Постанова
іменем України
11 лютого 2021 року
м. Київ
справа № 317/782/19
провадження № 51-4329км20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 9 червня 2020 року у кримінальному провадженні,внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000090, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимостей,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК.
Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і встановлені ними обставини
За вищевказаним вироком місцевого суду ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за ч. 1 ст. 122 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік. Відповідно до ст. 75 КК обвинуваченого звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік та покладено на нього обов`язки, передбачені пунктами 1 і 2 ч. 1 ст. 76 цього Кодексу.
Цивільний позов потерпілого задоволено частково та стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 2 256,40 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 1 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди і 9 000 грн у рахунок відшкодування витрат на правову допомогу.
Вирішено долю речових доказів у цьому кримінальному провадженні.
За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 1 січня 2019 року в період часу з 16:30 до 17:15 (більш точний час у ході судового розгляду встановити не вдалося), перебуваючи біля території домоволодіння АДРЕСА_2 , під час конфлікту, знаходячись у положенні напівлежачи, захопив руками праву руку ОСОБА_7 , який лежав на землі, та утримував її деякий час, здійснюючи на неї тиск своїм тілом, внаслідок чого заподіяв потерпілому тілесні ушкодження у вигляді закритої травми ліктьового суглоба правої руки, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи від 21 лютого 2019 року № 127 відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень, що не були небезпечними для життя в момент їх заподіяння, але потягли довготривалий розлад здоров`я більш ніж на 21 день.
Запорізький апеляційний суд ухвалою від 9 червня 2020 року апеляційні скарги обвинуваченого і представника потерпілого залишив без задоволення, а вирок місцевого суду без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції.
На обґрунтування вимог касаційної скарги скаржник вказує, що місцевий суд неповно дослідив усі наявні в матеріалах кримінального провадження докази, дійшов помилкового висновку про доведеність винуватості у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення. Засуджений зазначає, що місцевий суд обґрунтував вирок недопустимим доказом висновком судово-медичної експертизи від 21 лютого 2019 року № 127, оскільки медичні документи надані на дослідження експерту були отримані з порушенням порядку їх отримання.
Вказує, що ОСОБА_7 сам спровокував конфлікт і разом зі своїм братом здійснили напад на ОСОБА_8 (тестя засудженого), а ОСОБА_6 , захищаючи свого тестя від нападників (потерпілого та його брата), схопив та утримував ОСОБА_7 за руку, внаслідок чого той отримав тілесні ушкодження. Вважає, що він діяв у стані необхідної оборони або перевищенні заходів, необхідних для затримання злочинця, з огляду на наявні протиправні дії потерпілого по відношенню до ОСОБА_8 , а тому в його діях відсутні ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 122 КК, на що суди попередніх інстанцій не звернули уваги, хоча мали б закрити кримінальне провадження на вищезазначених підставах.
Крім того, засуджений вказує на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, допущені під час розгляду кримінального провадження апеляційним судом, який усупереч вимогам ч. 3 ст. 404 КПК безпідставно відмовив стороні захисту в задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів, а саме відеозапису з камери відеоспостереження та показань експерта ОСОБА_9 , які місцевий суд дослідив неповно та з порушенням.
На переконання скаржника, апеляційний суд, залишаючи його апеляційну скаргу без задоволення, не навів в ухвалі переконливих підстав для прийняття такого рішення, не надав вичерпних відповідей на доводи скарги, через що ухвала цього суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор заперечував проти задоволення касаційної скарги засудженого, просив ухвалу апеляційного суду залишити без змін.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При розгляді касаційної скарги суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, а неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, на що посилається засуджений у касаційній скарзі, не можуть бути предметом перегляду в касаційному суді.
Місцевий суд розглянув кримінальне провадження відповідно до вимог ст. 337 КПК в межах висунутого ОСОБА_6 обвинувачення.
Висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК, місцевий суд дійшов відповідно до вимог ст. 370 КПК на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду й оціненими згідно з положеннями ст. 94 КПК.
