Дата документу 06.09.2021 Справа № 321/294/21
судді Запорізького апеляційного суду
у справі № 11-кп/1407/21
06 вересня 2021 року м.Запоріжжя
06 вересня 2021 року ухвалою колегії суддів Запорізького апеляційного суду залишено без задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_2 , а вирок Михайлівського районного суду Запорізької області від 23.06.2021 року залишено без змін.
Вказаним вироком суду ОСОБА_3 визнано винуватим в тому, що увечері 11.01.2021 року він після спільного вживання з ОСОБА_4 і ОСОБА_5 алкогольних напоїв у будинку за місцем мешкання обвинуваченого у с.Плодородне Михайлівського району Запорізької області на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин на території подвір`я вказаного будинку, утримуючи ніж у правій руці, наніс потерпілому ОСОБА_4 два удари клинком вказаного ножа в область черевної порожнини потерпілогоу, чим заподіяв останньому тяжкі тілесні ушкодження небезпечні для життя в момент заподіяння.
Дії ОСОБА_3 кваліфіковано за ч.1 ст.121 КК, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння. Йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.
В апеляційній скарзі захисник зазначив, що суд першої інстанції не прийняв до уваги і не дав належної правової оцінки діям потерпілого, які зумовили нанесення йому обвинуваченим тілесних ушкоджень.
Апеляційний суд критично поставився до таких доводів апеляційної скарги захисника і залишив вирок суду без змін, вважаючи вирок суду законним і обґрунтованим.
Будучи не згодним з рішенням апеляційного суду висловлюю свою окрему думку з приводу залишення без змін вироку суду.
Зі змісту ст.370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Проте вирок суду у даній справі вказаним вимогам процесуального закону не відповідає.
Так, обвинувачений ОСОБА_3 пояснив суду, що коли він вийшов з будинку, то побачив, як потерпілий ОСОБА_4 наносить удари дошкою по голові його ( ОСОБА_3 ) співмешканці ОСОБА_5 . Через що з метою захистити останню, обвинувачений схопив ніж, підскочив до потерпілого і наніс йому удари ножем в живіт.
Потерпілий ОСОБА_4 підтвердив факт побиття ним співмешканки обвинуваченого ОСОБА_5 і пояснив, що наніс їй два удари палкою із щіткою.
Свідок ОСОБА_5 підтвердила факт її побиття потерпілим, заявивши суду, що ОСОБА_4 почав її бити, вона закричала, внаслідок чого ОСОБА_3 завдав потерпілому удари ножем.
Дружина потерпілого ОСОБА_6 пояснила суду, що ОСОБА_4 почав наносити ОСОБА_5 удари палкою зі щіткою, яка в процесі побиття навіть зламалася. ОСОБА_3 прибіг, бо ОСОБА_4 бив ОСОБА_5 .
Таким чином, всі учасники і свідки зазначених подій підтвердили факт побиття потерпілим співмешканки обвинуваченого. Саме ці дії зумовили нанесення обвинуваченим тілесних ушкоджень потерпілому.
Проте даним обставинам суд першої інстанції у вироку жодної правової оцінки не надав. Суд не з`ясував характер дій ОСОБА_4 на предмет його протиправності, не встановив інтенсивності його дій щодо побиття ним близької обвинуваченому людини. Суд не надав оцінки тому, чи не мала місце загроза життю і здоров`ю ОСОБА_5 , чи не мало місце суспільно небезпечне посягання щодо неї. А відтак суд не зазначив мотивів свого рішення про те, що ОСОБА_3 не перебував у стані необхідної оборони під час нанесення ним ушкоджень потерпілому, т.т. чи не були його дії вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та іншої особи від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння посягаючому потерпілому шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання та чи не мало місце перевищення таких меж необхідної оборони.
Дані обставини мають істотне значення, оскільки в такому разі можливо було ставити питання про виправдування обвинуваченого у вчиненні злочину за ст.121 КК України або ж про перекваліфікацію його дій на ст. 124 КК України «Умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень у разі перевищення меж необхідної оборони», яка передбачає значно менш суворе покарання.
Оскільки з огляду на зміст ст. 23 КПК апеляційний суд не має права дати іншу оцінку доказам, ніж суд першої інстанції без їх безпосереднього дослідження, про повторне дослідження доказів питання ніким не ставилось, апеляційна інстанції не взмозі самостійно на стадії апеляційного розгляду усунути допущений судом першої інстанції недолік судового рішення.
Відтак, апеляційний суд мав частково задовольнити апеляційну скаргу захисника ОСОБА_2 , скасувавши оскаржуваний вирок з призначенням нового судового розгляду в суді першої інстанції.
Суддя ОСОБА_1