Справа № 946/3299/21
Провадження № 1-кп/946/478/21
ІЗМАЇЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

про повернення обвинувального акта прокурору

11 травня 2021 року м. Ізмаїл

Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області
у складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
провів у місті Ізмаїл Одеської області відкрите підготовче судове засідання у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000095, за обвинуваченням

ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт.Совєтський Совєтського району Республіки Крим, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 135 Кримінального кодексу України (далі КК),

ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м.Ізмаїл Одеської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 135 КК,

сторона обвинувачення: прокурор ОСОБА_5 ,

сторона захисту: обвинувачені ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , захисниці ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

інші учасники судового провадження: потерпілий ОСОБА_8 , його представниця ОСОБА_9 .
Потерпілий ОСОБА_8 у підготовче судове засідання не з`явився, про дату, час та місце його проведення неодноразово повідомлявся належним чином, що підтверджується довідками про доставку судових повісток про виклик до суду в електронній формі через SMS-повідомлення. Проведення підготовчого судового засідання без участі потерпілого не відобразиться на повноті вирішення питань у ньому, у зв`язку з чим, відповідно до ст.325 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), суд дійшов висновку про можливість його проведення без його участі.

Суть питання, що вирішується
1.Обвинувальний акт з додатками у цьому кримінальному провадженні надійшов до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області 27 квітня 2021 року, ухвалою від того ж числа було призначено підготовче судове засідання, в якому підлягають вирішенню ряд питань відповідно до вимог ст. ст. 314 315 КПК.

2.З реєстру матеріалів досудового розслідування вбачається, що ухвалами слідчого судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12.02.2021 р. були накладені арешти на певне майно. А ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06.05.2021 р. відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_4 продовжено застосування запобіжних заходів у виді тримання під вартою на строк до 05 липня 2021 року.

Встановлені судом обставини
3.У підготовчому судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 та представниця потерпілого ОСОБА_9 висловили думки про можливість призначення судового розгляду.
4.Захисниця ОСОБА_7 , яку підтримала і захисниця ОСОБА_6 та обвинувачені ОСОБА_4 і ОСОБА_10 висловили думку про неможливість призначення судового розгляду, у зв`язку з тим, що обвинувальний акт не відповідає вимогам КПК. Так, в обвинувальному акті зазначено, що обвинувачені діяли за попередньо змовою, тоді як за ч. 2 ст. 121 КК передбачена кваліфікуюча ознака «групою осіб», яка згідно ст. 28 КК є відмінною від поняття «за попередньою змовою групою осіб». Крім того, в обвинувальному акті зазначено, що ОСОБА_4 обвинувачується у завданні умисного тяжкого тілесного ушкодження, але за якими ознаками та які наслідки настали, в обвинувальному акті не зазначено. Також в обвинувальному акті наведена правова кваліфікація за двома різними статтями (частинами статті) КК, які не відмежовані між собою.

Мотиви, з яких суд виходив при постановлені ухвали
5.Суд, заслухавши думки учасників судового провадження, дослідивши обвинувальний акт з додатками, дійшов висновку, що він на підставі п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК підлягає поверненню прокурору як такий, що не відповідає вимогам КПК.

6.Так, відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК, у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

7.Згідно положень ст. 2 КПК, одним із завдань кримінального провадження є застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури.

8.Згідно п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

9.Відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

10.Процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, відповідно до положень ч. 4 ст. 110 КПК, є обвинувальний акт, який повинен відповідати вимогам, передбаченим, у тому числі, у ст. 291 КПК.

11.Так, відповідно до положень п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК, обвинувальний акт повинен містити: 1) виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, 2) правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посилання на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та 3) формулювання обвинувачення.

12.При цьому, як зазначив Верховний Суд України у п. 2 постанови від 24.11.2016 р. у справі №5-328кс16, в доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

13.Також у п. 7 зазначеної постанови Верховний Суд України звернув увагу на те, що важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист.

