ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/818/1562/21 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.286 КК України

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

-головуючого ОСОБА_2 ,

-суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

-при секретарі ОСОБА_5 ,

-за участю прокурора ОСОБА_6 ,

-обвинуваченого ОСОБА_7 ,

-захисника ОСОБА_8 ,

-потерпілої ОСОБА_9 ,

-представника потерпілої ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м. Харкова кримінальне провадження за апеляційною скаргою представника потерпілої ОСОБА_10 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 16 січня 2021 року, -

УСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 та ДНВП «Об`єднання Комунар» про звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_7 , у зв`язку з передачею його на поруки трудовому колективу ДНВП «Об`єднання Комунар» задоволено.

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі ч.1 ст.47 КК України звільнено від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.286 КК України у зв`язку з передачею його на поруки трудовому колективу ДНВП «Об`єднання Комунар», за умови, що він протягом року з моменту набрання ухвалою суду законної сили виправдає довіру колективу, не ухилятиметься від заходів виховного характеру та не порушуватиме громадський порядок.

Кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України закрито.

Як установив суд, 12 лютого 2020 року близько 12:20 год. водій автотранспортних засобів 2 класу цеху 27 ДНВП «Об`єднання Комунар» ОСОБА_7 , керуючи технічно справним транспортним засобом, типу вантажний самоскид, марки «ЗИЛ», моделі «433362», державний номер НОМЕР_1 , який обладнаний відвалом, та виконуючи роботи з очищення від снігу доріг і площадок ДНВП «Об`єднання Комунар» за адресою: м. Харків, вул. Рудика 8, під`їхав передньою частиною транспортного засобу до бардюрного каменю проїжджої частини біля корпусу № 5. Після чого, ОСОБА_7 , знаходячись у зазначеному місці та часі, керуючи вказаним транспортним засобом, не врахувавши дорожню обстановку, не впевнившись в безпеці руху, діючи у порушення п.п. 10.1, 10.9 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року (зі змінами) відновив рух заднім ходом вантажного самоскиду та допустив наїзд його задніми колесами на диспетчера цеху 6 ДНВП «Об`єднання Комунар» ОСОБА_9 , яка підсковзнувшись, впала на проїжджу частину та перебувала в положенні лежачі.
В результаті даної дорожньо-транспортної події ОСОБА_9 отримала згідно висновку судово-медичної експертизи № 12-14/160-А/20 від 20 лютого 2020 року тілесні ушкодження у виді: закритої тупої травми лівої нижньої кінцівки у вигляді закритого перелому обох кісточок лівої гомілки та внутрішньо-суглобового перелому заднього краю дистального епіфіза великогомілкової кістки із зміщенням кісткових уламків та вивихом стопи, а також синців на обох гомілках. Синці на обох гомілках викликали незначні скороминущі наслідки тривалістю не більше 6-ти днів, і за цією ознакою належать до категорії легких тілесних ушкоджень, відповідно до п. 2.3.2. "б", п. 2.3.5. «Правил судово- медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995р.
Закрита тупа травма лівої нижньої кінцівки у вигляді закритого перелому обох кісточок лівої гомілки та внутрішньо-суглобового перелому заднього краю дистального епіфіза великогомілкової кістки із зміщенням кісткових уламків та вивихом стопи спричинила за собою тривалий розлад здоров`я понад 3-х тижнів (21 дня) і за цією ознакою відповідно до п. 2.2.1. «а, б, в», п. 2.2.2. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995 р., належить до категорії ушкоджень середнього ступеня тяжкості.
Порушення ОСОБА_7 вказаних п.п.10.1,10.9 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року (зі змінами), знаходяться в причинному зв`язку з подією ДТП та виразилися в тому, що він не врахував дорожню обстановку, не переконався в безпеці руху транспортного засобу заднім ходом та зміною напрямку руху, що призвело до наїзду на ОСОБА_9 , в результаті чого настали вищевказані наслідки.
Таким чином, ОСОБА_7 порушив правила безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.286 КК України.

В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції послався на те, що обвинувачений вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, визнав у повному обсязі, щиро розкаявся у вчиненому, раніше не судимий, вчинив нетяжкий злочин, попросив вибачення у потерпілої, висловлює жаль з приводу вчиненого, вчиняв дії, які свідчать про його бажання відшкодувати шкоду потерпілій, що свідчить про його щире каяття. Суд також зазначив, що потерпіла не заперечувала того, що ОСОБА_7 просив вибачення у неї, висловлює жаль з приводу вчиненого, та приходив до потерпілої в лікарню, приносив їжу та ліки.
Крім того, суд прийнято до уваги, що за місцем роботи у ДНВП «Об`єднання Комунар» ОСОБА_7 характеризується позитивно, має родину, повнолітніх дітей.
Також суд послався на те, що 27 жовтня 2020 року на загальних зборах трудового колективу ДНВП «Об`єднання Комунар», з урахуванням позитивних характеристик обвинуваченого, було одноголосно вирішено звернутися до суду із клопотанням про передачу ОСОБА_7 на поруки трудового колективу.

В апеляційній скарзі представник потерпілої посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Указав, що клопотання було подано неуповноваженою особою, оскільки відповідно до ч.4 ст.286 КПК України, з клопотанням про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності може звертатися тільки прокурор. На думку апелянта, суд безпідставно дійшов висновку про наявність в обвинуваченого щирого каяття, оскільки матеріальна та моральна шкода потерпілій не відшкодована, а потерпіла в судовому засіданні повідомляла, що обвинувачений так і не попросив в неї вибачення за весь період розслідування та лише один раз оплатив 900 грн. на ліки, що у порівнянні з загальної сумою матеріальної шкоди в розмірі 25 682 грн., може свідчити лише про намагання обвинуваченого уникнути кримінальної відповідальності. Просить ухвалу суду скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, потерпілу та її представника, які підтримали апеляційну скаргу, обвинуваченого, захисника, які вважали ухвалу суд законною та обґрунтованою, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Виходячи зі змісту ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є, у тому числі, захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а отже і захист прав та інтересів окремих осіб, яким злочином заподіяно матеріальної або моральної шкоди.

Відповідно до частини 1 статті 47 КК особу, яка вперше вчинила злочин невеликої або середньої тяжкості та щиро покаялася, може бути звільнено від кримінальної відповідальності з передачею її на поруки колективу підприємства, установи чи організації за їхнім клопотанням за умови, що вона протягом року з дня передачі її на поруки виправдає довіру колективу, не ухилятиметься від заходів виховного характеру та не порушуватиме громадського порядку.

Звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з передачею особи на поруки може мати місце за сукупності таких умов: 1) особа вчинила злочин вперше; 2) діяння належить до злочинів невеликої або середньої тяжкості; 3) особа, яка вчинила злочин, щиро розкаялася; 4) колектив підприємства, установи чи організації звернувся з клопотанням про передачу йому на поруки такої особи; 5) особа, яка вчинила злочин, не заперечує проти закриття кримінальної справи за цією нереабілітуючою підставою.

Підставою такого звільнення є щире каяття особи, яке свідчить про її бажання спокутувати провину перед колективом підприємства, установи чи організації та виправити свою поведінку. Особу, яка не визнала себе винною у вчиненні злочину, передавати на поруки не можна.

Тобто з огляду на такі дискреційні повноваження суду, питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності з передачею особи на поруки є правом, а не обов`язком суду і є виправданим лише тоді, коли суд дійде висновку про те, що виправлення конкретної особи, яка вчинила злочин, є можливим без фактичного застосування до неї заходів кримінально-правової репресії.

Дискреційні повноваження суду визначено і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідальності таких повноважень суду, принципу верховенства права, що забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Як свідчить системний аналіз вказаних норм, з`ясування думки потерпілого щодо звільнення винної особи від кримінальної відповідальності є обов`язковим елементом такого звільнення, отже суд повинен виходити не тільки з наявності підстав, передбачених нормами, які забезпечують умови звільнення, але й кінцевого підсумку, який повинен слугувати виправленню особи.

Крім того, поняття «щире каяття» відповідно до чинного кримінального процесуального законодавства передбачає, крім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого.

Разом з цим, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, а саме звукозапису судового засідання від 16 січня 2021 року, потерпіла та її представник категорично заперечували проти звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності, оскільки останній жодним чином не відшкодував завдані збитки та не здійснював жодних дій направлених на їх відшкодування.

Що стосується посилання суду на те що обвинувачений приходив у лікарню до потерпілої, як на підставу вважати наявність в обвинуваченого щирого каяття, колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки здійснення одного візиту обвинуваченого за весь період лікування потерпілої не може свідчити про наявність дійсного та відвертого каяття.

До того ж, як вбачається з матеріалів кримінального провадження відсутність щирого каяття з боку ОСОБА_7 підтверджується його розпискою у заяві про відмову проводити судовий розгляд в порядку передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, відповідно до якої останній не визнавав цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 в частині відшкодування затрат на правову допомогу (а.с.150 т.1).

Інших даних, які б підтверджували намагання обвинуваченого відшкодувати завдані збитки матеріали кримінального провадження не містять.

Крім того, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про можливість впливу трудового колективу ДНВП «Об`єднання Комунар» на поведінку обвинуваченого ОСОБА_7 , оскільки судом не проаналізовано змісту протоколу загальних зборів трудового колективу ДНВП «Об`єднання Комунар» від 27 жовтня 2020 року, який не містить підписів та переліку всіх осіб, які приймали участь у зборах трудового колективу, а також вказівку про їх думку щодо можливості виправлення обвинуваченого в умовах передачі його на поруки трудовому колективу, а лише зазначена загальна кількість осіб, що ставить під сумнів дійсність бажання трудового колективу взяти на поруки обвинуваченого.

Отже, висновки суду про можливість здійснення впливу трудового колективу ДНВП «Об`єднання Комунар» на поведінку обвинуваченого та наявність в обвинуваченого щирого каяття, як необхідних підстав для звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності на підставі ст.47 КК України, є передчасними, оскільки судом не приділено належної уваги думці потерпілої щодо наявності в обвинуваченого дійсного, а не уявного каяття, а також поверхневість дослідження клопотання трудового колективу про прийняття на поруки обвинуваченого.

Таким чином, суд першої інстанції зазначені вище обставини залишив поза увагою, у зв`язку з чим прийняв передчасне рішення про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності на підставі ст.47 КК України, тобто застосував закон України про кримінальну відповідальність, який не підлягав застосуванню, що відповідно до п.2 ч.1 ст.413 КПК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, та відповідно до п.4 ч.1 ст.409 КПК України підставою для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 413, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_10 задовольнити.

Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 16 січня 2021 року щодо ОСОБА_7 скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: