Єдиний унікальний номер 389/1100/20
провадження №1-кп/389/113/20
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2021 року Знам`янський міськрайонний суд

Кіровоградської області

у складі: головуючого судді - ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені суду міста Знам`янка кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000048 від 21 лютого 2020 року, щодо

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Стасюки Барського району Вінницької області, громадянина України, освіта вища, одружений, на утриманні неповнолітня дитина, головний спеціаліст відділу безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Барського районого управління Головного управління Держпродспоживслужби у Вінницькій області, місце реєстрації вул.Покровська,96 с.Терешки Барського району Вінницької області, не зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 скоїв порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого, за наступних обставин.

ОСОБА_4 , 21 лютого 2020 року близько 13.30 години, керуючи технічно-справним автомобілем «Opel Vivaro» р.н. НОМЕР_1 , який належить йому на праві власності, рухався в світлу пору доби по вул.Віктора Голого в м.Знам`янка Кіровоградської області зі сторони вул.Привокзальна. Наближаючись до перехрестя з вулицею Енергетиків, перевищив дозволену швидкість руху в населеному пункті (близько 55...57 км/год), чим допустив порушення вимоги п.п.12.4 та 12.9 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР України) (п.12.4. У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.; п.12.9. Водієві забороняється: б) перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7...).

ОСОБА_4 , діючи необережно, проявив злочинну самовпевненість та недбалість до забезпечення елементарних вимог безпеки дорожнього руху, грубо порушив вимоги п.п.1.5, 2.3 (б) і (д), п.12.1 ПДР України (п.1.5 Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров 'ю громадян, завдавати матеріальних збитків; п. 2.3. Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на Ті зміну...., технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху, п.12.1 під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним), свідомо перевищивши дозволену швидкість руху в населеному пункті, в зв`язку із чим позбавив себе можливості безпечно керувати транспортним засобом, щоб не наражати на небезпеку інших учасників дорожнього руху та вірно оцінювати дорожню обстановку.

Так ОСОБА_4 , рухаючись по вищевказаній ділянці дороги на вказаному автомобілі, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожніми знаками 5.35.1 «Пішохідний перехід» та дорожньою розміткою 1.14.1 «Нерегульований пішохідний перехід», який знаходиться на перехресті, не знизив швидкість для його безпечного проїзду та, маючи об`єктивну можливість завчасно виявити пішохода ОСОБА_6 , який переходив дорогу в межах пішохідного переходу з права-наліво щодо напрямку руху автомобіля, не вжив заходів до зменшення швидкості руху керованого ним транспортного засобу, не дав дорогу пішоходу, чим грубо порушив вимоги п.12.3, 18.1 ПДР України (п.12.3 у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, не вжив заходів до зменшення швидкості, аж до повної його зупинки; п.18.1 Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека) у результаті чого, допустив наїзд на останнього.

Усі вищевикладені невідповідні та протиправні дії водія ОСОБА_4 , та порушення ним вимог п.п.1.5, 2.3 (б, д), 12.1, 12.3, 12.4, 12.9 та 18.1 ПДР України знаходяться в технічному причинному зв`язку з фактом наїзду на пішохода ОСОБА_6 .

У результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_6 , згідно висновку судово-медичної експертизи №26 від 27 березня 2020 року отримав тілесні ушкодження у вигляді: тупої травми голови, тулуба кінцівок: субарахноїдальний крововилив півкуль мозку та півкуль мозочка, забій головного мозку, численні переломи ребер, перелом шийного відділу хребта на рівні І-ІІ хребців з розривом спинного мозку, перелом лівої гомілки (бампер-перелом), забійні рани, садна голови, тулуба, кінцівок. У живих осіб зазначені вище тілесні ушкодження, у своїй сукупності, мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя в момент заподіяння, та перебувають в прямому причинному зв`язку з настанням смерті.

Допитаний під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_4 свою вину в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, визнав в повному обсязі, надав показання, відповідно до яких 21 лютого 2020 року близько 13.30 години, в обідній час на своєму автомобілі їхав по вул.Віктора Голого у м.Знам`янка Кіровоградської області зі сторони вул.Привокзальна. Наближаючись до перехрестя з вулицею Енергетиків, перевищив дозволену швидкість руху в населеному пункті, не знизив її біля пішохідного переходу і збив пішохода, який переходив дорогу по пішохідному переходу.

В скоєному щиро розкаюється.