14.Тому з урахуванням викладеного, суд звертає увагу на те, що обвинувальний акт не тільки має формально містити вказані положення, передбачені п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК, а й вони мають бути взаємопов`язаними між собою для того, щоб мати можливість співставити їх та надати їм належну оцінку під час судового розгляду, а також для реалізації права на захист.

15.Крім того, правова кваліфікація кримінального правопорушення має відповідати не тільки посиланню на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, а й змісту формулювання обвинувачення та викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, бо, як вказав Верховний Суд України, правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист.

16.Вказане також дає підстави для висновку, що виклад фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення мають містити дані щодо події кримінального правопорушення із зазначенням часу, місця, форми вини і мотивів, способу вчинення, наслідків та інших даних, на підставі яких, відповідно до диспозиції певної статті Кримінального кодексу України, можна встановити в діях обвинуваченого склад кримінального правопорушення, з урахуванням, у тому числі, кваліфікуючих ознак.

17.Не вдаючись до вирішення питань, що підлягають вирішенню під час судового розгляду, а лише перевіряючи обвинувальний акт на відповідність вимогам КПК, суд дійшов висновку, що виклад фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення не відповідають зазначеній в обвинувальному акті правовій кваліфікації кримінального правопорушення.

18.Правова кваліфікація кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачуються ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , зазначені в обвинувальному акті за ч. 2 ст. 121 КК за ознаками: умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, вчинене групою осіб, а також за ч. 1 ст. 135 КК за ознаками: завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок іншого безпорадного стану, коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.

19.Частиною другою ст. 121 КК передбачена кримінальна відповідальність за умисне тяжке тілесне ушкодження при обтяжуючих обставинах (кваліфікований склад). Самі ж ознаки тяжкого тілесного ушкодження неведені у ч. 1 ст. 121 КК.

20.Так, ч. 1 ст. 121 КК під умисним тяжким тілесним ушкодженням розуміється умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, чи таке, що спричинило втрату будь-якого органу або його функцій, каліцтво статевих органів, психічну хворобу або інший розлад здоров`я, поєднаний зі стійкою втратою працездатності не менш як на одну третину, або переривання вагітності чи непоправне знівечення обличчя.

21.В обвинувальному ж акті у викладі фактичних обставин, які прокурор вважає встановленими, та у формулюванні обвинувачення зазначено, що ОСОБА_3 , діючи спільно та за попередньою змовою з ОСОБА_4 , наніс потерпілому ОСОБА_8 не менше 10 ударів руками та ногами в область голови та тулубу, у результаті чого спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми у формі струсу забою головного мозку, крововиливу під тверду мозкову оболонку (субдуральна гематома) правої гемісфери, множинні садна, підшкірні гематоми параорбітальних областей.

22.Однак, ані виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, ані формулювання обвинувачення взагалі не містять посилань про тяжкість тілесних ушкоджень, у завданні яких ОСОБА_3 та ОСОБА_4 обвинувачуються, а також за яким саме критерієм вони до таких відносяться, чи то за критерієм небезпеки для життя в момент заподіяння, чи то за критерієм втрати будь-якого органу або його функцій, чи то за критерієм каліцтва, чи то за критерієм стійкої втрати працездатності не менш як на одну третину, чи то за критерієм непоправного знівечення обличчя.

23.З урахуванням висновку Верховного Суду України про те, що важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист, то наведення ознак кримінального правопорушення щодо ступеню тяжкості та їх критеріїв лише в правовій кваліфікації без зазначення у викладі фактичних обставин та у формулюванні обвинувачення робить обвинувачення неповним та неконкретним, оскільки унеможливлює дослідження обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачуються ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в суді та реалізацію їх права на захист, на що звернула увагу під час підготовчого судового засідання сторона захисту.

