. Процесуальні дії судді, законність і обґрунтованість рішень суду можуть бути предметом розгляду лише в апеляційному та касаційному порядку, визначеному процесуальним законом.

Так, у постанові Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 р. "Про незалежність судової влади" роз`яснено, що "відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені".

Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним порядком у справі не допускається.

Конституційним Судом України в своєму рішенні у справі №2-рп/2011 від 11.03.2011 року також було акцентовано, що оцінка вчинених суддею процесуальних дій може здійснюватися тільки судами апеляційної чи касаційної інстанції.

Аналогічної позиції дотримується і Консультативна ради європейських суддів, яка в пункті 57 Висновку №11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

Крім того, відповідно до пунктів 1 та 2 Основних принципів незалежності судових органів, схвалених резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року, незалежність судових органів гарантується державою та закріплюється у Конституції або законах країни. Усі державні та інші установи зобов`язані шанувати незалежність судових органів та дотримуватися її. Судові органи вирішують передані їм справи безсторонньо, на основі фактів та відповідно до закону, без будь-яких обмежень, неправомірного впливу, спонукань, тиску, погроз або прямого чи непрямого втручання з будь-якого боку і хоч би з яких причин.

Як зазначено у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, метою забезпечення незалежності судової влади є гарантування кожній особі основоположного права на розгляд справи справедливим судом лише на законній підставі та без будь-якого стороннього впливу.

Незалежність та недоторканність суддів гарантують статті 126 і 129 Конституції України, якими встановлено, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Законом України Про судоустрій і статус суддів визначено умови виконання професійних обов`язків суддів та правові засоби, за допомогою яких забезпечується реалізація конституційних гарантій самостійності судів та незалежності суддів.

Відповідно до положень частин 1, 3 статті 6 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.

Положення частини другої статті 126 Конституції України "вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється" треба розуміти як забезпечення незалежності суддів у зв`язку із здійсненням ними правосуддя, а також як заборону щодо суддів будь-яких дій незалежно від форми їх прояву з боку державних органів, установ та організацій, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, фізичних та юридичних осіб з метою перешкодити виконанню суддями професійних обов`язків або схилити їх до винесення неправосудного рішення тощо (Рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004).

Згідно з положеннями статті 2 Кримінального процесуального кодексу України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу.

Притягнення судді до кримінальної відповідальності є однією з форм контролю за діяльністю носіїв судової влади, завданням якої має бути досягнення балансу між засадами незалежності й недоторканності суддів та їх кримінальною відповідальністю у разі вчинення ними кримінально караного протиправного діяння.

Проте процедура притягнення судді до кримінальної відповідальності не може бути використана для здійснення тиску на суддю з метою прийняття ним потрібного судового рішення.

Таким чином, незгода учасника судового процесу у справі з прийнятим судовим рішенням не може бути приводом до реєстрації заяви, повідомлення про вчинене суддею кримінальне правопорушення.

До того ж, рішенням Конституційного Суду України у справі 7-р/2020 від 11.06.2020 року статтю 375 КК України визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною). Зазначене рішення є обов`язковим, остаточним та таким, що не може бути оскаржено.

Відтак, слідчий суддя дійшла переконання про те, що скарга ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не підлягає задоволенню в частині скасування постанови слідчого Другого СВ ТУ ДБР, розташованого в м.Миколаєві, ОСОБА_8 від 16.02.2021 року про закриття кримінального провадження №0000052 в частині кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.375 КК України.

Крім того, ч.1 ст.364 КК України передбачає покарання за зловживання владою або службовим становищем, тобто умисне, з метою одержання будь-якої неправомірної вигоди для самої себе чи іншої фізичної або юридичної особи використання службовою особою влади чи службового становища всупереч інтересам служби, якщо воно завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян або державним чи громадським інтересам, або інтересам юридичних осіб.

Відповідно до ч. 4 ст. 38 КПК України орган досудового розслідування зобов`язаний застосувати всі передбачені законом заходи для забезпечення ефективності досудового розслідування.

Відповідно до ст. 110 КПК України постанова слідчого про закриття кримінального провадження має бути мотивованою, її зміст повинен відповідати фактичним обставинам справи, зокрема в ній має бути викладено суть заяви особи, яка звертається з відповідною заявою та відповіді на поставлені нею питання, які виключають провадження у справі і обумовлюють її закриття, що є однією з гарантій забезпечення прав і законних інтересів учасників процесу.

Прийняття рішення про закриття кримінального провадження можливе лише після всебічного, повного та неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження та безпосереднього дослідження й оцінки слідчим, прокурором показань, речей і документів, які стосуються цього провадження, у їх сукупності.

При прийнятті постанови від 21.05.2021 року про закриття кримінальне провадження №0000052 за фактом умисного зловживання владою або службовим становищем з метою отримання неправомірної вигоди з боку працівників правоохоронних органів Кіровоградської області за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.364 КК України, слідчий у повному обсязі дотримався вказаних вимог закону.

З урахуванням вищезазначеного, матеріали кримінального провадження та скарги не містять даних, які б ставили під сумнів висновки слідчого і неповнота досудового слідства не встановлена.

Щодо вимоги скаржника з приводу обсягу проведення необхідних слідчих дій, слідчий суддя зазначає, що відповідно до ч. 5 ст. 40 КПК України слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог КПК України, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Таким чином слідчий самостійно визначає порядок слідчих дій, необхідних для встановлення події злочину.

Як встановлено з матеріалів кримінального провадження, слідчим Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, ОСОБА_8 було вжито всіх можливих заходів для проведення всебічного, повного та неупередженого розслідування.
Відтак, слідчий суддя не вбачає підстав для скасування зазначеної вище постанови слідчого.
За такого, слідчий суддя доходить переконання, що скарга ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 303-307 КПК України,-

УХВАЛИВ:
В задоволенні скарги ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на постанову слідчого третього слідчого відділу ТУ ДБР в м. Миколаєві ОСОБА_5 про закриття кримінального провадження №0000052, внесеного до ЄРДР 17.08.2016 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.375, ч.1 ст.364 КК України відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали буде оголошено 07.12.2021 року о 8.40 год..

Слідчий суддя Заводського
районного суду міста Миколаєва ОСОБА_9