Від представника потерпілої ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 надійшли письмові заяви, відповідно до яких останній, за сімейними обставинами та з метою економії процесуального часу, просить справу розглянути за його та потерпілої відсутності. При цьому вказує, що, у зв`язку з повним відшкодуванням ОСОБА_4 матеріальної і моральної шкоди, потерпіла ОСОБА_7 немає претензій матеріального і морального характеру до обвинуваченого ОСОБА_4 , відмовляється від раніше заявлених позовних вимог до та просить не розглядати раніше подану позовну заяву в частині вимог до обвинуваченого, а в частині вимог до страхової компанії просить задовільнити та розгляд проводити без участі позивача та передставника. Просить суд обрати покарання ОСОБА_4 не пов`язане з позбавленням волі та без позбавлення права керування транспортними засобами, оскільки останній своїми діями довів, що може виправитись без реального покарання.

Враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_4 в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому органом досудового розслідування кримінальному правопорушенні при обставинах, викладених в обвинувальному акті та беручи до уваги, що інші учасники судового розгляду також не оспорювали фактичні обставини справи і судом встановлено, що учасники судового розгляду, в тому числі обвинувачений, правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності та істинності їх позиції, суд вважає можливим, відповідно до положення ч.3 ст.349 КПК України, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, проти чого не заперечують прокурор, обвинувачений та його захисник адвокат ОСОБА_5 , правильно розуміючи зміст даних обставин і в них немає сумнівів у добровільності їх позиції.

Учасникам процесу роз`яснено, що в такому разі вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини справи в апеляційному порядку.

За таких обставин суд вважає вину обвинуваченого ОСОБА_4 доведеною, а його дії правильно кваліфіковані за ч.2 ст.286 КК України за ознаками: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого.

Статтею 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави і має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених в санкції статті Основної частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

У п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (із змінами), звернуто увагу судів на те, що вони, при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Крім цього, як зазначив Пленум Верховного Суду України у п.20 постанови від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» (із змінами), при призначенні покарання за ст.286 КК України, суди мають ураховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію транспортних засобів,тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання та особу винного.

Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини, як джерело права.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року), Європейський суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 Рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд з прав людини вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує тяжкість скоєного кримінального правопорушення, яке закон класифікує як тяжкий злочин, особу ОСОБА_4 , що він раніше не судимий, займається суспільно-корисною працею, одружений, на утриманні неповнолітня дитина, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, характеризується виключно позитивно, досудову доповідь, відповідно до якої виправлення ОСОБА_4 можливе без застосування обмеження та позбавлення волі.

До обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 , суд відносить щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, визнання своєї вини, добровільне відшкодування завданих збитків потерпілій.

Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_4 , судом не встановлено.

Враховуючи тяжкість скоєного ОСОБА_4 кримінального правопорушення, його особу, наявність обставин, які пом`якшують та відсутність обставин, які обтяжують його покарання, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_4 покарання у межах санкції ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі. При цьому, враховуючи поведінку обвинуваченого після вчинення злочину, зокрема те, що він усвідомлюючи свою провину, зробив належні висновки, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, у повному обсязі відшкодував заподіяні збитки потерпілій, зважаючи на думку сторони обвинувачення та потерпілого, які просили застосувати положення ст.75 КК України, суд приходить до висновку про можливість виправлення ОСОБА_4 без відбування покарання і вважає за можливе, застосувавши ст.75 КК України, звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням та покладенням на нього обов`язків, передбачених ч.1 ст.76 КК України, що буде необхідним для виправлення останнього та попередження вчинення ним нових злочинів. Підстав для застосування ст.69 КК України суд не вбачає.

При цьому, суд приходить до висновку про необхідність призначення обвинуваченому додаткового покарання, передбаченого санкцією ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Таке покарання на переконання суду є необхідним для виправлення ОСОБА_4 і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, зокрема у сфері злочинів проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту.

Відповідно до ст.128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження, до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу ст.22 КПК України, сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Відповідно до ч.1 ст.129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд, залежно від доведеності підстав і розміру позову, задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

При цьому п.1 ч.2 ст.49 ЦПК України передбачено, що позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.

Представником потерпілої ОСОБА_7 - адвокатом ОСОБА_8 подано заяву, відповідно до якої, у зв`язку з повним відшкодуванням ОСОБА_4 матеріальної і моральної шкоди, потерпіла ОСОБА_7 не має претензій матеріального і морального характеру до обвинуваченого ОСОБА_4 , відмовляється від раніше заявлених позовних вимог до ОСОБА_4 ..

Подана заява є добровільною, не суперечить закону, не порушує права сторін, підстави для не прийняття відмови від позову у цій частині відсутні. Відтак, згідно з принципом диспозитивності, провадження за цивільним позовом в частині вимог потерпілої ОСОБА_7 , в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_8 , до ОСОБА_4 про відшкодування, завданої кримінальним правопорушенням, майнової та моральної шкоди, необхідно закрити у зв`язку з відмовою позивача від позову.

