Справа № 159/1276/21 Провадження №11-кп/802/740/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч. 2 ст. 125 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 грудня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
потерпілого та цивільного позивача ОСОБА_7 ,
обвинуваченого та цивільного відповідача ОСОБА_8 ,
захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду матеріали кримінального провадження, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 на вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 серпня 2021 року щодо ОСОБА_8 , яким
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Поворськ, Ковельського району, Волинської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не працює, освіта середня спеціальна, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, інвалід 3 групи, раніше не судимий,
визнаний винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та йому призначено покарання у виді арешту на строк 5 місяців.

Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_8 визначено обчислювати з моменту приведення даного вироку до виконання.

У строк відбування обвинуваченим ОСОБА_8 покарання зараховано строк його перебування під вартою під час досудового розслідування та під час розгляду справи в суді у період з дати його затримання в порядку ст. 208 КПК України 21 грудня 2020 року до 12 травня 2021 року включно, із розрахунку, у відповідності до ст. 72 КК України, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день арешту.

Запобіжний захід до вступу вироку у законну силу обвинуваченому ОСОБА_8 залишено попередній домашній арешт з умовою заборони залишати житло, у якому він проживає: АДРЕСА_1 , у нічний час з 22 год. до 6 год. наступної доби.

Прийнято відмову потерпілого та цивільного позивача ОСОБА_7 від цивільного позову до обвинуваченого ОСОБА_8 про стягнення майнової та моральної шкоди. Провадження у справі в частині цивільного позову закрито.
Вироком вирішено долю речових доказів, процесуальних витрат.
В С Т А Н О В И В
Органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачується у тому, що він, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, у спальній кімнаті житлового будинку, розміщеного за адресою: АДРЕСА_1 , під час розпиття спиртного, в ході раптово виниклої на ґрунті особистих неприязних відносин суперечки з потерпілим ОСОБА_7 , керуючись метою умисного протиправного позбавлення життя іншої людини, усвідомлюючи значення та суспільно небезпечний характер своїх дій, взяв з поверхні табурета кухонний ніж та, утримуючи його у правій руці, підійшов до потерпілого, який на той час сидів на ліжку поруч з ним, після чого відразу умисно наніс два цілеспрямовані удари вказаним вище ножем у шию потерпілого, що виконує життєво важливі функції. Потерпілий, закривши місце поранення рукою та намагаючись захиститись, спробував встати з ліжка, у відповідь на що обвинувачений ОСОБА_8 , бажаючи придушити волю потерпілого, штовхнув його кулаком правої руки у ділянку обличчя, після чого той впав на ліжко, вдарившись потилицею об підвіконня. У подальшому, обвинувачений ОСОБА_8 , усвідомлюючи характер та значення своїх дій, маючи можливість надати першу медичну допомогу, зателефонувати у медичний заклад або покликати на допомогу, цього не зробив. Тобто обвинувачений виконав усі дії, які він вважав необхідними для доведення злочину до кінця, усвідомлюючи, що від отриманих поранень потерпілий може померти і, бажаючи цього, залишив особу та пішов у невідомому напрямку. І такі його протиправні дії кваліфіковано за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, як вчинення умисних дій, що виразились у вчиненні закінченого замаху на вбивство, тобто, умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не закінчено з причин, що не залежали від її волі.
За результатами розгляду зазначеного кримінального провадження та оцінки доказів, зібраних стороною обвинувачення, суд першої інстанції, визнавши доведеною винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у заподіянні умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, перекваліфікував інкримінований йому злочин з ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України.

У поданій апеляційній скарзі прокурор оскаржує вирок через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що спричинило невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості. Вважає, що суд не з достатньою повнотою дослідив та надав неповну оцінку наявним у матеріалах кримінального провадження доказам, а саме: показанням допитаного в суді судово-медичного експерта ОСОБА_12 , який повідомив, що хоча отримані потерпілим ОСОБА_7 тілесні ушкодження відносяться до категорії легких, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, однак це пов`язано лише із «щасливим збігом обставин», якому просто пощастило, оскільки в ділянці, куди були нанесені удари ножем знаходяться життєво важливі вени шиї, при пошкодженні яких потерпілий, у будь-якому випадку помер би від крововтрати, протоколу огляду місця події від 21 грудня 2020 року, протоколам слідчих експериментів від 27 січня 2021 року, проведених з участю потерпілого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_13 , знаряддю вчинення злочину, яким є ніж із довжиною леза понад 10 см та спрямування ударів у життєво важливу ділянку тіла шию. Після вказаних дій обвинувачений будь-яких активних дій не вчинив, швидку медичну допомогу не викликав та залишив потерпілого, усвідомлюючи, що у нього йде кров. Тобто, характер та послідовність дій, вчинених ОСОБА_8 , свідчить про прямий умисел на позбавлення життя потерпілого, який не завершив задумане через його крики, а смерть останнього не настала через своєчасно надану медичну допомогу. Відтак, судом неправильно застосовано закон про кримінальну відповідальність та безпідставно перекваліфіковано дії обвинуваченого з ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 на ч. 2 ст. 125 КК України. У зв`язку із цим, просить вирок суду скасувати, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України та призначити йому покарання у виді 8 років позбавлення волі.
Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції, основні доводи апеляційної скарги прокурора, яка подану скаргу підтримала, просила її задовольнити, обвинуваченого, його захисників та потерпілого, які відносно її задоволення заперечили, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить такого висновку.
Установлено, що за наслідком судового розгляду протиправні дії ОСОБА_8 було перекваліфіковано з ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України, і обвинуваченого визнано винуватим у заподіянні умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