24.Крім того, як було вище зазначено, дії ОСОБА_3 та ОСОБА_4 кваліфіковані за ч. 2 ст. 121 КК за кваліфікаційною ознакою «групою осіб». Однак, як також було вище зазначено, у викладі фактичних обставин та у формулюванні обвинувачення обвинувального акту не вказано, чи діяли обвинувачені саме групою осіб.

25.Відповідно до ч. 1 ст. 28 КК, кримінальне правопорушення визнається таким, що вчинене групою осіб, якщо у ньому брали участь декілька (два або більше) виконавців без попередньої змови між собою.

26.Тому вказівка на те, що ОСОБА_3 вступив з ОСОБА_4 у злочинну змову та діючи спільно і за попередньою змовою не є тотожною поняттю «групою осіб» в розумінні наведеної ч. 1 ст. 28 КК.

27.Отже, в обвинувальному акті у викладі фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, та у формулюванні обвинувачення не зазначена обов`язкова кваліфікуюча ознака кримінального правопорушення за ч. 2 ст.121 КК, а саме умисне тяжке тілесне ушкодження, вчинене групою осіб, що також не дає змогу співставити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення.

28.Таким чином, особою, яка складала обвинувальний акт, не повно та не конкретно викладені фактичні обставини кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення, що не дає змогу співставити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення з посилання на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що зазначена в обвинувальному акті.

29.Більше того, у викладі фактичних обставин та у формулюванні обвинувачення зазначені два епізоди кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачуються ОСОБА_3 та ОСОБА_11 , а саме за ч. 2 ст. 121 та за ч. 1 ст. 135 КК. При цьому з обвинувального акту вбачається, що ОСОБА_12 та ОСОБА_11 обвинувачуються у вчинені вказаних діянь у різний час та при різних обставинах, що описані в обвинувальному акті. Однак правова кваліфікація даних кримінальних правопорушень в обвинувальному акті зазначена спільно для обох епізодів обвинувачення. Суд звертає увагу та наголошує, що формулювання обвинувачення та правова кваліфікація кримінальних правопорушень встановлюють точну відповідність між фактичними обставинами та закріпленими у кримінальному законі ознаками цього діяння, тому за наявності декількох епізодів кримінальних правопорушень при реальній сукупності формулювання обвинувачення та правова кваліфікація повинні бути зазначені за кожний епізод окремо та не можуть бути узагальненими.

30.Як вбачається з обвинувального акту, кримінальним правопорушенням надана правова кваліфікація за різними статтями (частинами статей) КК, однак узагальнений виклад такої кваліфікації не дозволяє суду співставити та визначити які ж саме дії отримали кваліфікацію за тією або іншою статтею (частиною статті) КК, а також надати належну оцінку кримінальним правопорушенням під час судового розгляду, зберігши при цьому безсторонність, діючи в межах обвинувального акту. Узагальнений виклад кваліфікації також перешкоджає і реалізації права на захист.

31.Отже, об`єднання обставин кримінальних правопорушень, які ставляться в провину обвинуваченим та які не відносяться до ідеальної сукупності, а через розбіжність в часі та обставин їх вчинення не являють собою одну і ту саму подію, тобто відносяться до реальної сукупності, також робить обвинувачення неконкретним, не точним та не зрозумілим, про що, власне, і заявила сторона захисту під час судового засідання.

32.Таким чином, в обвинувальному акті відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не в повному обсязі, не конкретно, не точно та не зрозуміло зазначені виклад фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення, або ж навпаки, у випадку зазначення вірного викладу фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення, то тоді невірно зазначена правова кваліфікація кримінальних правопорушень, у тому числі як узагальнено, так і за ч. 2 ст.121 КК, але в будь-якому випадку, виклад фактичних обставин та формулювання обвинувачення суперечать правовій кваліфікації, зазначеній в обвинувальному акті.

