ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №629/4058/20 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1 ,
Провадження № 11-кп/818/2265/21
Категорія: ч.4 ст.185 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 червня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові в режимі відеоконференції судове провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 13 травня 2021 року,-

УСТАНОВИЛА:
Цією ухвалою продовжено строк тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , 1977 року народження, на 60 діб, тобто до 11 липня 2021 року.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 посилається на неповноту судового розгляду та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. Указав, що згідно клопотання прокурора від 13.05.2021 року останнім ставилось питання про застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу, а не продовження його строку дії. Наголосив, що прокурором не було доведено наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, на які є посилання у його клопотанні та не доведено обставин щодо неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу для запобігання цим ризикам. Зазначив, що під час розгляду клопотання прокурора, суд першої інстанції не взяв до уваги, що обвинувачений ОСОБА_7 має постійне місце проживання, де мешкає разом зі своєю матір`ю похилого віку, що на думку захисника, спростовує твердження прокурора в частині можливого переховування від органів досудового розслідування, незаконного впливу на потерпілих та свідків, а також вчинення іншого кримінального правопорушення. Зауважив, що потерпілі проживають у іншому районі м.Лозова та вже допитані у судовому засіданні. Вважає, що застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді домашнього арешту буде доцільним для забезпечення виконання останнім покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобіганню ризиків і співрозмірним інкримінованому правопорушенню. Просить ухвалу суду скасувати, ухвалити нову, якою застосувати до ОСОБА_7 запобіжний захід у виді домашнього арешту.

Обвинувачений та прокурор, будучи повідомленні належним чином про дату, час та місце судового засідання, заяв чи клопотань про їх особисту участь в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції не надали, а тому апеляційний розгляд проводився за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, захисника ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, за який може бути призначено покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років, на що обґрунтовано послався суд першої інстанції у своєму рішенні.

Поряд з цим, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, а саме того, що злочинні дії ОСОБА_7 були направлені на заволодіння чужим майном у великих розмірах, поєднані з проникненням у житло, вчинені повторно, на думку колегії суддів, у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілих.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Крім того, відповідно до матеріалів провадження обвинувачений ОСОБА_7 неодноразово судимий за злочини проти власності, не працює, тобто не має постійного джерела доходу, не одружений, що свідчить про відсутність міцних соціальних зав`язків та додатково підтверджує наявність ризику переховування обвинуваченого від органів досудового розслідування та суду, а також вчинення ним нового злочину.

Слід відзначити, що через недоведеність прокурором зазначеного у клопотанні ризику незаконного впливу на потерпілих та свідків, суд першої інстанції не враховував його при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу ОСОБА_7 , а тому посилання захисника в цій частині є безпідставними.

Посилання захисника на наявність у обвинуваченого ОСОБА_7 постійного місця проживання та матері похилого віку, в даному конкретному випадку недостатньо свідчить про належне виконання обвинуваченим своїх процесуальних прав та обов`язків, в разі обрання щодо нього більш м`якого запобіжного заходу.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення та дійшов обґрунтованого висновку про те, що ризики встановленні під час обрання запобіжного заходу на даний час не зменшилися та продовжують існувати.
За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_7 його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

Що стосується доводів захисника, як на підставу для скасування ухвали суду про те, що у клопотанні прокурора було зазначено «про застосування» запобіжного заходу, а не «про продовження» запобіжного заходу, який вже раніше був застосований до обвинуваченого, то вони не спростовують правильність прийнятого судом першої інстанції рішення.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 та відсутності підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Ухвалу Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 13 травня 2021 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: