Справа №591/2814/19 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/430/21 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Умисне легке тілесне ушкодження
УХВАЛА
Іменем України

03 червня 2021 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 591/2814/19 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 20 листопада 2020 року, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого

визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 125 та ч. 1 ст. 126 КК України,

учасників судового провадження:

потерпілої ОСОБА_8 ,

прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_11 ,

захисника адвоката ОСОБА_12 ,

установила:

В поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_13 просить вирок скасувати та ухвалити виправдувальний вирок за ч. 1 ст. 125 КК, а за ч. 1 ст. 126 КК змінити призначене покарання на штраф, оскільки ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 126 КК не доведена, суд першої інстанції належним чином не надав оцінки показанням свідків та результатам слідчих дій, висновкам судово-медичних експертиз. При цьому суд безпідставно врахував лише показання потерпілих та свідків з їх сторони. Просить повторно дослідити докази, допитати потерпілих та свідків.

Вироком Зарічного районного суду м. Суми від 20 листопада 2020 року ОСОБА_10 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125 та ч. 1 ст. 126 КК, і йому призначене покарання: за ч. 1 ст. 125 КК у виді громадських робіт строком 200 годин; за ч. 1 ст. 126 КК у виді громадських робіт строком 100 годин. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено покарання у виді громадських робіт строком 200 годин. Стягнуто з 7000 грн на користь ОСОБА_14 та 5000 грн на користь ОСОБА_15 в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Вироком Зарічного районного суду м. Суми від 20 листопада 2020 року ОСОБА_10 визнано винним у тому, що він 30 січня 2019 року близько 20-45 год, знаходячись на сходинковому майданчику в буд. АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин схопив потерпілу ОСОБА_14 обома руками за одяг в області грудей та з силою правою рукою надавив в область лівої молочної залози, чим спричинив останній легке тілесне ушкодження у виді гематоми лівої молочної залози. Продовжуючи протиправні дії, ОСОБА_10 вхопив лівою рукою за капюшон кофти, в яку був одягнутий потерпілий ОСОБА_15 , нахилив останнього обличчям донизу та наніс кулаком правої руки три удари в область голови, чим завдав останньому фізичного болю та не спричинив тілесних ушкоджень.

У своїх запереченнях на апеляційну скаргу захисника ОСОБА_12 потерпілі ОСОБА_14 та ОСОБА_15 вказали про законність та справедливість вироку суду першої інстанції та безпідставність вимог, оскільки під час досудового розслідування у справі було зібрано достатньо доказів для доведення вини обвинуваченого в інкримінованих йому правопорушеннях.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_12 , які підтримали апеляційну скаргу та просили скасувати вирок суду, доводи прокурора ОСОБА_9 , потерпілої ОСОБА_8 та її представника ОСОБА_11 про залишення судового рішення без змін, а апеляційної скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає з таких підстав.

Суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги (ч. 1 ст. 404 КПК). За клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується (ч. 3 ст. 404 КПК).

Разом з тим, порушуючи перед апеляційним судом питання про необхідність повторного дослідження всієї сукупності доказів, захисник жодних підстав для цього не наводить (який доказ чи сукупність доказів були досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями чи не досліджувалися судом першої інстанції), тому вказане клопотання колегія суддів вважає необґрунтованим і таким, що задоволенню не підлягає.

Таким чином, суд апеляційної інстанції здійснює перевірку вироку суду першої інстанції, виключно в частині доведеності вини ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 126 КК та виключно за обставин встановлених судом першої інстанції.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, за обставин, викладених у вироку суду першої інстанції, в апеляційній скарзі захисника не оскаржуються.

Що стосується доводів апеляційної скарги про недоведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК, то колегія суддів вважає їх необґрунтованим, оскільки вони спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами і не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Так, потерпілий ОСОБА_15 пояснив суду першої інстанції, що він проживає разом з ОСОБА_14 і в той вечір спав, коли близько 20-45 год його розбудила ОСОБА_14 , яка сказала, що прийшов ОСОБА_10 і хоче поспілкуватись, після чого вийшла з кімнати. Коли він вийшов на сходинковий майданчик, то побачив ОСОБА_10 , який тримав рукою його співмешканку в області грудей та з силою притискав до стіни. Пізніше бачив тілесні ушкодження в області молочної залози у ОСОБА_14 . Він намагався відтягнути ОСОБА_10 від співмешканки, на що останній вхопив його рукою за капюшон кофти, нахилив обличчям донизу та наніс кулаком руки три удари в область голови, від чого він відчув запаморочення та біль.

Потерпіла ОСОБА_14 як в суді першої, так і апеляційної інстанції пояснила, що 30 січня 2019 року вона прийшла після роботи, її співмешканець ОСОБА_15 заснув і вона пішла до сусідів ОСОБА_16 . Через деякий час вона почула в коридорі стукіт, а коли вийшла, то побачила ОСОБА_10 разом з його співмешканкою ОСОБА_17 , які почали її тягти поспілкуватись. ОСОБА_10 був дуже п`яний. Вона їм сказала, що візьме цигарки та вийде. Потім зайшла в свою кімнату, розбудила співмешканця ОСОБА_15 та повідомила йому про візит вказаних осіб, після чого вийшла на сходинковий майданчик. На сходинковому майданчику ОСОБА_10 схопив її в області грудей, притиснув до стіни та надавив, бив об стіну. Після того, як підійшов ОСОБА_15 і запитав що він робить, ОСОБА_10 перекинувся на нього, погрожував йому, виражався нецензурною лайкою. Крім того, ОСОБА_10 наніс кілька ударів по голові ОСОБА_15 , внаслідок чого останній скаржився на біль в голові і вони їздили до лікарні.

Свідок ОСОБА_18 пояснила суду, що вона є працівником поліції, за викликом «102» виїжджала на місце пригоди, очевидцем самого конфлікту не була, заявницю не пам?ятає, остання їй показувала тілесні ушкодження в області грудей. Також, пояснила, що ОСОБА_19 доставляли в поліцію, у останнього були ознаки алкогольного сп?яніння, зокрема млява мова.

Аналогічні показання суду надав і свідок ОСОБА_20 .

Свідок ОСОБА_21 пояснила, що є сусідкою ОСОБА_22 , в той день остання приблизно в період часу з 20.00 до 21.00 год перебувала у неї в кімнаті. Також в кімнаті була ОСОБА_23 . Вони почули сильний стук в двері кімнати, де проживає ОСОБА_22 , а коли виглянули, то побачили, що це був ОСОБА_24 , він був нетверезий, було чути запах алкоголю. Останній запропонував ОСОБА_22 покурити і грубо взяв її за руку, остання сказала, що зайде в кімнату і потім вийде. Губіна сходила в свою кімнату, а потім разом з ОСОБА_24 пішли на сходинковий майданчик. Вона також пішла за ними і бачила як обвинувачений схопив потерпілу в області грудей і бив об стіну. Коли зайшов ОСОБА_15 і запитав ОСОБА_10 , що той робить, то у відповідь отримав удари. Під час бійки ОСОБА_25 намагався захистити ОСОБА_22 , вони ОСОБА_10 не ображали. Після бійки ОСОБА_25 скаржився на те, що йому погано.

Свідок ОСОБА_23 дала пояснення, аналогічні поясненням ОСОБА_21 .

Зазначені вище показання потерпілих і свідків є логічними, послідовними, повність узгоджуються між собою, а також об`єктивно підтверджуються іншими доказами у кримінальному провадженні, у їх сукупності, а саме:

- протоколами слідчих експериментів за участю свідків ОСОБА_21 (а. к. п. 90-94, 95-98), ОСОБА_23 (а. к. п. 186-195), потерпілих ОСОБА_15 (а. к. п. 167-175) та ОСОБА_14 (а. к. п. 176-185) щодо механізму спричинення тілесних ушкоджень та фактичних обставин вчинених кримінальних правопорушень;

- висновком судово-медичної експертизи (а. к. п. 210), згідно якого судом першої інстанції був зроблений висновок, що ОСОБА_25 під час конфлікту з?явився пізніше та не міг бачити всіх дій, які вчинив ОСОБА_24 відносно ОСОБА_22 ;

- медичною довідкою (а. к. п. 164-166), згідно якої ОСОБА_22 зверталась до лікаря 31 січня 2019 року та в неї було виявлено тілесне ушкодження;

- висновком судово-медичної експертизи (а. к. п. 198), згідно якого у ОСОБА_22 були наявні тілесні ушкодження у вигляді гематоми лівої молочної залози;

- висновком судово-медичної експертизи (а. к. п. 204), згідно якого тілесне ушкодження у виді гематоми лівої молочної залози у ОСОБА_22 могло утворитись при надавлюванні рукою, що було продемонстровано останньою під час слідчого експерименту;

- висновком судово-медичної експертизи (а. к. п. 219, 222), згідно якого виявлене у ОСОБА_22 тілесне ушкодження у виді гематоми молочної залози могло утворитись при надавлюванні рукою, як було продемонстровано свідками ОСОБА_23 та ОСОБА_21 під час проведення слідчих експериментів;

- висновком судово-медичних експертиз (а. к. п. 201, 207, 210, 213, 216, 225), згідно якого ОСОБА_15 не були спричинені тілесні ушкодження.

Оцінюючи кожний вказаний вище і наведений у вироку доказ винуватості ОСОБА_10 з точки зору його належності, допустимості, достовірності, а сукупність цих зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, колегія суддів за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічній, повній й неупередженій перевірці всіх доводів апеляційної скарги та обставин кримінального провадження, не вбачає будь-яких підстав не довіряти цим доказам.

