Ухвала
Іменем України

26 жовтня 2021 року
м. Київ

справа № 126/2679/20
провадження № 51-5011 ск 21

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Бершадського районного суду Вінницької області від 05 травня 2021 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 16 липня 2021 року,

встановив:
За вироком Бершадського районного суду Вінницької області від 05 травня 2021 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця

та жителя АДРЕСА_1 ,
засуджено за ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК України)

до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на один рік.
На підставі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_5 від відбування призначеного основного покарання з іспитовим строком 1 рік та з покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч.1 ст. 76 КК.

За вироком суду ОСОБА_5 засуджено за те, що він 07 жовтня 2020 року о 17 год 09 хв, керуючи технічно несправним автомобілем «Mercedes-Benz Vito», державний номер НОМЕР_1 , несправність якого полягала в обмеженому працездатному стані гальмівної системи, рухаючись по вул. Юрія Коваленка, 19 у м. Бершаді Гайсинського району Вінницької області навпроти супермаркету «Піраміда» зі швидкість близько 54,959,4 км/год, всупереч вимогам п. 18.1 Правил дорожнього руху України, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, не вибравши допустимої швидкості керованого ним транспортного засобу, здійснивши гальмування,

не зупинив транспортний засіб, щоб дати дорогу пішоходу, якому може бути створена перешкода чи небезпека, внаслідок чого здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_6 ,

яка проходила пішохідний перехід, спричинивши потерпілій тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 16 липня 2021 рокувирок щодо

ОСОБА_5 залишено без змін.
У касаційній скарзі захисник, не оспорюючи правильності встановлення судом фактичних обставин справи, доведеності вини та юридичної оцінки дій

ОСОБА_5 , порушує питання про можливість застосування ст. 75 КК та звільнення останнього від відбування призначеного судом додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на один рік, вказуючи на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Обґрунтовуючи свою позицію, посилається на те, що ОСОБА_5 вчинив злочин невеликої тяжкості з необережності, активно сприяв його розкриттю, щиро розкаявся, після дорожньотранспортної пригоди вжив заходів для надання невідкладної медичної допомоги потерпілій, а саме викликав швидку медичну допомогу, добровільно надавав допомогу у витратах на лікування, у стані алкогольного сп`яніння не перебував, раніше правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху

не вчиняв, має близько 30-ти років водійського стажу, проживає разом із дружиною, донькою та онукою, які перебувають на його утриманні, здійснює господарську діяльність із вантажних перевезень, дохід з якої є єдиним джерелом існування його родини, мешкає у досить невеличкому селищі міського типу, за межами міста,

тому використання ним транспортного засобу в інтересах своєї сім`ї в умовах карантину є єдиним засобом для пересування. Вважає, що всі ці обставини дають підставу для звільнення ОСОБА_5 від призначеного додаткового покарання.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та додані до неї копії судових рішень, Верховний Суд дійшов такого висновку.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація його дій не оспорюються.
Захисник порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог,

які стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосуваннясвободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність

в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання

та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги

при призначенні покарання.
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_5 покарання відповідно до вимог статей 50, 65 КК урахував тяжкість вчиненого злочину за його видом (категорією), який згідно

зі ст. 12 КК є нетяжким, обставини, що пом`якшують покарання, щире каяття, добровільне відшкодування шкоди, відсутність обставин, які обтяжують покарання, досудову доповідь та думку органу пробації стосовно визначення міри покарання, особу обвинуваченого, який посередньо характеризується за місцем проживання,

в лікарів психіатра та нарколога на обліку не перебуває, думки прокурора

й потерпілої та призначив покарання, не пов`язане з ізоляцією від суспільства, у виді обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами, звільнивши останнього від відбування основного покарання з випробуванням.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи кримінальне провадження щодо

ОСОБА_5 у порядку апеляційної процедури, належним чином проаналізував доводи апеляційної скарги засудженого щодо суворості призначення додаткового покарання, дав на них мотивовану відповідь й обґрунтовано погодився з висновком місцевого суду стосовно виду та розміру покарання.
Зокрема, апеляційний суд констатував, що відповідно до санкції ч. 1 ст. 286 КК додаткове покарання є обов`язковим та альтернатив не передбачає, це положення закону України про кримінальну відповідальність має імперативний характер, застосування його є обов`язковим для суду.

Також суд апеляційної інстанції зазначив, що при призначенні обвинуваченому ОСОБА_5 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 рік суд першої інстанції дотримався загальних засад призначення покарання, передбачених КК, та визначив покарання,

яке є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів. Апеляційний суд вказав, що обставини, на які посилався ОСОБА_5 в апеляційній скарзі, не є підставою для застосування ст. 69 КК при вирішенні питання в частині додаткового покарання.

Згідно зі ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Статтею 77 цього Кодексу передбачено, що у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням можуть бути призначені додаткові покарання у виді штрафу, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю та позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу.
Отже, твердження захисника про те, що за наявності вказаних у касаційній скарзі обставин у судів були всі підстави застосувати ст. 75 КК та звільнити

ОСОБА_5 також від відбування додаткового покарання, не ґрунтуються

на вимогах закону.
Так, ст. 75 КК передбачені види основного покарання, а саме: виправні роботи, службове обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, при призначенні яких суд може звільнити особу від відбування покарання з випробуванням. Таке звільнення особи від відбування додаткового покарання законом не передбачено.

На переконання суду касаційної інстанції, призначені ОСОБА_5 основне

та додаткове покарання у межах санкції ч. 1 ст. 286 КК відповідають вимогам статей 50, 65 цього Кодексу, є необхідними для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів. Обставини, які би вказували не те, що покарання є явно несправедливим через суворість, відсутні.
Вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду є належно вмотивованими

та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були

би безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі захисника не наведено.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову

у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих

до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 ,

на вирок Бершадського районного суду Вінницької області від 05 травня 2021 року

та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 16 липня 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3