У Х В А Л А
Іменем України
22 липня 2021 року
слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , розглянувши у судовому засіданні клопотання адвоката ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_5 , про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за 0002631,-
ВСТАНОВИВ:
В провадженні слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва перебуває вищевказане клопотання.

Клопотання обґрунтовано тим, що Шевченківським управлянням поліції ГУ НП у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0002631 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.

ОСОБА_5 є потерпілою в у цьому кримінальному провадженні, що підтверджується протоколом допиту потерпілого від 07 липня 2021 року та пам`яткою про процесуальні права та обов`язки потерпілого, на якому мітиться її підпис, засвідчений працівником поліції.

08 липня 2021 року ОСОБА_5 , як потерпіла в цьому кримінальному провадженні подала цивільний позов про відшкодування 426 700,00 грн. матеріальної (276 700,00 грн.) і моральної шкоди (150 000,00 грн.) до Шевченківського районного суду, який у відповідності до вимог КК України разом з додатками було направлено на адресу органу досудового слідства - Шевченківського управління поліції ГУНП у м. Києві, слідчому ОСОБА_6 .

Потерпілий вважає, що незаконними шахрайськими діями цивільних відповідачів - ОСОБА_7 та його представником ОСОБА_8 їй було спричинено матеріальну та моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню.

З огляду на заявлену суму відшкодування шкоди, завданої в результаті вчинення кримінального правопорушення, з метою забезпечення цивільного позову, потерпілий вважає за необхідне накласти арешт на майно, яке відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна належить на праві власності ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а саме: житловий будинок та земельну ділянку, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий № земельної ділянки :88:047:0011 та належить на праві власності гр. Кілінгу Нельсону Коліну Джеймсу та 1/5 частини квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 та належить на праві власності ОСОБА_8 .

Наскільки відомо потерпілому, незважаючи на те, що гр. ОСОБА_7 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та має посвідку на проживання на території України, на сьогодні він мешкає у Сполучених штатах Америки разом із своєю дружиною ОСОБА_9 і не планує повертатися до України найближчим часом, а отже відшкодування ним шкоди, завданої потерпілому в результаті вчинення ним та ОСОБА_8 кримінального порушення, передбаченого ч. 2. Ст.. 190 КК України, є практично неможливим. Крім того, будинок та земельна ділянка, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , які потерпіла мала намір придбати, продовжують перебувати на продажі, про що свідчать численні повідомлення на сайтах агент нерухомості. Таким чином, не накладення арешту на зазначене майно, фактично унеможливить отримання потерпілою відшкодування спричиненої їй матеріальної та моральної шкоди.

Враховуючи викладене з метою забезпечення цивільного позову заявник просить слідчого суддю накласти арешт на житловий будинок та земельну ділянку, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий № земельної ділянки :88:047:0011, які належить на праві власності гр. Кілінгу Нельсону Коліну Джеймсу та 1/5 частина квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 та належить на праві власності ОСОБА_8 .

Заявник просив проводити розгляд клопотання без його участі.

Прокурор в судовому засіданні проти задоволення клопотання заперечив.

Слідчий суддя вважає за можливе здійснити розгляд клопотання без участі власника майна відповідно до вимог ст. 172 КПК України.

Заслухавши пояснення прокурора, вивчивши клопотання про арешт майна та додані до нього копії матеріалів кримінального провадження, слідчий суддя приходить до висновку що клопотання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Положеннями ч. 2 ст. 170 КПК України визначено, арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 8 ст. 170 КПК вартість майна, яке належить арештувати з метою забезпечення цивільного позову або стягнення отриманої неправомірної вигоди, повинна бути співмірною розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або зазначеної у цивільному позові, розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою.

Відповідно до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

В той же час з матеріалів клопотання встановлено, що арешт вказаного в клопотанні заявника майна не є співмірним розміру можливої завданої шкоди, та є необґрунтованим, враховуючи вартість майна та розмір можливої шкоди.

Також заявником не доведено наявності ризиків, передбачених абз. 2 ч.1 ст. 170 КПК України та не обґрунтовано при цьому наявність правових підстав для такого арешту та необхідності у його накладенні, а також розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі "АГОСІ" проти Сполученого Королівства" (AGOSI v. the United Kingdom від 24 жовтня 1986 року, серія А, № 108, п. 52). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

Водночас, у п. 38 рішення по справі «Ісмайлов проти Росії» від 16.10.2008 ЄСПЛ встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи».

Аналогічна правова позиція відображена ЄСПЛ, як у справі «Бакланов проти Роси», так і в справі «Фрізен проти Росії», в яких суд зазначив що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним, тобто для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар» для особи.

Отже накладення арешту на вказане заявником майно, жодним чином не сприяє швидкому, повному та неупередженому розслідуванню у кримінальному провадженні.

Приймаючи до уваги вищевикладене та враховуючи правову кваліфікацію кримінального правопорушення, за фактом вчинення якого розслідується кримінальне провадження та в рамках якого подано дане клопотання, а також необґрунтованість і недоведеність необхідності застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження, слідчий суддя не знаходить правових підстав для задоволення вказаного клопотання.

Враховуючи викладене, керуючись вимогами ст.ст. 131, 132, 170-173, 309, 376, 395, 532 КПК України, слідчий суддя,-

УХВАЛИВ:
В задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_5 , про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за 0002631 відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з моменту її оголошення або отримання її копії.

Слідчий суддя ОСОБА_1