І з таким висновком місцевого суду погоджується і апеляційний суд.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 0 лютого 2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» (далі Постанова), замах на злочин може бути вчинено лише з прямим умислом (коли особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання).

Отже, якщо винний діяв з непрямим умислом, він не може нести відповідальність за замах на вбивство.

Також злочин не може бути кваліфікований як замах на вбивство у випадках, коли винний діє з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті. Відповідальність у цих випадках повинна наставати лише за наслідки, які фактично було заподіяні.

Згідно із пунктом 22 вказаної Постанови питання про наявність у діях особи умислу на вбивство слід вирішувати, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, треба враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передували події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Так обвинувачений ОСОБА_8 , частково визнаючи винуватість у вчиненому в суді, не заперечував факт спричинення потерпілому ОСОБА_14 тілесних ушкоджень ножем у часі та місці, зазначених у обвинувальному акті, проте категорично заперечив наявність умислу на позбавлення життя останнього. Вказав, що вчиненню таких його дій передував раптово виниклий конфлікт із потерпілим, із яким вони разом розпивали алкогольні напої. ОСОБА_14 його не відпускав, тому він «шукаючи, що схопити» взяв ножа, який лежав на табуреті позаду та щоб продемонструвати серйозність своїх намірів приставив його до шиї потерпілого, який шарпався, унаслідок чого і спричинив собі порізи.

Потерпілий ОСОБА_7 , даючи показання в суді, підтвердив факт виниклого конфлікту із обвинуваченим. Припускає, що між ними була шарпанина. Також вказав на спричинення йому ОСОБА_8 двох коротких різких ударів в область шиї. Першого він не відчув, другий сковзнув об кістку. Отримавши другий удар впав та вдарився головою об підвіконня. Також вказав про нанесення йому обвинуваченим кулаком удару в обличчя. Зупиняв кров до години, після чого зателефонував брату ОСОБА_14 , який викликав швидку та поліцію. ОСОБА_8 пробачив, просив не позбавляти його волі.
Такий перебіг подій, описаний останнім, цілком узгоджується із показаннями інших свідків: ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 та ОСОБА_17 , безпосередньо допитаних в суді; протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 21 жовтня 2020 року; даними протоколів огляду місця події від 21 жовтня 2020 року із фототаблицями; протоколів отримання зразків для експертизи від 22 грудня, 25 грудня та 28 грудня 2020 року; протоколу огляду речей від 25 лютого 2021 року з фототаблицями; даними слідчих експериментів від 27 січня 2021 року з додатками до них у вигляді носія цифрової інформації та фототаблиця, проведених з участю потерпілого ОСОБА_7 , свідка ОСОБА_13 та одночасно експерта ОСОБА_12 , а також висновками експертів, які є науково-обгрунтованими та піддавати їх сумніву підстав у суду немає.

