Справа №366/511/21
Провадження № 1-кп/366/48/22
УХВАЛА

10 лютого 2022 року смт.Іванків

Іванківський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
потерпілої ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Іванків обвинувальний акт в рамках кримінального провадження № 0000022 відносно ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України,-

встановив:

Прокурор подав суду клопотання про продовження дії існуючої міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_4 з огляду на наявність ризиків ухилення обвинуваченого від суду, незаконному впливу на свідків, продовження вчинення правопорушень.
Обвинувачений ОСОБА_4 просив не обрати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та запевняв суд у виконані процесуальних обов`язків, які буде покладено судом. Зазначив, про відсутність існування ризиків зазначених у клопотанні, оскільки до обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою мав постійне місце проживання в АДРЕСА_1 із сім`єю свого брата, а також мав роботу різноробочого у ТОВ «Філін».
Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного.
Строк тримання обвинуваченого ОСОБА_4 під вартою закінчується 12 лютого 2022 року, коли обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000022 відносно ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 186 КК України, направлено до суду 09 березня 2021 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігати ризикам, передбачених ст. 177 КПК України.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку з речей і документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідків; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5)вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.
Строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою, відповідно до ч. 1 ст. 197 КПК України не може перевищувати шістдесяти днів.
Згідно ст. 331 ч.3 КПК України, суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини "Тейс проти Румунії", автоматичне продовження строків тримання під вартою суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому при вирішенні питання про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою суд виходить не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а з необхідності уникнення ризиків, визначених ст. 177 КПК України.
У справі «Сергій Волосюк проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що зі спливом певного часу тяжкість злочину, в якому особа підозрюється чи обвинувачується, як єдина підстава тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може бути достатньою.
Продовження тримання під вартою може бути виправданим тільки за наявності певного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважує принцип поваги до особистої недоторканності (рішення ЄСПЛ «Харченко проти України», «Лабіта проти Італії»).
Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу. Наявність підстав для тримання особи під вартою та доцільність продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.
При розгляді клопотання про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у судовому засіданні, суд також враховує вимоги п.п.3,4 ст.5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2014 року у справі «Чанєв проти України», згідно з якими обмеження прав особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою, не допускається тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого без судового рішення, що виключає можливість, в тому числі, і «автоматичного» продовження застосування такого запобіжного заходу.
Судом встановлено, що ОСОБА_4 характеризується посередньо, раніше неодноразово судимий, має постійне зареєстроване місце проживання в м. Вознесенськ Миколаївської області, де постійно проживав з народження зі своєю сестрою, батьків не має, у АДРЕСА_2 орендував квартиру разом з рідним братом, до взяття під варту неофіційнопрацював на «Новій пошті» пакувальником посилок, зазначив, що кохає потерпілу, та скоїв зазначений злочин, щоб її звільнили з роботи, та вони разом поїхали до м.Київ для спільного проживання, та запевнив суд, що бажає стати на путь виправлення. Хоче відшкодувати шкоду, заподіяну зазначеним кримінальним правопорушенням.
Разом з тим ризики ухилення обвинуваченого від суду, незаконного впливу на свідків, коли досудове розслідування завершено, а всі необхідні докази зібрано, безумовно зменшилися.
Саме лише тяжкість злочину й загрожуване покарання перестає бути виправданням подальшого утримання особи під вартою, допоки обвинувального вироку не ухвалено, а відтак підстав для продовження виняткового запобіжного заходу судом не встановлено.
З огляду на зазначене, перевіряючи можливість обрання альтернативного запобіжного заходу, суд вважає можливим на вказаній стадії кримінального судочинства обрати щодо ОСОБА_4 менш суворий запобіжний захід у виді домашнього арешту в певний період доби, оскільки вдень він може працювати та має на меті відшкодувати шкоду заподіяну кримінальним правопорушенням.
Враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, а також умови, які сприяли вчиненню кримінального правопорушення, суд вважає необхідним покласти на обвинуваченого виконання відповідних обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України, які убезпечать настання ризиків згідно ст. 177 КПК України.
Вказаний запобіжний захід з урахування покладених на обвинуваченого обов`язків, в повній мірі мусить забезпечити виконання завдань кримінального провадження і належну поведінку обвинуваченого, а також усуне чинники, які сприяли вчиненню правопорушення, в якому він обвинувачується.
Підстав для продовження виняткового запобіжного заходу не встановлено, клопотання про це є недостатньо обґрунтованим.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 314, 331, 372 КПК України,

ухвалив:

Клопотання прокурора - задовольнити частково.
В продовженні запобіжного заходу у виді тримання під вартою відмовити.
Обрати щодо ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід домашній арешт з використанням електронних засобів контролю та заборонити останньому протягом двох наступних місяців залишати житло за адресою: АДРЕСА_2 в період часу з 20 год. до 07 год.
На підставі ст. 194 КПК України зобов`язати ОСОБА_4 :
- прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора або суду в цьому кримінальному проваджені;
- повідомляти слідчого, прокурора про зміну місця проживання та/або місця роботи, та засобів зв`язку;
- не залишати без дозволу слідчого, прокурора або суду межі м. Києва;
- утриматися від спілкування із потерпілою та свідками у цьому кримінальному провадженні;
- докласти зусиль для пошуку роботи;
- носити електронний засіб контролю;
- не відвідувати місця масового відпочинку та розважальні заклади, а також місця вживання алкогольних напоїв.
Роз`яснити обвинуваченому, що відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України, працівники поліції з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього обов`язків.
Зобов`язати Деснянський УП ГУ НП в м. Києві негайно поставити на облік ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно вимог ч. 4 ст. 181 КПК України.
Згідно п. 2 ч. 3 ст. 202 КПК України звільнити ОСОБА_4 з-під варти негайно та зобов`язати прибути до місця свого проживання, а саме: АДРЕСА_2 .
Ухвала діє протягом двох місяців, строк якої закінчується 11 квітня 2022 року.
Ухвала може бути оскаржена протягом 7 днів з дня її проголошення до Київського апеляційного суду.

Суддя: ОСОБА_1