33.Вказані обставини, що роблять обвинувачення неповним та неконкретним, перешкоджають призначенню судового розгляду, оскільки не зрозуміло, яке обвинувачення слід розглядати, а також від якого обвинувачення слід захищатися стороні захисту.

34.Здійснення судового розгляду за обвинувальним актом за наявності вказаних неповноти та неконкретності щодо викладу фактичних обставин та формулювання обвинувачення суперечить вимогам ст. 2 КПК, яка регламентує обов`язок застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури, а також не забезпечує дотримання принципу верховенства права, закріпленому в ст. 8 КПК, та суперечить практиці Європейського суду з прав людини (далі Європейський суд), яка у відповідності до вимог ч. 2 зазначеної статті закону підлягає обов`язковому застосуванню під час судового провадження.

35.У міжнародних джерелах права, зокрема в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), йдеться про те, що однією із гарантій права на справедливий суд, відповідно до пункту «а» частини третьої статті 6, є негайна і детальна поінформованість зрозумілою для обвинуваченого мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.

36.Практика Європейського суду орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи («Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).

37.Конкретності саме змісту обвинувачення стосується й рішення Європейського суду у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року, що відображає послідовну рекомендацію цієї міжнародної установи про пріоритетність неформального розуміння поняття «обвинувачення» національними судами.

38.Так, у вказаній справі Європейський суд зазначив, що у тексті п/п. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 р. у справі «Камасінскі проти Австрії», №9783/82, п.79). Крім того, Європейський суд нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25 березня 1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» (ВП), №25444/94, п. 52; рішення від 25 липня 2000 р. у справі «Матточіа проти Італії», №23969/94, п. 58; рішення від 20 квітня 2006 р. у справі «І.Н. та інші проти Австрії», №42780/98, п. 34).

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 1 березня 2001 р. у справі «Даллос проти Угорщини», № 29082/95, п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

39.Отже, з урахуванням того, що неточність та неконкретність обвинувачення знайшла своє підтвердження під час підготовчого судового засідання, а також з урахуванням норм національного та міжнародного законодавства суд дійшов висновку, що обвинувальний акт відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не відповідає вимогам п.5 ч. 2 ст. 291 КПК, що порушує гарантоване п/п. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції право обвинувачених бути поінформованими про характер і причини обвинувачення у світлі їх права мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції. А оскільки за правилами ст. 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, суд дійшов висновку про наявність обставин, що унеможливлюють здійснення судового розгляду обвинувального акту щодо ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

40.Вказані недоліки обвинувального акту можуть бути усунуті на стадії підготовчого провадження тільки шляхом повернення обвинувального акта відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК, оскільки на стадії підготовчого провадження відповідно до Глави 27 КПК суд має виключний перелік повноважень, передбачених цією главою, і виправляти недоліки обвинувального акту на цій стадії шляхом встановлення відповідних відомостей або шляхом зміни обвинувачення в порядку ст. 338 КПК, не передбачено. Крім того, змінювати обвинувачення це право прокурора, а не його обов`язок, та суд не уповноважений на нього впливати.

41.Таким чином, у зв`язку з тим, що обвинувальний акт не відповідає вимогам КПК, зокрема п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК, суд дійшов висновку, що він в силу п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК підлягає поверненню прокурору.

42.Клопотань про обрання, зміну чи скасування заходів забезпечення кримінального провадження не надійшло, у зв`язку з чим вони підлягають залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 314 316, 370 372 КПК, суд

постановив:
1.Обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 135 КК, повернути прокурору Ізмаїльської окружної прокуратури для усунення протягом розумного строку вказаних в ухвалі виявлених недоліків.

2.Заходи забезпечення кримінального провадження залишити без змін.

3.Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області протягом семи днів з дня її оголошення, а обвинуваченими ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що тримаються під вартою у той же строк, з моменту вручення їм копії ухвали.

4.Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, у разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не буде скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення Одеським апеляційним судом.

СУДДЯ

Ізмаїльського міськрайонного суду ОСОБА_1