Справа № 333/7607/21
Пр. №1-кп/333/297/22
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 лютого 2022 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши в судовому засіданні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_6 про звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_5 та закриття кримінального провадження № 0000730 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, -
В С Т А Н О В И В:
В провадженні Комунарського районного суду м. Запоріжжя знаходиться кримінальне провадження № 0000730 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.309 КК України.
В судовому засіданні захисник обвинуваченого заявив клопотання прозвільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_5 та закриття кримінального провадження відносно обвинуваченого ОСОБА_5 на підставі ч.4 ст.309 КК України у зв`язку з проходженням добровільного лікування обвинуваченого від наркоманії. На підтвердження лікування надав довідку з КНП «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» ЗОР від 23.12.2021 року № 6478-двп, згідно якої ОСОБА_7 під наглядом лікаря-психіатра, лікаря- нарколога не перебуває. З 28.10.2021 року по 08.11.2021 року перебував на стаціонарному лікування. Діагноз: психічні та поведінкові розлади внаслідок поєднаного вживання психостимуляторів та алкоголю. Синдром залежності.
Обвинувачений підтримав клопотання захисника.
Прокурор в судовому засіданні не заперечував проти задоволення клопотання захисника. Також зазначив, що обвинувачений не перебуває на обліку в медичних закладах як наркозалежна особа.
Суд, вислухавши заявлене клопотання та думку прокурора, приходить до наступного.
Твердження адвоката та обвинуваченого про те, що ОСОБА_5 добровільно звернувся до лікувального закладу і пройшов повний курс стаціонарного лікування від наркоманії, а тому на підставі ч.4 ст.309 КПК України підлягає звільненню від кримінальної відповідальності, то вони не заслуговують на увагу.
Положеннями ч. 4 ст. 309 КК визначено, що особа, яка добровільно звернулася до лікувального закладу і розпочала лікування від наркоманії, звільняється від кримінальної відповідальності за дії, передбачені частиною першою цієї статті.
Тобто приписи вказаної правової норми дають можливість судам застосовувати її за наявності таких умов:
1) добровільне звернення до лікувального закладу особи, яка хворіє на наркоманію;
2) особою розпочато лікування від наркоманії.
При цьому вказана норма права є імперативною та не дозволяє судам встановлювати додаткові, не визначені нею обставини для її застосування.
Таким чином, встановлення цих обставин є достатнім для ухвалення рішення про звільнення особи від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 309 КК.
Разом з цим, для правильного застосування судом цієї норми права необхідно керуватися й положеннями Закону України «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними» від 15 лютого 1995 року № 62/95-ВР (далі-Закон), які містить дефініції таких понять:
добровільне лікування - лікування від наркоманії, яке здійснюється за згодою хворого або його законного представника;
наркоманія - психічний розлад, зумовлений залежністю від наркотичного засобу або психотропної речовини внаслідок зловживання цим засобом або цією речовиною;
зловживання наркотичними засобами або психотропними речовинами - умисне систематичне незаконне вживання наркотичних засобів або психотропних речовин;
особа, хвора на наркоманію, - особа, яка страждає на психічний розлад, що характеризується психічною та (або) фізичною залежністю від наркотичного засобу чи психотропної речовини, і якій за результатами медичного обстеження, проведеного відповідно до цього Закону, встановлено діагноз «наркоманія»;
медичне обстеження - обстеження особи в стаціонарних умовах з метою встановлення діагнозу «наркоманія».
Натомість, норма ч. 4 ст. 309 КК за своїм характером є заохочувальною.
Законодавець, формулюючи умови для звільнення від кримінальної відповідальності за незаконне виробництво, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення чи пересилання наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів без мети збуту ставив ціль вилікувати особу від захворювання на наркоманію, яке є тяжчим у порівнянні, наприклад, із захворюванням на алкоголізм.
Тому звернення особи до лікувального закладу навіть під час судового розгляду досягає тих цілей, для яких конструювалася ця норма.
Покарання особи, яка хворіє на наркоманію, незалежно від того, чи звернулася вона для такого лікування вперше чи вже проходила курс лікування, перебувала на відповідному обліку до внесення відомостей до ЄРДР у цьому провадженні чи ні, не повинно бути пріоритетним та превалювати над ціллю вилікувати особу.
Крім того, законодавцем не обмежено застосування ч. 4 ст. 309 КК фактом перебування до вчинення цього кримінального правопорушення на обліку осіб, які незаконно вживають наркотичні засоби або психотропні речовини.
Положення кримінального закону не виключають можливість застосування ч. 4 ст. 309 КК навіть у тому випадку, якщо особа добровільно звернулася до лікувального закладу і розпочала лікування від наркоманії, усвідомлюючи можливість ухвалення обвинувального вироку щодо неї.
Законодавець визначає поняття та підстави примусового лікування осіб, хворих на наркоманію, у ст. 16 Закону України «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними». Будь-яке інше звернення для лікування від наркоманії є добровільним. Суд не може встановлювати додаткові умови для констатації факту добровільності.
Так само не має значення для застосування положень ч. 4 ст. 309 КК факт попереднього перебування особи на обліку. Той факт, що особа вперше звернулася для лікування може слугувати підставою для її звільнення від кримінальної відповідальності шляхом застосування вказаної правової норми, за наявністю інших підстав для цього.
Тобто захворювання на наркоманію може бути діагностовано вперше, і це не може бути перешкодою для використання положень ч. 4 ст. 309 КК.
Таким чином, добровільним слід вважати таке звернення особи до лікувального закладу в контексті ч. 4 ст. 309 КК, яке здійснюється за її особистою згодою, або згодою законного представника, що мало місце до моменту виходу суду першої інстанції до нарадчої кімнати для ухвалення рішення у кримінальному провадженні. Для застосування цієї заохочувальної норми попередній факт перебування особи на обліку осіб, які незаконно вживають наркотичні засоби або психотропні речовини, не є визначальним, оскільки факт захворювання на наркоманію у такої особи може бути встановлено вперше. Такий первинний діагноз також констатує необхідність надання особі медичної допомоги у вигляді лікування від наркоманії. (Зазначений правовий висновок міститься в Постанові Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 29.11.2021 року справа № 357/11205/19 провадження № 51-2776 кмо 21).
З урахуванням зазначеного правового висновку Верховного Суду від 29.11.2021 року, суд приходить до висновку, що ОСОБА_5 не перебуває на обліку у медичних установах у зв`язку з вживанням наркотичних засобів або психотропних речовин, відомостей, що останній потребує лікування, у тому числі в стаціонарних або амбулаторних умовах суду не надано. Судом не встановлено, що ОСОБА_5 страждає на психічний розлад, що характеризується психічною та (або) фізичною залежністю від наркотичного засобу або психотропної речовини, та чи за результатами медичного обстеження, проведеного відповідно до Закону України «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними» обвинуваченому було встановлено діагноз «наркоманія». Так, дійсно, обвинувачений ОСОБА_5 добровільно звернувся до лікувального закладу та розпочала лікування, але суд звертає також увагу, що останній звернувся за медичною допомогою майже через 1 місяць після вчинення кримінального проступку, тому суд приходить до висновку, що ОСОБА_5 не ставив собі за мету вилікуватись, а намагався уникнути притягнення до кримінальної відповідальності у такий спосіб.
Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що ОСОБА_5 не страждав на наркоманію та не потребував лікування від неї, оскільки йому не встановлено діагноз у визначений законом спосіб.
Якщо в результаті медичного огляду чи медичного обстеження встановлено, що особа, яка зловживає наркотичними засобами або психотропними речовинами і відносно якої встановлено діагноз "наркоманія", потребує лікування, у тому числі в стаціонарних або амбулаторних умовах, лікар-нарколог зобов`язаний запропонувати такій особі пройти курс добровільного лікування і видати направлення до наркологічного закладу для такого лікування (ст.14 Закону № 62/95-ВР ).
Як зазначалося вище, показань для обов`язкової видачі ОСОБА_5 направлення до наркологічного закладу не було через відсутність потреби у лікуванні. Стаціонарне лікування обвинувачений проходив з власної ініціативи, а не за результатами медичного обстеження чи рекомендаціями лікаря.
Зазначені обставини у своїй сукупності, свідчать про те, що ОСОБА_5 ставив за мету не вилікуватися від залежності, а ухилитися від відповідальності за вчинення злочину, тому суд вірно вказав на відсутність умов та підстав для його звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ч. 4 ст. 309 КК України.
Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 309 КК України.
Керуючись ч.1,4 ст.309 КК України, ст. 285 КПК України, суд-
ПОСТАНОВИВ:
В задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_4 про звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_5 та закриття кримінального провадження № 0000730 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, - відмовити.
Ухвала окремому оскарженню не підлягає.

Суддя Комунарського районного суду
м. Запоріжжя ОСОБА_1