Справа № 444/1165/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/91/21 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 на ухвалу Жовківського районного суду Львівської області від 14 грудня 2020 року про застосування до ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку,

з участю прокурора ОСОБА_8 ,

особи, стосовно якої вирішується питання про застосування примусових
заходів медичного характеру ОСОБА_7 ,

захисника-адвоката ОСОБА_9 ,

в с т а н о в и л а:

вищевказаною ухвалою задоволено клопотання керівника органу дізнання-начальника сектору дізнання Жовківського відділення поліції Кам`янка-Бузького відділу поліції ГУ НП у Львівській області майора поліції ОСОБА_10 погодженого заступником начальника Жовківського відділу Червоноградської місцевої прокуратури Львівської обласної прокуратури ОСОБА_11 .
Застосовано до ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець села Грибовичі, Жовківського району Львівської області, зареєстрований та проживає в АДРЕСА_1 , українець, громадянин України, не працює, є особою з інвалідністю, раніше не судимий, учасник бойових дій, примусові заходи медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку.
Судом встановлено, що ОСОБА_7 , 09 травня 2020 року, приблизно 19 години 30 хвилин, знаходячись на подвір`ї господарства АДРЕСА_1 , під час словесного конфлікту з потерпілим ОСОБА_12 , який виник на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, маючи умисел на заподіяння тілесних ушкоджень, умисно завдав ОСОБА_12 множинні удари правою рукою затисненою у кулак в ділянки голови та обличчя, чим заподіяв потерпілому ОСОБА_12 синець на обличчі, садна на волосяній частині голови, губах та крововилив під слизову оболонку щоки зліва, які відносяться до легкого тілесного ушкодження.
Суспільно небезпечне діяння ОСОБА_7 містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.
Не погоджуючись з даною ухвалою заступник керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Жовківського районного суду Львівської області від 14 грудня 2020 року у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, змінити, виключивши з її мотивувальної частини покликання на умисел при вчиненні ОСОБА_7 суспільно небезпечного діяння. В решті ухвалу залишити без змін.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог прокурор покликається на те, що рішення суду є незаконним і підлягає зміні у зв`язку з неправильним застуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Вказує, що осудність характеризує здатність особи усвідомлювати значення своїх дій (бездіяльності) і керувати ними та є ознакою злочину. Водночас, неосудна особа позбавлена такої здатності внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. Особа, яка вчинила суспільно небезпечне діяння в стані неосудності, не підлягає кримінальній відповідальності, до неї за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.
Наголошує, що умисел є однією з форм вини, як ознак злочину, яка включає усвідомлення особою характеру свого діяння, передбачення його наслідків та бажання (свідоме допущення) їх настання. Відтак, умисел, мотив і мета є ознаками усвідомленої вольової діяльності людини. Прояв таких ознак є неможливим у разі порушення психічних функцій, за яких особа нездатна усвідомлювати характер і значення своїх діянь та керувати ними, тобто є неосудною.
Звертає увагу, що предмет доказування у кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів медичного характеру має низку особливостей та не включає питання про винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, оскільки йдеться про вчинення певною особою суспільно небезпечного діяння, тоді як умисел, мотив та мета є елементами суб`єктивної сторони саме злочину та встановлюються лише щодо осудної особи.
Крім цього прокурор вказує, що згідно із висновком судово-психіатричної експертизи №113 від 15.05.2020 року, ОСОБА_7 в період інкримінованих йому дій страждав хронічним психічним захворюванням, не міг усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними. Однак всупереч положенням кримінального та кримінального процесуального законів, в ухвалі суду зазначено, що ОСОБА_7 , маючи умисел на заподіяння тілесних ушкоджень, умисно завдав ОСОБА_12 множинні удари, внаслідок чого, на переконання апелянта, допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Заслухавши доповідача, прокурора ОСОБА_8 на підтримку апеляційної скарги, думку особи, стосовно якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_7 , його захисника-адвоката ОСОБА_9 , які не заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Вимогами ч.1 ст. 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_7 суспільно небезпечного діяння, яке містить об`єктивні ознаки злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, а також вид застосованих примусових заходів медичного характеру, в апеляційній скарзі не оспорюється і судом апеляційної інстанції не перевіряються.

Разом з тим, колегія суддів вважає обґрунтованими апеляційні доводи прокурора про безпідставність покликання суду першої інстанції про наявність умислу в діях ОСОБА_7 при вчиненні ним інкримінованого суспільно небезпечного діяння.

