ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/971/21 Справа № 183/1838/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
судді-доповідача ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника-адвоката ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0002204 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2021 року щодо ОСОБА_7 , -
ВСТАНОВИЛА:
цим вироком
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Новомосковська Дніпропетровської області, громадянина України, не одруженого, маючого середньо-спеціальну освіту, військовослужбовця за контрактом на посаді водія в військовій частині НОМЕР_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного йому покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки.
На підставі ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_7 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця свого проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Вирішено долю речових доказів та судових витрат.
Вказаним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні наступного.
Приблизно о 19 годині 10 хвилин 18 грудня 2019 року, ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «Daewoo Nexia», державний номерний знак НОМЕР_2 , рухався зі швидкістю 100 км/год по автодорозі, розташованій по вул. Сучкова м. Новомосковська Дніпропетровської області, зі сторони вул. Спаська в напрямку вул. Гетьманська, де в цей час в районі будинку № 68 по вул. Сучкова, діючи необережно, не передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її зміні, не діючи таким чином, щоб не піддавати загрози життю та здоров`я громадян, перевищуючи максимально дозволену швидкість руху 50 км/год в населених пунктах, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , який перетинав проїзну частину дороги зліва направо по відношенню руху автомобіля «Daewoo Nexia», державний номерний знак НОМЕР_2 .
Своїми діями, водій ОСОБА_7 порушив вимоги п. п. 12.4 та 12.9 (б) Правил дорожнього руху України, а саме: «У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год; водієві забороняється: перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31 або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту "и" пункту 30.3 цих Правил», що з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з даною дорожньо-транспортною пригодою.
В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди, пішоходу ОСОБА_10 були спричинені тілесні ушкодження у виді забійної рани в лобній області голови зліва, саден на обличчі, тулубі та кінцівках, струсу головного мозку, переломів 1,2-го ребер справа зі зміщенням відламків та попаданням повітря у праву плевральну порожнину (пневмоторакс) та під шкіру правої половини грудної клітини (підшкірна емфізема), розриву лонного зчленування (симфізу) тазу, які у своїй сукупності по ступеню тяжкості відносяться до тяжких, як небезпечні для життя.
В апеляційних скаргах:
- обвинувачений просить вказаний вирок скасувати та ухвалити новий виправдувальний вирок щодо нього, у зв`язку з недоведеністю того, що ним вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, в якому він обвинувачується.
Вважає, що оскаржуваний вирок є необґрунтованим та незаконним та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, встановлених під час досудового розслідування та в судовому засіданні суду першої інстанції.
На думку апелянта, судом першої інстанції взагалі було проігноровано докази, які були дослідженні безпосередньо в суді, а обставини нібито вчиненого ОСОБА_7 злочину були фактично переписані з обвинувального акту.
Вважає, що обвинувачення ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, - не знайшло свого підтвердження. Це обвинувачення спростовується доказами, які були надані до суду як самою стороною обвинувачення так і стороною захисту.
Зазначає, що в судовому засіданні безпосередньо в якості потерпілого було допитано ОСОБА_10 , який показав, що 18.12.2019 року він перебував в стані алкогольного сп`яніння та в темну пору доби йшов додому та йому потрібно було перейти дорогу, він дійшов до дороги, після чого нічого не пам`ятає.
На думку обвинуваченого, ні орган досудового розслідування ні суд не з`ясував та не надав оцінку діям потерпілого, як учасника дорожнього руху, неправомірні дії якого прямо призвели до дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася саме з його вини. Саме за дотримання потерпілим ОСОБА_10 Правил дорожнього руху - зазначена дорожньо-транспортна подія взагалі б не відбулася.
Зазначає, що з обставин справи, встановлених у вироку суду прямо вбачається, що потерпілий ОСОБА_10 переходив проїзджу частину в недозволенному місці, в темну пору доби, через дві полоси руху транспортних засобі в протилежних напрямках, позаду автобусу, який рухався в зустрічному напрямку, своїми діями створив аварійну обстановку, спровокував ДТП, тощо. В вироку суду зазначено, що потерпілий «претензій до обвинуваченого не має».