Зокрема, свої висновки про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за викладених у вироку обставин суд першої інстанції обґрунтував: показаннями обвинуваченого ОСОБА_6 , котрий хоча і не визнав себе винуватим у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, однак не заперечував щодо конфлікту між ним та потерпілим, факту заподіяння ним потерпілому тілесних ушкоджень; показаннями потерпілого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , котрі підтвердили факт здійснення больового залому руки потерпілого ОСОБА_7 обвинуваченим ОСОБА_6 після того, як вони під час штовханини упали на землю; висновком судово-медичної експертизи та відеозаписом із камери відеоспостереження.
При цьому, ретельно дослідивши наявні в матеріалах кримінального провадження докази, зокрема показання обвинуваченого, потерпілого та свідків, висновок судово-медичної експертизи, а також відеозапис з камери відеоспостереження, місцевий суд дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність виключення з обсягу обвинувачення завдання ОСОБА_6 потерпілому тілесних ушкоджень у вигляді переломів 3, 4, 5, 6 та 7 остистих відростків грудних хребців і закритого переламу четвертого ребра зліва.
Визнавши зазначені докази достовірними, допустимими, а в сукупності достатніми, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину і правильно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 122 КК. Порушень норм матеріального права Верховним Судом не встановлено.
При цьому, спростовуючи доводи засудженого, місцевий суд обґрунтовано визнав показання потерпілого та свідка ОСОБА_10 послідовними й такими, що не містять істотних суперечностей і узгоджуються між собою, з висновком судово-медичної експертизи та відеозаписом з камери відеоспостереження, й підстав не довіряти їм у суду першої інстанції не було.
Безпідставними є доводи ОСОБА_6 щодо необхідності визнання недопустимим доказом висновка судово-медичної експертизи від 21 лютого 2019 року № 127, яким місцевий суд обґрунтував вирок.
Твердження у касаційній скарзі захисника стосовно недопустимості покладеного в основу обвинувального вироку доказу висновку експерта, яким встановлено вид та ступінь тяжкості заподіяних потерпілому тілесних ушкоджень, Суд вважає безпідставними, оскільки вказані доводи сторони захисту були предметом ретельної перевірки місцевого суду, який належним чином їх розглянув, визнав ці доводи неспроможними, навівши обґрунтовані мотиви своїх висновків.
Відповідно до приписів ст. 290 КПК стороні захисту було надано доступ до матеріалів досудового розслідування, з якими ОСОБА_6 , та його захисник адвокат ОСОБА_11 ознайомилися 28 лютого 2019 року.
Згідно висновку об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеного у постанові від 27 січня 2020 року (справа № 754/14281/17, провадження № 51-218кмо19), відсутність у матеріалах кримінального провадження медичних документів, на підставі яких сформовано висновок експерта, невідкриття цих документів стороні захисту на стадії виконання ст. 290 КПК не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в аспекті ст. 412 вказаного Кодексу, автоматично не тягне визнання експертного дослідження недопустимим доказом й скасування на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК судових рішень, якщо зазначені документи було отримано у визначеному законом порядку і згадана сторона не клопотала про надання доступу до медичних документів або при здійсненні судового чи апеляційного провадження їй було забезпечено можливість реалізувати право на ознайомлення з такими документами.
Як убачається з матеріалів справи, в ході збирання доказів на виконання приписів ч. 2 ст. 242 КПК щодо обов`язковості проведення експертизи на предмет встановлення виду та ступеня тяжкості заподіяних потерпілому тілесних ушкоджень за клопотанням сторони обвинувачення та на підставі ухвали слідчого судді місцевого суду було проведено судово-медичну експертизу.
Враховуючи, що зазначену експертизу проведено особою, яка володіє спеціальними знаннями, має право відповідно до Закону України «Про судову експертизу» на проведення експертизи та попереджена про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, об`єктивних підстав не довіряти результатам експертизи та вважати її висновки недостовірними у суду не було.
Висновок експерта містить посилання на медичні документи у тому числі надані: потерпілим (висновок УЗД ліктьових суглобів із ТОВ «Доктор МОГ» на ім`я ОСОБА_7 від 11 січня 2019 року, висновок МРТ правого «колінного» суглобу із ЦМРТС на ім`я ОСОБА_7 від 14 січня 2019 року); КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня» ЗОР (медична карта стаціонарного хворого № 814 громадянина ОСОБА_7 ), що були об`єктом експертного дослідження, а також перелік запитань, поставлених перед експертом. За наявності сумнівів щодо достовірності медичних документів, які були об`єктом експертного дослідження, сторона захисту, реалізуючи закріплені у статтях 22, 26 КПК принципи змагальності й диспозитивності, на стадії дослідження доказів мала процесуальну можливість клопотати про надання відповідних документів, однак цього не зробила. Порушень порядку отримання наданих експерту для дослідження медичних документів не встановлено.