Свідок ОСОБА_17 пояснила, що ОСОБА_22 висипала їй сміття під двері, про що вона повідомила ОСОБА_24 , з яким вона зустрічається та підтримує відносини. Зазначила, що під час конфлікту на сходинковому майданчику були вона, ОСОБА_24 , ОСОБА_25 та ОСОБА_22 , інших осіб не було. Під час конфлікту ОСОБА_24 нікого не бив, а тільки намагався вдарити ОСОБА_25 , однак не попав і вдарив у двері.

За результатами сукупності досліджених доказів суд першої інстанції зробив висновки про суперечливість показань свідка ОСОБА_17 , а тому не взяв їх до уваги, з чим погоджується і колегія суддів.

На правильність вказаного висновку вказує і та обставина, що ряд осіб зазначають про факт побиття ОСОБА_26 та ОСОБА_22 , що заперечує лише один свідок, а сукупність письмових доказів вказують як на наявність тілесних ушкоджень у ОСОБА_22 , так і підтверджують механізм їх появи, а щодо ОСОБА_25 підтверджують факт нанесення останньому численних ударів і факт звернення останнього до Сумської обласної лікарні.

Таким чином, факт спричинення ударів потерпілому ОСОБА_25 обвинуваченим ОСОБА_24 був повністю доведений у суді першої інстанції, внаслідок чого доводи апеляційної скарги захисника з цього приводу задоволенню не підлягають, оскільки матеріали кримінального провадження містять достатньо доказів для доведення винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 126 КК.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про пом`якшення покарання за ч. 1 ст. 125 КК, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають, так як вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і не ґрунтуються на вимогах закону України про кримінальну відповідальність.

Так, ст. 50 і 65 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов?язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов?язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально - вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м?якість або через суворість.

КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

При призначенні ОСОБА_10 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчиненого останнім кримінального проступку, особу винного, відсутність пом?якшуючих і обтяжуючих покарання обставин, та дійшов цілком обґрунтованого висновку про призначення покарання саме у виді громадських робіт, яке на переконання колегії суддів відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам провадження, тяжкості вчиненого та не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності.

Оскільки визначене судом першої інстанції покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, то вид і розмір призначеного ОСОБА_10 покарання за ч. 1 ст. 125 КК є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів.

Що стосується вирішення цивільного позову, то судом першої інстанції при визначення розміру моральної шкоди врахований характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, порушення звичного укладу життя, ступень вини особи, яка завдала моральної шкоди, тому розмір моральної шкоди в сумі 7000 грн для ОСОБА_14 та 5000 грн для ОСОБА_15 колегія суддів вважає таким, що повністю відповідає вимогам розумності та справедливості.

За таких обставин колегія суддів не може вважати наведені захисником доводи обґрунтованими та такими, що надають право суду апеляційної інстанції вирішити питання відмови у відшкодуванні моральної шкоди.

Відповідно ч. 1 ст. 284 КПК, особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність. За правилами ч. 8 ст. 284 КПК закриття кримінального провадження на підставі, передбаченій п. 1 ч. 2 цієї статті, не допускається, якщо підозрюваний, обвинувачений проти цього заперечує. В цьому разі розгляд кримінального провадження продовжується в загальному порядку, передбаченому цим Кодексом.

Таким чином, підставами для звільнення особи від кримінальної відповідальності при розгляді справи в суді є наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згода обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах. Визнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення як обов`язкової умови такого звільнення кримінальним процесуальним законом не передбачено.

Враховуючи положення ст. 63 Конституції України та ст. 18 КПК, визнання винуватості є правом, а не обов?язком обвинуваченого.

Згідно ч. 5 ст. 74 КК особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених ст. 49 цього Кодексу.

ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 126 КК, які були вчинені 30 січня 2019 року.

Санкції як ч. 1 ст. 125, так і ч. 1 ст. 126 КК передбачають максимальне покарання у виді виправних робіт, а тому на підставі п. 1 ч. 1 ст. 49 КК особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: два роки у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі.

Оскільки станом на 03 червня 2021 року сплинув дворічний строк з дня вчинення кримінальних правопорушень, то відповідно і закінчились строки давності, визначені п. 1 ч. 1 ст. 49 КК, а тому ухвалений вирок щодо ОСОБА_10 , який не набрав законної сили, підлягає зміні. При цьому обвинувачений підлягає звільненню від покарання за ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 126 КК.

Керуючись ч. 2 ст. 376, ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Зарічного районного суду м. Суми від 20 листопада 2020 року відносно ОСОБА_27 змінити.

На підставі ч. 5 ст. 74, п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України звільнити ОСОБА_27 від покарання, призначеного за ч. 1 ст. 125 та ч. 1 ст. 126 КК України у зв?язку із закінченням строків давності.

В іншій частині вирок Зарічного районного суду м. Суми від 20 листопада 2020 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4