Так, суд першої інстанції в ухвалі Жовківського районного суду Львівської області від 14 грудня 2020 року про застосування до ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку зазначив, що ОСОБА_7 маючи умисел на заподіяння тілесних ушкоджень, умисно завдав ОСОБА_12 множинні удари.

Поряд із цим, згідно з ст. 19 КК України, осудність характеризує здатність особи усвідомлювати значення своїх дій (бездіяльності) і керувати ними та є ознакою злочину. Водночас, неосудна особа позбавлена такої здатності внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. Особа, яка вчинила суспільно небезпечне діяння в стані неосудності, не підлягає кримінальній відповідальності, до неї за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.

Виходячи з положень статей 23, 24 КК України, умисел є однією із форм вини, як ознаки злочину, яка включає усвідомлення особою характеру свого діяння, передбачення його наслідків та бажання (свідоме допущення) їх настання.

З системного аналізу норми вбачається, що умисел є ознакою усвідомленої вольової діяльності людини. Прояв такої ознаки є неможливим у разі порушення психічних функцій, за яких особа нездатна усвідомлювати характер і значення своїх дій та керувати ними, тобто є неосудною. Із зазначеним станом несумісні наявність у свідомості чітко сформованого умислу у розумінні ст. 24 КК України, як ознаки суб`єктивної сторони злочину.

Відповідно до дослідженого судом першої інстанції висновку судово-психіатричного експерта № 113 від 15.05.2020 року ОСОБА_7 в період інкримінованих дій страждав хронічним психічним захворюванням у виді параноїдної шизофренії, безперервний тип перебігу з помірно-вираженим дефектом особистості в емоційно-вольовій сфері, та не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. У висновку зазначено, що на даний час ОСОБА_7 також страждає хронічним психічним захворюванням у виді параноїдної шизофренії, безперервний тип перебігу з помірно-вираженим дефектом особистості в емоційно-вольовій сфері, та не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Імовірний початок даного захворювання припадає на кінець 2014 року - початок 2015 року. Струк ОСОБА_13 потребує застосування примусових заходів медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку (а.с. кримінального провадження 60-61).

З зазначеним станом, що є юридичним критерієм неосудності, несумісні наявність у свідомості чітко сформованого умислу у розумінні ст.24 КК України, а також мети і мотиву як ознак суб`єктивної сторони злочину.

Отже, висновки суду першої інстанції про таке психічне ставлення неосудної особи до вчиненого суспільно небезпечного діяння не ґрунтуються на правильному тлумаченні закону про кримінальну відповідальність, яке б відповідало його точному змісту, що беззаперечно є свідченням неправильного застосування такого закону.

Крім цього, відповідно до ст. 505 КК України, обставинами, які підлягають встановленню у такому кримінальному провадженні є: час, місце, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння; вчинення цього суспільно небезпечного діяння певною особою; наявність у особи розладу психічної діяльності в минулому, ступінь і характер розладу психічної діяльності чи психічної хвороби на час вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення чи на час досудового розслідування та інші обставини. Таким чином, предмет доказування у кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів медичного характеру має низку особливостей та не включає питання про винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, оскільки йдеться про вчинення певною особою суспільно небезпечного діяння, тоді як умисел є елементом суб`єктивної сторони саме злочину та встановлюються лише щодо осудної особи.

Згідно ч.1 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити вирок або ухвалу без змін; 2) змінити вирок або ухвалу; 3) скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок; 4) скасувати ухвалу повністю чи частково та ухвалити нову ухвалу; 5) скасувати вирок або ухвалу і закрити кримінальне провадження; 6) скасувати вирок або ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що виявлене неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме покликання в оскаржуваній ухвалі на умисел дій ОСОБА_7 , як на складові злочину, у той час коли вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного характеру, дає підстави суду апеляційної інстанції виправити допущену судом першої інстанції помилку та виключити з оскаржуваної ухвали зайві посилання.

За таких обставин, апеляційний суд визнає апеляційну скаргу прокурора обґрунтованою, а ухвалу суду першої інстанції такою, що підлягає зміні шляхом виключення посилання на умисел дій ОСОБА_7 при вчиненні суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 задоволити.

Ухвалу Жовківського районного суду Львівської області від 14 грудня 2020 року стосовно ОСОБА_7 змінити, виключивши з мотивувальної частини посилання на умисел дій ОСОБА_7 при вчиненні суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

У решті ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців.

Головуючий

Судді