При розгляді цивільного позову у частині вимог потерпілої ОСОБА_7 , в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_8 , до ПРАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» про стягнення страхового відшкодування в сумі 260 000 грн., суд виходить з наступного.

Страхування це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

У статті 979 ЦК України зазначено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закону) . Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону).

Згідно зі статтею 6 зазначеного Закону страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом ст.ст.9,22-31,35,36 зазначеного Закону настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого.

З огляду на зазначене, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу. Потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов`язаний виконати обов`язок зі здійснення страхового відшкодування.

Відповідно до ст.ст.1166, 1167 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У відповідності до ст.ст.1194,1195 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Між потерпілою ОСОБА_7 та обвинуваченим ОСОБА_4 виникли деліктні зобов`язання із завдання шкоди внаслідок ДТП. У той же час між обвинуваченим та страховою компанією ПРАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП», - існували договірні зобов`язання за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом порядку.

Відповідно до ст. 22 зазначеного Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

В силу ст.23 Закону, шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Згідно з ст.27 Закону, страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

В силу ст.1200 ЦК України, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: 1) дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); 2) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; 3) особам з інвалідністю - на строк їх інвалідності; 4) одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років; 5) іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті.

Згідно з п.36.5 ст.36 Закону, страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування.

Отже, страхова компанія повинна здійснити виплату страхового відшкодування у розмірі страхової суми на одного потерпілого за шкоду заподіяну життю і здоров`ю, яка вказана в полісі з відрахуванням суми франшизи, яка не входить до страхової суми.

За таких обставин, враховуючи, що на момент ДТП - 21.02.2020, цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу марки «Opel Vivaro» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_4 була застрахована в ПРАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП», що підтверджується полісом №ЕР -199803834, зі строком дії з 29.09.2019 по 28.09.2020 включно, страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого становить за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю 260 000 грн., майну -130 000 грн., франшиза - 0 грн., подія, яка відбулась 21.02.2020 за участю вказаного забезпеченого транспортного засобу є страховим випадком, розмір мінімальної заробітної плати на день смерті ОСОБА_6 , а саме 21.02.2020, складав 4723,00 грн., ОСОБА_7 єдина визнана потерпілою після смерті чоловіка ОСОБА_6 , має право, як дружина яка досягла пенсійного віку, на страхове відшкодування в межах ліміту відповідальності матеріальної шкоди, заподіяної життю і здоров`ю, її позовні вимоги про стягнення з ПРАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» 260 000 грн. підлягають задоволенню у повному обсязі.

Доводи представника цивільного відповідача ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» у частині відсутності вини Страхувальника ОСОБА_4 у вчиненні ДТП, оскільки, станом на дату подачі позовної заяви останній не притягнутий до адміністративної чи кримінальної відповідальності не приймаються судом до уваги, оскільки позовна заява подана потерпілою у порядку ст.128 КПК України та, у встановленому законом порядку, долучена до справи, розглядається, в силу вимог ст.129 КПК України при винесенні саме обвинувального вироку, тобто за умови визнання обвинуваченого винним, а звернення до виконання, відбувається після набрання законної сили обвинувальним вироком.

Вказівка представника цивільного позивача про неможливості ПРАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» бути співвідповідачем у межах кримінального провадження, оскільки страхова компанія не причетна до події злочину і не несе цивільну відповідальність за дії обвинуваченого, спростовується ст.62 КПК України, відповідно до якої цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану кримінально протиправними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом. Права та обов`язки цивільного відповідача виникають з моменту подання позовної заяви органу досудового розслідування або суду.

Доводи представника цивільного відповідача ПРАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП», про те, що потерпіла не зверталася до страхової компанії із заявою про страхове відшкодування суд не приймає з наступних підстав.

Положеннями ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» регламентовано, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону) заяву про страхове відшкодування.

Суд звертає увагу, що визначений Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядок звернення потерпілого чи іншої особи до страховика із заявою про здійснення страхового відшкодування є не досудовим порядком урегулювання спору, визначеним як обов`язковий в розумінні ст.124 Конституції України, а позасудовою процедурою здійснення страхового відшкодування, яка загалом не виключає право особи безпосередньо звернутися до суду з позовом про стягнення відповідного відшкодування.

Обов`язок відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, у тому числі, коли йдеться про вчинення злочину, передбаченого ст.286 КК України обумовлений не порушенням певного договірного зобов`язання, а фактом спричинення шкоди майну, здоров`ю та життю людини.

Застосування положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у кримінальному судочинстві не повинно суперечити його засадам і обмежувати права потерпілого чи іншої особи.

Право особи у випадку завдання шкоди кримінальним правопорушенням, передбаченим ст.286 КК України, порушене саме фактом заподіяння такої шкоди, а тому особа вправі самостійно обирати способи відшкодування такої шкоди, вказане також узгоджується зі ст.15, ст.16 ЦК України.

Законодавець передбачає дві підстави для виплати страхового відшкодування. Перша з них передбачена ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зокрема шкода може бути відшкодована на підставі звернення потерпілого до страхової компанії за умови подання ним відповідної заяви про таке відшкодування.

Інший спосіб передбачає можливість звернення за відшкодуванням до суду з вимогою до страхової компанії про відшкодування шкоди та ухвалення відповідного судового рішення. Так, згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду у разі, якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

З огляду на це, протилежний підхід, який ставив би у залежність право потерпілого чи іншої особи на компенсацію за результатами кримінального провадження від попереднього звернення чи не звернення з заявою до цих осіб, призвів би до істотного обмеження, чи навіть повного нівелювання його права на судовий захист у кримінальному процесі, встановленого ст.128 КПК України.

Тому, якщо особа подала позовну заяву до суду про стягнення із страховика шкоди завданої внаслідок вчинення злочину, передбаченого ст.286 КК України, то вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права.

Наведене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, що викладений у постанові від 19 червня 2019 року (справа № 465/4621/16-к) і зводиться до того, що для задоволення в межах кримінального провадження цивільного позову потерпілого чи іншої особи до страховика про стягнення шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 КК України попереднє звернення потерпілого до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, визначеному статтею 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів» не є обов`язковим, оскільки саме за особою права якої були порушені залишається право вибору способу звернення за захистом своїх прав із заявою до страхової компанії чи з позовом до суду.

Процесуальні витрати по кримінальному провадженню за залучення експертів у загальній сумі 5742,38 грн. (1099,07+2355,15+1307,52+980,64) необхідно стягнути з обвинуваченого ОСОБА_4 на користь держави. Міра запобіжного заходу обвинуваченому не обрана. Долю речових доказів необхідно вирішити в порядку ст.100 КПК України.

Керуючись ст.ст.373-374 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

ОСОБА_4 визнати винним у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.286 КК України та призначити покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

На підставі ст.75 КК України, ОСОБА_4 від відбування основного призначеного покарання звільнити з іспитовим строком на 2 (два) роки.

Відповідно до ст.76 КК України, на період іспитового строку, покласти на ОСОБА_4 такі обов`язки: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Провадження за цивільним позовом потерпілої ОСОБА_7 , в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_8 , у частині вимог до ОСОБА_4 про відшкодування, завданої кримінальним правопорушенням, майнової та моральної шкоди, - закрити у зв`язку з відмовою позивача від позову.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 , в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_8 , у частині вимог до ПРАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» про стягнення страхового відшкодування в сумі 260 000 грн. задовольнити у повному обсязі.
Стягнути з ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРАЇНСЬКА СТРАХОВА КОМПАНІЯ «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» (місцезнаходження: вул.Глибочицька,44, місто Київ, Україна, 04050, ), на користь ОСОБА_7 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) в рахунок відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, 260 000 (двісті шістдесят тисяч) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави понесені процесуальні витрати в сумі 5742 (п`ять тисяч сімсот сорок дві) грн. 38 коп.

Речові докази, а саме:

автомобіль «Opel Vivaro» реєстраційной номер НОМЕР_1 , який зберігається у ОСОБА_4 , залишити останньому;

взуття потерпілого ОСОБА_6 , яке зберігається в кімнаті зберігання речових доказів Знам`янського ВП ГУНП в Кіровоградській області, - знищити.

подушки безпеки водія та переднього пасажира автомобіля «Opel Vivaro» реєстраційной номер НОМЕР_1 , - знищити.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду міста Кіровограда від 24 лютого 2020 року (справа №405/1211/20, провадження №1-кс/405/587/29), на автомобіль автомобіль «Opel Vivaro» реєстраційной номер НОМЕР_1 , який на праві власності належить ОСОБА_4 , - скасувати.

Вирок може бути оскаржений, з урахуванням ч.3 ст.349 КПК України, до Кропивницького апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги, через Знам`янський міськрайонний суд Кіровоградської області, протягом 30 днів з дня його проголошення, для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, а у разі її подання, якщо його не скасовано, після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя Знам`янського міськрайонного суду

Кіровоградської області ОСОБА_1