Дата документу 14.06.2021 Справа № 329/908/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 329/908/20 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадж. № 11-кп/807/883/21 Доповідач в 2 інстанції ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченої ОСОБА_7 ,
захисника адвоката ОСОБА_8 ,
потерпілого ОСОБА_9

розглянула 14 червня 2021 року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційну скаргу заступника керівника Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_10 на вирок Чернігівського районного суду Запорізької області від 24 лютого 2021 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Запоріжжя, громадянки України, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ,
обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України.

Встановлені вироком суду першої інстанції обставини:

4 вересня 2020 року, приблизно о 21 годині 30 хвилин, в темну пору доби, водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем Ford Fiesta, реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснювала рух по проїзній частині автодороги Василівка - Бердянськ з боку м. Василівки в напрямку м. Бердянська Запорізької області. В якості пасажирів в салоні автомобіля, на передньому пасажирському сидінні знаходилася ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а на задньому пасажирському сидінні ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Під час руху, поблизу с. Ільїного Чернігівського району Запорізької області, водій ОСОБА_7 під час подолання закруглення проїзної частини вліво, не переконавшись, що це буде безпечним, змінила напрямок руху вправо, допустила занос керованого нею транспортного засобу та виїхала за межі проїзної частини, де відбулося перекидання автомобіля.
Своїми діями водій ОСОБА_7 порушила вимоги п. 10.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, відповідно до якого:
-п.10.1 «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху».
Порушення вимог п.10.1 Правил дорожнього руху в діях водія ОСОБА_7 знаходиться в причинному зв`язку з подією ДТП.
Внаслідок порушення вказаного пункту Правил дорожнього руху водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «Ford Fiesta», реєстраційний номер НОМЕР_1 виїхала за межі проїзної частини, де відбулося перекидання автомобіля.
В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «Ford Fiesta», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_12 загинула на місці пригоди, а пасажир вказаного автомобіля ОСОБА_11 отримала тілесні ушкодження, від яких померла в медичному закладі 21.09.2020.
Смерть ОСОБА_12 , настала від поєднаної закритої тупої травми тулуба, обличчя та кінцівок, що супроводжувалися множинними переломами ребер зліва, забоєм легенів, органів середостіння, розривом грудного відділу аорти з крововиливом у плевральні порожнини, множинними саднами та раною на кінцівках, раною, саднами та синцями на обличчі. Травма призвела до розвитку шоку, котрий у даному випадку став безпосередньою причиною смерті. Множинний характер та локалізація перелічених пошкоджень, переважна однобічна їх локалізація, ознаки струсу тіла, переважання внутрішніх пошкоджень над зовнішніми, свідчать про те, що вони утворилися в умовах дорожньо - транспортної пригоди, під час котрої ОСОБА_12 знаходилась у якості пасажира рухомого транспортного засобу під час перекидання останнього.
Смерть ОСОБА_11 настала від сполученої тупої травми голови та шиї, тулуба з численними переломами кісток скелету та пошкодженнями внутрішніх органів, що ускладнилися поліорганною недостатністю. Це підтверджується: наявністю ушкоджень з ознаками прижиттєвості, даними клінічної течії травми та додатковими лабораторними дослідженнями, крововиливом під оболонку, некрозом, розм`якшенням спинного мозку, двобічною гнійною пневмонією з мікроабсцедуванням, нерівномірним кровонаповненням судин внутрішніх органів, редукцією та делімфатизацією селезінки, змішаними згортками крові у порожнинах серця та крупних судинах. Тупа сполучена травма голови та шиї, тулуба утворилась незадовго до надходження ОСОБА_11 в стаціонар, знаходиться у прямому причинному зв`язку з настанням смерті, при житті кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження.

Вироком Чернігівського районного суду Запорізької області від 24 лютого 2021 року:
ОСОБА_7 визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України та їй призначено покарання у виді п`яти років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на один рік.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробування, встановивши іспитовий строк тривалістю три роки.

На підставі ст.76 КК України покладено на ОСОБА_7 обов`язки: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; 3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; 4) виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Доля речових доказів вирішена в порядку ст. 100 КПК України.

Вимоги і узагальненні доводи апеляційних скарг

В апеляційній скарзі заступник керівника Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_10 , не оспорюючи обставини кримінального провадження та доведеність вини обвинуваченої, вважаю, що вирок відносно неї підлягає скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, внаслідок його м`якості.

Просить вирок суду скасувати, ухвалити новий, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч. 3 ст. 286 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки та на підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування основного покарання з випробуванням на 3 роки з покладанням обов`язків, передбачених ч. 1, п. 2 ч. З ст. 76 КК України. В іншій частині вирок залишити без змін.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд в порушення вимог ст. 75 КК України незаконно звільнив ОСОБА_7 від відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Окрім цього, з огляду на обставини вчинення дорожньо-транспортного правопорушення (спричинення смерті 2 особам) вважає, що у суду були усі підстави для призначення більш тривалого строку застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, а саме застосувати максимальний строк його відбування 3 роки.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_8 та потерпілі ОСОБА_13 і ОСОБА_9 просять відхилити апеляційні вимоги прокурора, а вирок суду залишити без змін.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу, вказавши про те, що суд фактично звільнив обвинувачену від додаткового покарання.
Захисник у судовому засіданні заперечував вимогам та доводам апеляційної скарги прокурора, вказавши про застосування до ОСОБА_7 додаткового покарання, на яке положення ст. 75 КК України не розповсюджуються. Крім того вказав про визнання обвинуваченою провини, відшкодування шкоди, розкаяння.
Обвинувачена у судовому засіданні підтримала позицію захисника, зазначивши, що і так є достатньо покараною.
Потерпілий ОСОБА_9 у судовому засіданні просив вирок суду залишити без змін, оскільки претензій до обвинуваченої не має, не бажає, щоб її карали.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України та загальної засади змагальності кримінального провадження, суд апеляційної інстанції переглянув оскаржуване судове рішення в межах апеляційної скарги.

Висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 в інкримінованому кримінальному правопорушенні та кваліфікацію дій останньої України за ч.3 ст. 286 КК не оспорюються, отже, з урахуванням ч. 1 ст. 404 КПК України перевірці апеляційним судом не підлягають.

Аналізуючи доводи прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме щодо незаконного звільнення ОСОБА_7 від відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до положень ч.1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Отже, перелік покарань, від відбування яких особу може бути звільнено на підставі ст. 75 КК України, є вичерпним. Покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю у цей перелік не входить.

Згідно зі ст. 77 КК України, у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням можуть бути призначені додаткові покарання у виді штрафу, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю та позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу.

За вироком суду ОСОБА_7 за ч.3 ст.286 КК призначено основне покарання у виді позбавлення волі, а також додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Отже, враховуючи, що ч.1 ст.75 КК передбачає звільнення від відбування лише основного покарання, натомість звільнення від призначеного судом додаткового покарання за цією нормою не допускається, відсутність у резолютивній частині вироку місцевого суду вказівки про те, що на підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування лише основного покарання, в даному випадку не можна визнати неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

З урахуванням того, що суд першої інстанції у мотивувальній частині вироку навів належні мотиви щодо призначення обвинуваченій основного покарання, від відбування якого вона звільнена з випробуванням, а також необхідності призначення їй додаткового покарання, то за цих обставин, сформульоване у резолютивній частині рішення про застосування положень ст.75 КК України не є таким, що може викликати сумніви під час виконання вироку. А якщо такі питання виникнуть під час виконання вироку, то вони можуть бути вирішені судом в порядку, передбаченому статтями 537-539 КПК України.

Не зазначення у резолютивній частині вироку про звільнення обвинуваченої від основного покарання беззаперечно не свідчить про допущення судом неправильного застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеної у постановах ЄУ № 752/25404/18 (провадження № 51-713ск21) від 22.02.2020 року, ЄУ № 303/4650/17 (провадження № 51-9316км18) від 06.02.2020 року, ЄУ № 463/2772/19 (провадження № 51-4240км19) від 22.01.2020 року.

Прокурором не оспорюються застосування відносно ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України та встановлений останній строк іспитового терміну.

При вирішенні питання щодо правильності призначеного ОСОБА_7 оскаржуваним вироком додаткового покарання, судова колегія виходить з положень ст.ст. 50, 65 КК України і вважає, щопризначене обвинуваченій додаткове покарання повністю відповідає вимогам ст.ст. 65-67 КК України, воно є достатнім та необхідним для його виправлення, відповідає принципу індивідуалізації покарання.

У відповідності до п. 20 постанови ВСУ «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» № 14 від 23.12.2005 р. при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

На переконання колегії суддів, з урахуванням обставин скоєного злочину, який вчинено з необережності, даних, які характеризують особу обвинувачену, її ставлення до вчиненого, поведінки після вчинення злочину, враховуючи добровільне відшкодування обвинуваченою матеріальної шкоди, наявність кількох пом`якшуючих покарання обставин та відсутність обставин, які обтяжують покарання, враховуючи наявність виключно позитивних характеристик з місця роботи та проживання, ту обставину, що обвинувачена вперше притягується до кримінальної відповідальності, відсутність в матеріалах кримінального провадження даних про системний характер порушення обвинуваченим вимог ПДР, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про достатність призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами в мінімальній межі.

При цьому судова колегія зауважує, що за санкцією ч.3 ст. 286 КК України розмір додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами є альтернативним і його визначення відноситься до дискреційних повноважень судді, тому доводи прокурора про призначення ОСОБА_7 максимального розміру позбавлення права керувати транспортними засобами з урахуванням наявності виключно позитивних відомостей щодо особи обвинуваченої колегія суддів визнає необґрунтованими.

Отже, з урахуванням сукупності наведених вище обставин підстав для збільшення призначеного покарання ОСОБА_7 додаткового покарання, колегія суддів не вбачає, та на переконання колегії розмір додаткового покарання буде достатнім для досягнення перевиховання та виправлення обвинуваченої, і відповідно до положень ст. 50 КК України буде досягнута мета призначення покарання.

З огляду на викладене, колегія суддів, вважає необхідним апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок суду без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу заступника керівника Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Чернігівського районного суду Запорізької області від 24 лютого 2021 року відносно ОСОБА_7 за ч.3 ст. 286 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня оголошення.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4