Зазначає, що в матеріалах кримінального провадження знаходяться письмові докази - документи, які свідчать про штучне створення слідчим доказів обвинувачення (покази потерпілого, інші похідні докази), а саме: Розписка ОСОБА_10 від 23.12.2019 року; заява ОСОБА_10 від 17.01.2020 року.
Також обвинувачений вважає, що в матеріалах кримінального провадження знаходиться Висновок експерта № 19/104-9/2/402 від 20.03.2020 року, який не погоджується з іншими доказами у справі та висновки якого не можуть прямо вказувати на винуватість ОСОБА_7 (є не чіткими та не зрозумілими).
- прокурор просить вказаний вирок, в частині призначеного покарання, скасувати та ухвалити свій вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки. Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України, зобов`язати ОСОБА_7 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
В іншій частині вирок прокурор просить залишити без змін.
Прокурор зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України засуджені особи звільняються з випробуванням лише від відбування певних видів основного покарання, а призначені при цьому додаткові покарання (ст. 77 КК України) підлягають реальному виконанню, про що суд також має зазначити у резолютивній частині вироку. Проте суд першої інстанції, вмотивувавши рішення щодо призначення покарання ОСОБА_7 , при ухваленні вироку на підставі ст. 75 КК України, звільнив обвинуваченого з випробуванням, не лише від основного, але одночасно і від додаткового покарання у виді позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік, що, на думку прокурора, суперечить вказаним вимогам законодавства, та призвело до неправильного тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту.
Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу сторони обвинувачення та просила її задовольнити, а апеляційну скаргу обвинуваченого, - залишити без задоволення, обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_7 , та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає, а апеляційну скаргу прокурора слід задовольнити виходячи з наступних підстав.
Згідно з вимогами ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Перевіркою наявних матеріалів встановлено, що суд першої інстанції вказаних вимог дотримався, але не в повному обсязі.
Аналізуючи доводи апеляційної скарги обвинуваченого що оскаржуваний вирок є необґрунтованим та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, встановлених під час досудового розслідування та в судовому засіданні суду першої інстанції, та про недоведеність вини, колегія суддів вважає їх безпідставними, та зазначає.
Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і що б до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Перевіркою наявних матеріалів встановлено, що суд першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження в повній мірі дотримався вищевказаних вимог кримінального процесуального закону та Конвенції.
Доводи обвинуваченого про недоведеність його винуватості у скоєному тяжкому злочині спростовані:
- показами потерпілого ОСОБА_10 про те, що він 18.12.2019 року приблизно о 19.00 годині зайшов до магазину на зупинці «Нафтобаза» в м. Новомосковську, скупився і, вийшовши з нього пішов додому. На шляху додому йому потрібно було перейти дорогу. Він дійшов до дороги, після цього нічого не пам`ятає, бо, як з`ясувалось потім, постраждав в ДТП. Прийшов до тями лише на 3-й день в реанімації. Також пояснив, що обвинувачений в рахунок відшкодування шкоди надав йому 10 000,00 грн., на суворому покаранні не наполягав;
- показами свідка ОСОБА_11 про те, що в грудні 2019 року, приблизно о 19.00 годині він разом зі своїм приятелем ОСОБА_7 , який керував автомобілем, їхав в автомобілі в якості пасажира. Попереду них рухався червоний автомобіль. В районі «Нафтобази» цей автомобіль зробив маневр, з`їхавши на обочину, а потім повернувся назад на полосу. Шило спочатку пригальмував, а потім різко загальмував, оскільки засліпило світло фар зустрічного автомобіля. Він побачив, як пішохід рухався через дорогу зі сторони «Нафтобази» на протилежну сторону дороги. Потім він відчув удар і ОСОБА_7 зупинився. Зіткнення з пішоходом відбулося під час гальмування. ОСОБА_7 побіг викликати швидку, а потерпілий лежав непритомний. На вулиці було темно, фари були ввімкненні, опадів на момент ДТП не було, але дорога була мокрою. Вони рухалися зі швидкістю, приблизно 50-60 км/год. Наїзд на пішохода був здійснений правою передньою стороною автомобіля.
Тобто свідок ОСОБА_11 підтвердив обставини скоєння даного ДТП, наїзд ОСОБА_7 на потерпілого правою передньою частиною автомобіля.
Що стосується пояснень ОСОБА_11 про те, що швидкість автомобіля була 50-60 км/год, то вони є неспроможними, оскільки згідно висновку експерта від 20.03.2020 року, швидкість вказаного автомобіля складала 100 км/год. Вказаний висновок є належно обґрунтованим, вмотивованим та об`єктивним.
Свідок ОСОБА_12 , пояснив, що в грудні 2019 року він керуючи автобусом по «205» маршруту, рухався в районі «Нафтобаза» в м. Новомосковську, де утворилась пробка. Пояснив, що погодні умови були нормальні, було сухо, без опадів. В районі ДТП було темне освітлення. ДТП було за пішохідним переходом. Ніяких інших автобусів він не бачив.
Крім цього, доводи обвинуваченого про невинуватість спростовані:
- протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 18.12.2019 року ділянки місцевості по вул. Сучкова, 68 м. Новомосковська Дніпропетровської області та схемою з фототаблицями до нього, на якій зафіксовано місце ДТП, а саме: безпосередньо на проїзній частині вул. Сучкова;
- протоколом проведення слідчого експерименту від 05.03.2020 року зі схемою та фототаблицями до нього, за участю ОСОБА_7 , під час якого останній розповів про обставини ДТП, які мали місце 18.12.2019 року і показав на місці ДТП, яким чином він рухався на автомобілі «Daewoo Nexia», д/н НОМЕР_2 , яким чином вказаний автомобіль був розташований на проїзній частині дороги в момент роз`їзду з зустрічним автобусом, а також вказав на місце наїзду на пішохода ОСОБА_10 та траєкторію руху останнього. Також, в ході проведення слідчого експерименту на проїзній частині автодороги по вул. Сучкова, поблизу будинку № 68 в м. Новомосковську Дніпропетровської області були відображені сліди гальмування автомобіля «Daewoo Nexia» д/н НОМЕР_2 ;
- протоколом проведення слідчого експерименту від 05.03.2020 року зі схемою та фототаблицями до нього, за участю свідка ОСОБА_11 , який надав по суті аналогічні пояснення;
- висновком експерта № 19/104-9/2/402 від 20.03.2020 року, відповідно до якого у даній дорожній обстановці водій автомобіля «Daewoo Nexia» ОСОБА_7 повинен був діяти згідно з вимогами п. п. 12.2, 12.3, 12.4 та 12.9 (б) Правил дорожнього руху, які порушив. Швидкість вказаного автомобіля складала 100 км/год. В разі руху з допустимою швидкістю (50.0 км/год), ОСОБА_7 мав би технічну можливість уникнути наїзду на пішохода при фактичних діях для уникнення пригоди, зупинивши автомобіль «Daewoo Nexia» на відстані (41.9 -14.0) = 27.9 м до місця наїзду.
Висновки даного експерта є вірними, оскільки є науково обґрунтованими, об`єктивними, узгодженими з сукупністю інших доказів належно проаналізованих та покладених у вироку. Тому доводи з вказаного приводу є безпідставними.
Таким чином, в разі належного виконання ОСОБА_7 вказаних вимог ПДР, він міг би уникнути наїзду на вказаного пішохода.
Згідно висновку експерта № 113/3 від 12.03.2020 року, у потерпілого ОСОБА_10 виявлені тілесні ушкодження у вигляді забійної рани в лобній області голови зліва, садна на обличчі, тулубі та кінцівках, струсу головного мозку, переломів 1,2-го ребер справа зі зміщенням відламків та попаданням повітря у праву плевральну порожнину (пневмоторакс) та під шкіру правої половини грудної клітини (підшкірна емфізема), розриву лонного зчленування (симфізу) тазу, які у своїй сукупності, по ступеню тяжкості, відносяться до тяжких як небезпечні для життя.
Вказані докази оцінені судом з точки зору достатності, належності та допустимості.
Судом також було надано оцінку і діям потерпілого, поведінка якого не є безпосередньою причиною даного ДТП. Посилання обвинуваченого з цього приводу є безпідставними.
Не знайшли свого підтвердження і доводи обвинуваченого про штучне створення слідчим доказів обвинувачення, оскільки в ході апеляційного розгляду не було встановлено істотних порушень слідчим вимог КПК України.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, викладених у вироку, а також правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України, є вірними та ґрунтуються на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, оцінці сукупності доказів з точки зору належності, допустимості та достовірності.
Згідно журналу судового засідання та технічного запису, в ході судового розгляду було вірно встановлені фактичні обставини справи, перевірено всі доводи обвинуваченого, які є аналогічними в апеляційній скарзі.
Вказаним доводам суд надав критичну оцінку у вироку.
Право на захист підозрюваного, обвинуваченого було забезпечено належним чином. Будь-яких скарг на дії слідчого обвинувачений не заявляв.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирок суду, в частині встановлення фактичних обставин справи, доведеності вини та правильності юридичної кваліфікації скоєного, є обґрунтованим, та не вбачає будь-яких підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.
Аналізуючи доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні обвинуваченому покарання, колегія суддів зазначає наступне.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Згідно вимог п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України, рекомендацій п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» вирішуючи питання про призначення виду і розміру покарання, суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.
Як вбачається з роз`яснень щодо правильного та однакового застосування вказаної норми КК України, які містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», судам необхідно мати на увазі, що частиною 1 статті 75 КК передбачено звільнення від відбування покарання з випробуванням тільки тих осіб, які засуджуються до виправних робіт, службового обмеження (для військовослужбовців), обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, тобто лише щодо основного покарання, що має бути належним чином вмотивовано у вироку. Звільнення від відбування призначеного судом додаткового покарання за цією нормою закону не допускається.
Але, цих вимог кримінального закону, на думку колегії суддів суд першої інстанції не дотримався.
Виходячи з наведеного, звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 на підставі ст. 75 КК України від відбування не тільки основного, але й додаткового покарання, належить вважати неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність, яке підлягає виправленню у межах повноважень суду апеляційної інстанції.
В силу п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 421 КПК України обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.
При призначенні ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік, та звільненні від відбування покарання з випробуванням, колегія суддів враховує вимоги ст. ст. 50, 65 КК України, характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно ст. 12 КК України є тяжким злочином, відсутність обставин, що обтяжують покарання; наявність пом`якшуючої покарання обставини, якою суд визнає добровільне відшкодування завданого збитку, а також дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога, психіатра, фтизіатра не перебуває. Колегія суддів також враховує думку потерпілого, якому відшкодована шкода в розмірі 10 тис. грн., та який просив суворо не карати обвинуваченого.
В той же час колегія суддів приймає до уваги, що внаслідок ДТП потерпілий отримав досить серйозні тілесні ушкодження, та тривалий час проходив лікування.
Колегія суддів приходить до висновку, що призначене апеляційним судом покарання покарання буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
При цьому колегія суддів враховує і практику рішень Європейського суду з прав людини. Так, в справі Скополла проти Італії від 17.09.2009 року, Високий суд зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 413, 421 КПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 , - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_9 , - задовольнити.
Вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2021 року щодо ОСОБА_7 , в частині призначеного покарання, скасувати.
Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки.
Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України, зобов`язати ОСОБА_7 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
В решті вирок суду залишити без змін.
Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення. На вирок апеляційної інстанцій може бути подана касаційна скарга до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4