490/6435/21 12.10.2021
н/п 1-в/490/202/2021
Справа № 490/6435/21
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 жовтня 2021 року м. Миколаїв
Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Миколаєва клопотання засудженого ОСОБА_3 про звільнення з-під варти у зв`язку із закінченням строків давності виконання вироку, -

Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_4 , засуджений ОСОБА_3 , захисник ОСОБА_5
В С Т А Н О В И В:
До Центрального районного суду м. Миколаєва надійшло клопотання засудженого ОСОБА_3 про звільнення з-під варти у зв`язку із закінченням строків давності виконання вироку.
В обґрунтування клопотання засуджений ОСОБА_3 зазначив, що він засуджений вироком Апеляційного суду Миколаївської області від 05.02.2002 р. до довічного позбавлення волі. На даний час ним відбуто майже двадцять років позбавлення волі.
У своєму клопотанні, засуджений зазначив, що призначений йому вид покарання на даний час знаходиться на стадії виконання. Водночас, засуджена до певного виду покарань особа, не може перебувати в потенційному очікуванні виконання покарання невизначений проміжок часу, у зв`язку з чим законодавчо встановлюються імперативні строки, сплив яких припиняє наявні між державою і засудженою особою кримінальні правовідносини, а отже унеможливлює виконання покарання. Засуджений вказав, що не перешкоджав процедурі виконання обвинувального вироку, сумлінно відбуває призначений вид покарання.
У зв`язку із зазначеним заявник вважає, що його треба звільнити від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, а в разі якщо суд визнає за неможливе застосування строків давності, то у даному випадку законодавець гарантує засудженому зміну виду покарання з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк. Обґрунтовуючи такі доводи ОСОБА_3 посилається на рішення Європейського суду з прав людини по справі № 41216/13 «Пєтухов проти України № 2», від 12.03.2019 року та на практику Верховного суду України від 24.12.2015 року, справа №5-324кс15.
Засуджений ОСОБА_3 в судовому засіданні клопотання підтримав, просив про його задовольнити.
Захисник засудженого ОСОБА_5 в судовому засіданні підтримала клопотання засудженого.
Прокурор ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання засудженого.
Суд, вислухавши ОСОБА_3 на підтримку клопотання, думку прокурора та захисника засудженого, дослідивши матеріали особової справи на засудженого, вважає клопотання таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 відбуває покарання як засуджений вироком апеляційного суду Миколаївської області від 05 лютого 2002 року за ч. 4 ст. 187, п.6 ч.2 ст. 115 із застосуванням ст. 70, ст. 71 КК України, до покарання у вигляді довічного позбавлення волі з конфіскацією належного йому на праві власності майна.
Вирок набрав законної сили, є обовязковим і підлягає безумовному виконанню на всій території України.
Згідно ст. 152 Кримінально виконавчого Кодексу України, підставою звільнення від відбування покарання є відбуття строку покарання, призначеного вироком суду; закон України про амністію; акт про помилування; скасування вироку суду і закриття кримінального провадження; закінчення строків давності виконання обвинувального вироку; умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; хвороба; інші підстави, передбачені законом.
Відповідно до положень статті 80 КК України особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано у такі строки: 1) два роки - у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі; 2) три роки - у разі засудження до покарання у виді обмеження волі; 3) п`ять років -у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі за нетяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк небільше п`яти років за тяжкий злочин; 4) десять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років за тяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше десяти років за особливо тяжкий злочин; 5) п`ятнадцять років -у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років за особливо тяжкий злочин. Перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання. У цьому разі строки давності, передбачені пунктами 1-3 частини першої цієї статті, подвоюються. Перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у частинах першій та третій цієї статті, засуджений вчинить новий злочин. Обчислення давності в цьому випадку починається з дня вчинення нового злочину. Питання про застосування давності до особи, засудженої до довічного позбавлення волі, вирішується судом. Якщо суд не визнає за можливе застосувати давність, довічне позбавлення волі заміняється позбавленням волі.
Однак, у даному випадку зміст клопотання та досліджені судом докази не свідчать про те, що закінчився строк давності виконання вироку суду, ОСОБА_3 засуджено до довічного позбавлення волі, оскільки встановлено, що такий вирок суду виконується, а на його виконання ОСОБА_3 відбуває покарання.
У зв`язку із тим, що стаття 80 КК України застосовується у випадку, якщо обвинувальний вирок не виконується, а судом з`ясовано, що вирок апеляційного суду Миколаївської області від 05.02.2002 року відносно ОСОБА_3 , набув законної сили та почав виконуватись з моменту набрання ним чинності, суд приходить до висновку, що строк давності застосуванню не підлягає, а доводи засудженого, щодо обов`язковості застосування такого строку ґрунтуються виключно на довільному тлумаченні останнім норми кримінального закону.
Щодо посилання засудженого на рішення Європейського суду з прав людини «Петухов проти України», то дане рішення є прийнятними в частині встановлення факту відсутності у національному законодавстві процесуального судового механізму перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі, однак на сьогодні не можуть бути підставою для дострокового звільнення від покарання засудженого, з наступних підстав.
У своїй постанові від 15 травня 2019 року Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Петухов проти України» («Petukhovv. Ukraine», заява № 41216/13). У цьому рішенні ЄСПЛ визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить статті 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачати, що вони мають зробити для того аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ (§ 194).
Системний аналіз кримінального процесуального законодавства України дає підстави для висновку, що до компетенції судді місцевого суду, на даний час, не відноситься розгляд і вирішення питання про дострокове звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі. При цьому суд виходить з принципу правової визначеності, який є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права, який знайшов своє закріплення у практиці Конституційного Суду України і рішеннях Європейського суду з прав людини, оскільки при вирішенні такого клопотання суд повинен діяти відповідно до точного змісту норми права, яку він застосував, у межах своєї компетенції, суворо дотримуючись процедури розгляду клопотання, тобто виходити з принципу законності.
Лише за умови внесення змін до національного законодавства щодо можливості дострокового звільнення засуджених від покарання у виді позбавлення або заміни такого покарання на більш м`яке, вирішення таких питань можливе в порядку діючих статей 537, 539 КПК України.
Доводи засудженого ОСОБА_3 та його захисника з приводу практики встановленої Європейським судом з прав людини, та конкретних справ, не можуть бути взяті до уваги, оскільки рішення Європейського суду з прав людини у конкретних справах перш за все стосується обов`язку держави виконати це рішення, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням.
Не можуть бути взяті до уваги й інші доводи клопотання, оскільки на сьогоднішній день КК України та КПК України, не визначають за судом права і можливості дострокового звільнення особи засудженої до покарання у виді довічного позбавлення волі, так як і не визначають процесуальної процедури вирішення даного питання, у зв`язку з чим суд не вправі перебирати на себе повноваження, що не віднесені до компетенції суду, зокрема прийняття рішень не передбачених законодавством України.
При цьому, покарання у виді довічного позбавлення волі, призначене у відповідності до ст. 64 КК України, не має строкового виміру, тому вирішення питання про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі на покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк є неможливим.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 537, 539 КПК України, ст. 80 КК України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 про звільнення з-під варти у зв`язку із закінченням строків давності виконання вироку - відмовити.
На ухвалу протягом семи днів з дня її оголошення або з дня отримання копії ухвали може бути подано апеляційну скаргу до Миколаївського апеляційного суду через Центральний районний суд м. Миколаєва.
Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1