На підставі вище наведеного місцевий суд, ретельно дослідивши висновок судово-медичної експертизи від 21 лютого 2019 року № 127, за клопотанням сторони захисту викликавши та допитавши вказаного експерта для роз`яснення висновку, зокрема й з`ясування питання, яку медичну документацію та які інші дані використовував експерт, підставно вказав про те, що вказаний висновок судово-медичної експертизи проведено на підставі ухвали слідчого судді місцевого суду, і вихідіні дані для проведення експертизи експерт взяв із зазначеної ухвали та з медичної документації освідуваного ОСОБА_7 , що не суперечить вимогам КПК та інструкції про проведення судово-медичної експертизи, яка затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року № 17.
Належним чином перевірили суди попередніх інстанцій і версію сторони захисту про те, що ОСОБА_6 перебував в обстановці захисту від неправомірного посягання на здоров`я ОСОБА_8 з боку потерпілого та визнав її необґрунтованою.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної та достатньої в цій обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Стан необхідної оборони виникає як у момент вчинення суспільно небезпечного посягання, так і в разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.
Проаналізувавши ситуацію, що передувала завданню тілесних ушкоджень потерпілому, суд першої інстанції дійшов висновку щодо відсутності в обстановці, яка склалася між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , реальної загрози життю останнього або ОСОБА_8 , оскільки не відбулося такого посягання, яке б викликало у нього невідкладну необхідність заподіяти потерпілому шкоди здоров`ю, необхідної для негайного відвернення посягання, і встановив, що дії ОСОБА_6 мали інші, аніж захист, мотиви, а саме умисне спричинення потерпілому тілесних ушкоджень.
У ході судового розгляду не було здобуто даних про те, що ОСОБА_6 діяв у стані необхідної оборони, оскільки зі встановлених місцевим судом фактичних обставин справи вбачається, що хоча ініціатором конфлікту був потерпілий, однак ОСОБА_6 протягом більше ніж 40 секунд утримував руку потерпілого ОСОБА_7 , який лежав на землі та не чинив ніяких активних дій, в силовому захваті та здійснював на неї больовий тиск, що свідчить саме про умисел обвинуваченого на нанесення тілесних ушкоджень потерпілому за попередню його провокативну поведінку, а не про необхідну оборону ОСОБА_6 від посягань з боку ОСОБА_7 .
За наведених вище обставин безпідставними є твердження ОСОБА_6 про наявність у його діях стану необхідної оборони (ст. 36 КК) або перевищення заходів необхідних для затримання злочинця (ст. 38 КК).
Згідно з ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
З огляду на вказану норму процесуального закону апеляційний суд обґрунтовано відмовив стороні захисту в задоволенні клопотання про повторне дослідження ряду доказів (відеозапис з камери відеоспотереження та показання експерта ОСОБА_9 ), оскільки обвинувачений не обґрунтував, чому ці докази місцевий суд дослідив не повністю або з порушеннями.
Отже, вимог ч. 3 ст. 404 КПК всупереч доводам засудженого апеляційним судом не порушено.
Суд апеляційної інстанції в межах, установлених ст. 404 КПК, й у порядку, визначеному ст. 405 КПК, переглянув кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого та представника потерпілого на вирок місцевого суду, належним чином перевірив викладені у них доводи, зокрема й доводи, наведені в апеляційній скарзі сторони захисту, які є аналогічними доводам у касаційній скарзі засудженого, і визнав їх необґрунтованими, навівши належні й докладні мотиви своїх висновків. З такими висновками погоджується Верховний Суд.
Вирок місцевого суду відповідає положенням статей 370, 374 КПК, а ухвала апеляційного суду є вмотивованою та відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Інші доводи, викладені в касаційній скарзі, та матеріали кримінального провадження не містять посилань на порушення судами обох інстанцій при розгляді провадження норм кримінального процесуального закону, які би ставили під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу апеляційного суду без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Ухвалу Запорізького апеляційного суду від 9 червня 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3