В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2021 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

Головуючої судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

з участю прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

потерпілої ОСОБА_6 ,

представника потерпілої ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Рівне кримінальне провадження №0005715 від 20.09.2018 року по обвинуваченню:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Невірків, Корецького району Рівненської області, громадянина України, українця, з середньою спеціальною освітою, одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, РНОКПП __________________,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, суд -

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_4 20 вересня 2018 року, близько 10 год. 00 хв., перебуваючи на території господарства за адресою: АДРЕСА_2 , під час суперечки з ОСОБА_6 , яка виникла на ґрунті особистих неприязних стосунків та використовуючи малозначний привід, умисно наніс останній два удари кистю правої руки в область лівого та правого передпліччя, внаслідок чого заподіяв ОСОБА_6 тілесні ушкодження у вигляді забою лівого передпліччя з наявністю підшкірної гематоми, які згідно висновку експерта, відносяться до легких тілесних ушкоджень.

ОСОБА_4 в судовому засіданні винним себе у інкримінованому йому злочині не визнав, пояснив, що 20 вересня 2018 року між ним та потерпілою ОСОБА_6 дійсно відбулася суперечка, під час якої ОСОБА_6 викликала працівників поліції та у їхній присутності обливала ОСОБА_4 водою зі шланга. ОСОБА_4 вказав, що тілесних ушкоджень ОСОБА_8 не наносив. Цивільний позов не визнав.

Потерпіла ОСОБА_6 в судовому засіданні вказала, що 20 вересня 2018 року ОСОБА_4 прийшов за адресою: АДРЕСА_2 та намагався зруйнувати паркан на території її господарства внаслідок чого між ними виникла сварка. ОСОБА_6 викликала поліцію та в її присутності почала показувати де проходить межа її ділянки, після чого ОСОБА_9 наніс їй декілька ударів по рукам в результаті чого ОСОБА_6 отримала тілесні ушкодження. Просила цивільний позов задоволити.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні вказав, що 20 вересня 2018 року в АДРЕСА_2 бачив як ОСОБА_4 намагався перенести паркан. Близько 10 год. 00 хв. за вищевказаною адресою приїхала ОСОБА_6 та між нею та ОСОБА_4 виникла сварка. Через деякий час ОСОБА_6 викликала працівників поліції, та в їхній присутності махала руками перед ОСОБА_4 , який в свою чергу відмахнувся від неї рукою.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні вказала, що 20 вересня 2018 року вона зателефонувала до ОСОБА_6 та повідомила, що з вікна побачила, як ОСОБА_4 намагався знести паркан біля території її господарства за адресою АДРЕСА_2 . Після цього ОСОБА_6 прибула на місце події та викликала працівників поліції, оскільки між нею та ОСОБА_4 виникла сварка. Після приїзду працівників поліції сварка між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 продовжувалась в результаті чого ОСОБА_4 наніс їй декілька ударів рукою.

Таким чином, суд приходить до переконання, що покази як потерпілої так і свідків є послідовними даними ними як під час досудового розслідування так і судового розгляду та узгоджуються між собою, і повністю спростовують покази обвинуваченого.
Крім показів потерпілого, свідків, вина обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, підтверджується наданими в судовому засіданні прокурором та перевіреними на предмет допустимості та належності письмовими доказами, а саме: протоколом прийняття заяви, протоколом слідчого експерименту, протоколом огляду місця події, висновком експертизи та іншими доказами.
Так, згідно повідомлення про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) від 21.09.2018 року ОСОБА_6 повідомила про факт спричинення їй тілесних ушкоджень 20.09.2018 року за адресою АДРЕСА_2 .(а.к.п.5)
Згідно заяви ОСОБА_6 від 20.09.2018 року, вона повідомляє про нанесення їй тілесних ушкоджень ОСОБА_4 (а.к.п.11).
Відповідно до повідомлення КНП «Центральна міська лікарня» РМР від 01.11.2018 року встановлено, що ОСОБА_6 20.09.2018 року звернулась у міський травмпункт з діагнозом забій лівого передпліччя. (а.к.п.62).
Згідно висновку експерта №919 від 15.11.2018 року вбачається, що у ОСОБА_6 відмічений забій лівого передпліччя з наявністю підшкірної гематоми, яке могло утворитися 20.09.2018 року. (а.к.п.72).
З протоколу перегляду відеозапису від 22.11.2018 року вбачається, що ОСОБА_4 о 09:49:09 наносить для ОСОБА_6 удар кистю правої долоні в напівзігнутому стані по її лівій руці. (а.к.п.82).
Згідно висновку експерта №Д-168 від 13.03.2019 року ОСОБА_6 в частині механізму нанесення тілесних ушкоджень не суперечать показам, даними нею під час проведення слідчого експерименту за її участю 26.11.2018 року. (а.к.п.77).
Згідно протоколу проведення слідчого експерименту шляхом відтворення дій, обстановки та обставин поді від 26.11.2018 з фототаблицею, потерпіла ОСОБА_6 пояснила та відтворила дії, обстановку, обставини події на місці, а саме як по АДРЕСА_2 , 20.09.2018 ОСОБА_4 наносив їй тілесні ушкодження (а.к.п. 106-109).
Згідно з ч.1 ст. 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Відповідно до ч.2 ст. 22 КПК сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Частиною 6 ст. 22 КПК встановлено, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ч.1 ст.17 КПК України полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст.92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Під час судового розгляду стороні захисту та обвинуваченому надавалась можливість скористатись своїми правами передбаченими ст. 22 КК України, однак останні не надали до суду жодних належних, допустимих та достовірних доказів, які б спростували покази потерпілого, свідків та висновок судово-медичної експертизи щодо отримання потерпілою тілесних ушкоджень.
Крім того, обвинувачений та його захисник не надали жодних доказів, що стосується недопустимості як судово-медичної експертизи так і слідчого експерименту проведеного з потерпілим так і інших доказів.
Сторона обвинувачення довела, що покази потерпілого та свідка є послідовними, які надавались як під час досудового розслідування так і під час судового розгляду, узгоджуються між собою, висновок судово-медичної експертизи відповідає вимогам ст.ст.101-102 КПК України. Всі надані прокурором докази в сукупності вказують на нанесення обвинуваченим потерпілому тілесних ушкоджень, які суд покладає в основу обвинувального вироку.
Суд вважає, що обвинувачений завдаючи ОСОБА_6 два удари кистю правої руки в область лівого та правого передпліччя, за яким незалежно від того, чи є такий умисел прямим або непрямим, має нести відповідальність за фактично заподіяну шкоду, тобто за умисне заподіяння легкого тілесного ушкодження.
Таким чином, суд приходить до переконання, що ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, яке передбачене ч.1 ст.125 КК України, як своїми умисними діями, які виразилися у заподіянні умисного легкого тілесного ушкодження.
Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого судом не встановлено.
Обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого судом не встановлено.
При призначенні покарання обвинуваченому суд враховує ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, який являється кримінальним проступком.
Що стосується особи обвинуваченого то суд враховує, що він має постійне місце проживання, де характеризуються позитивно, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, раніше не судимий, до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягувався.
За приписами ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Санкцією ч.1 ст.125 КК України передбачено покарання у виді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадськими роботами на строк до двохсот годин, або виправними роботами на строк до одного року.

Відповідно до приписів ст.12 КК України інкриміноване обвинуваченому кримінальне правопорушення належить до кримінального проступку, за який передбачено основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

Звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є обов`язком, а не правом суду.

З обвинувального акту вбачається, що з моменту вчинення інкримінованого обвинуваченому кримінального проступку минуло понад 2 роки.

Обвинувачений не ухилявся від досудового розслідування або суду, нового кримінального правопорушення не вчинив, а тому строки давності спливли.

За таких обставин і міркувань суд вважає обґрунтованим звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України, ст. 285 КПК України суд, -

УХВАЛИВ:
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, та призначити йому покарання у виді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн (вісімсот п`ятдесят гривень).

Звільнити ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 с.т 125 КК України, на підставі п.1 ст.1 ст. 49 КК України.

Цивільний позов ОСОБА_6 залишити без розгляду.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Вирок може бути оскаржений до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд Рівненської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Суддя Рівненського міського суду ОСОБА_1