Згідно висновку експерта № 17 МК від 24 лютого 2021 року у потерпілого виявлено різані рани у ділянці шиї зліва та у ділянці потилиці, що утворились від дії предмета, у якого наявні ріжучі властивості, не виключається, лезо клинка ножа, що наданий на експертизу. У момент нанесення потерпілому ушкоджень, він знаходився у близькому до вертикального положенні (сидячи, напівсидячи і т. д.). Тілесні ушкодження могли утворитись при обставинах, вказаних потерпілим під час проведення слідчого експерименту.
Висновком СМЕ № 13 від 21 січня 2021 року проведеної експертизи щодо потерпілого, за яким у останнього, з врахуванням даних медкарти № 9 409 2 136 стаціонарного хворого Ковельського МТМО на ім`я ОСОБА_7 , відмічені тілесні ушкодження у вигляді різаних ран лівої половини шиї обох з розвитком підшкірної гематоми та потиличної ділянки, що утворились від дії предмету, що має колюче ріжучі властивості, можливо, внаслідок ударів кухонним ножем в час, вказаний у постанові слідчого та у меддокументації, і за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. По тілу потерпілого було нанесено не менше 2 х ударів. Вищевказані тілесні ушкодження у потерпілого утворились від дії тупого твердого предмета чи при падінні з висоти власного зросту не могли. Є малоймовірним можливість самостійного нанесення собі потерпілим вказаних вище тілесних ушкоджень та їх нанесення потерпілому обвинуваченим при обороні від потерпілого.
Експерт ОСОБА_12 , будучи допитаним в якості експерта в суді пояснив, що він як експерт складав зазначений вище висновок. Виявлені у потерпілого тілесні ушкодження є двома ранами на шиї, що спричинені саме двома ударами предметом з колюче ріжучими властивостями, з прикладанням достатньої сили, на що вказує глибина рани. Утворитись від удару об підвіконня така рана не могла з врахуванням характеру її країв. Особливості цих ран вказують на те, що кров з ран з`явилась відразу. Крововтрата від цих ран до смерті потерпілого не призвела б, так як великі судини пошкоджені не були та кровотеча зупинилась би самостійно. Хоча у шиї є крупні вени та артерії, однак, вони не зачеплені. Крім того аналіз крові потерпілого виявив, що не було шоку чи значної крововтрати, значного пошкодження, так як лабораторні дані показали, що гемоглобін не зреагував. Не відчути першого удару ножем потерпілий, дійсно, міг через стан сп`яніння. Залишилась після ушивання рани лише гематома, яка згодом пройшла сама.
Аналіз викладеного у своїй сукупності та взаємозв`язку, на думку апеляційного суду, свідчить про правильність висновків суду в частині правової кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я з огляду на таке.

Як матеріалами кримінального провадження, так і в ході судового розгляду, стороною обвинувачення об`єктивно не доведено умислу останнього на позбавлення життя потерпілого, а також усвідомлення невідворотності настання його смерті. Установлено, що у даній ситуації, ОСОБА_8 діяв в умовах раптово виниклого словесного конфлікту із ОСОБА_7 у присутності інших свідків односельчан, які усі разом розпивали спиртні напої. Ніж, який лежав на табуреті позаду, обвинувачений схопив та приставив його до шиї потерпілого, щоб продемонструвати серйозність своїх намірів, коли між ними виникла шарпанина, і потерпілий його не відпускав. Тобто, обвинуваченим використано підручне знаряддя вчинення злочину, яке останній не відшукував спеціально, а схопив, оскільки таке виявилось «під рукою». Безпосередньо після нанесення двох ударів потерпілому, ОСОБА_8 із власної ініціативи їх нанесення припинив, хоча мав можливість продовжити вчиняти такі свої дії, натомість наніс йому удар в обличчя кулаком, слідів злочину не знищував, викинув ніж на місці події і пішов геть. У кімнаті, які він залишив, потерпілий був не один. Хоча самі удари ножем і було завдано із прикладанням сили та у життєво-важливий орган шию, однак їх глибина виявилась невеликою, а тілесні ушкодження за ступенем тяжкості легкими, які до значної та небезпечної для потерпілого крововтрати призвести не могли навіть за умови не звернення потерпілого за медичною допомогою та ненадання такої.

З урахуванням викладеного, висновок суду в частині перекваліфікації дій обвинуваченого є правильним і з ним погоджується апеляційний суд.

Згідно із ст.ст. 50, 65 КК України при призначенні покарання суд повинен врахувати ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, особу винного, обставини, які обтяжують та пом`якшують покарання. При цьому особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і перевиховання.
Призначаючи обвинуваченому покарання за ч. 2 ст. 125 КК України у максимальному розмірі, визначеному санкцією даної статті у виді арешту, судом з достатньою повнотою враховано дані про особу винного, характер і ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке у відповідності до ст. 12 КК України відноситься до кримінального проступку, конкретні обставини справи, зокрема, заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень в умовах раптово виниклого конфлікту на ґрунті пияцтва.
Також враховано судом і те, що обвинувачений вперше притягається до кримінальної відповідальності, не працює, є інвалідом 3 групи, має сталий дохід у вигляді пенсії, одружений, і на його утриманні перебуває неповнолітня дитина, має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно, тобто у нього наявні міцні соціальні зв`язки, на обліку у лікаря нарколога чи психіатра не перебуває, а також позицію потерпілого, яка не є визначальною, проте ураховується у сукупності із іншими обставинами, який пробачив обвинуваченого за вчинене, не наполягав на призначенні суворого покарання та просив суд не позбавляти його волі.
До обставини, яка обтяжує покарання суд відніс вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння, а до обставини, яка пом`якшує покарання повне добровільне відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, що учасниками судового провадження не оспорюється.
Відтак, обраний судом вид та розмір покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів, законним та справедливим та не надто м`яким, як зазначає у поданій апеляційній скарзі прокурор.
Апеляційна скарга прокурора підлягає залишенню без задоволення, а вирок суду першої інстанції без зміни.
Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд,
У Х В А Л И В
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 залишити без задоволення, а вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 серпня 2021 року щодо ОСОБА_8 без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.
Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий
Судді: