Справа №587/1445/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/384/21 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА
Іменем України

15 квітня 2021 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 587/1445/20 за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_6 на вирок Сумського районного суду Сумської області від 29 жовтня 2020 року, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Писарівка Сумського району Сумської області, проживаючого по АДРЕСА_1 , раніше судимий

визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

установила:

У поданій апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_10 просить вирок суду скасувати у зв`язку з неправильним застосування закону України про кримінальну відповідальність та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 засудити за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді 3 років позбавлення волі, оскільки суд безпідставно прийняв рішення про звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням.

Вироком Сумського районного суду Сумської області від 29 жовтня 2020 року ОСОБА_9 визнано винним за ч. 3 ст. 185 КК і призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки. На підставі ст. 75 і 76 КК звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік та зобов`язано періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти цей орган про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації. Стягнуто в дохід держави 490,35 грн витрат, пов`язаних з проведенням судово-товарознавчої експертизи.

Відповідно вироку, 30 червня 2020 року близько 17 год ОСОБА_9 повторно проник на територію домоволодіння АДРЕСА_2 , де з приміщення літньої кухні таємно викрав належне потерпілій ОСОБА_11 майно на суму 1567,00 грн.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи прокурора ОСОБА_8 , який підтримав апеляційну скаргу прокурора, доводи обвинуваченого ОСОБА_9 про залишення судового рішення без змін, а апеляційної скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, за обставин, викладених у вироку суду першої інстанції, в апеляційній скарзі прокурора не оскаржуються (ч. 3 ст. 349 КПК).

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про необхідність призначення обвинуваченому покарання без звільнення від відбування покарання з випробуванням, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають.

Зокрема, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень (ст. 50 і 65 КК).

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються мета, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Відповідно ч. 1 ст. 75 КК, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням, а згідно ч. 3-4 цієї статті у випадках, передбачених ч. 1 цієї статті, суд ухвалює звільнити засудженого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки. Тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, визначаються судом. Іспитовий строк встановлюється судом тривалістю від одного року до трьох років.

У разі звільнення від відбування покарання з випробуванням суд покладає на засудженого такі обов`язки: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. На осіб, звільнених від відбування покарання з випробуванням, суд може додатково покласти такі обов`язки: 1) попросити публічно або в іншій формі пробачення у потерпілого; 2) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; 3) працевлаштуватися або за направленням уповноваженого органу з питань пробації звернутися до органів державної служби зайнятості для реєстрації як безробітного та працевлаштуватися, якщо йому буде запропоновано відповідну посаду (роботу); 4) виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою; 5) пройти курс лікування від розладів психіки та поведінки внаслідок вживання психоактивних речовин або захворювання, що становить небезпеку для здоров`я інших осіб; 6) дотримуватися встановлених судом вимог щодо вчинення певних дій, обмеження спілкування, пересування та проведення дозвілля.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання повинно бути домірним кримінальному правопорушенню»

Таким чином, загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою (як зазначалось вище) є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, згідно якої (як було наведено вище) якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення ст. 75 КК дозволяє дійти висновку, що питання призначення покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети кримінального покарання як такої, що включає не тільки кару, а й виправлення обвинувачених та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень. Водночас законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення обвинуваченого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, особу може звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення особи без відбування покарання, хоча при цьому має врахувати не тільки тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, але й інші обставини провадження.

Звільняючи ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, виходячи із ступеня тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, суд першої інстанції врахував також особу обвинуваченого та всі інші обставини, які впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування, зокрема те, що обвинувачений характеризується задовільно, внаслідок вчинення кримінальних правопорушень жодних шкідливих наслідків не настало, а викрадене майно одразу було повернуто потерпілій, яка претензій до обвинуваченого не має, свою вину визнав в повному обсязі і щиро розкаявся у скоєному, сприяв розкриттю злочину і встановленню істини у справі, відсутні обтяжуючі відповідальність обставин, що у своїй сукупності давало достатні підстави про можливість виправлення ОСОБА_9 без реального відбування покарання у виді позбавлення волі, але в умовах здійснення контролю державним органом за його поведінкою протягом визначеного іспитового строку.

Колегія суддів ураховує також і непослідовну правову позицію сторони обвинувачення прокурора ОСОБА_12 в суді першої інстанції, яка 29 жовтня 2020 року в судових дебатах просила призначити обвинуваченому ОСОБА_9 покарання із застосуванням положень ст. 75, 76 КК, а в подальшому вже змінила свою позицію на протилежну і в апеляційній скарзі просить скасувати вирок суду в частині звільнення обвинуваченого від покарання з випробуванням.

Відповідно п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а згідно ст. 413 цього Кодексу неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: 1) незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; 2) застосування закону, який не підлягає застосуванню; 3) неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; 4) призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Доводи апеляційної скарги про те, що обвинувачений раніше судимий, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки цей факт не може об`єктивно свідчити про те, що реальна форма відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки буде справедливою, а захід примусу виваженим, у той час як досягти головної мети кримінального покарання (виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень) можливо шляхом застосування ст. 75, 76 КК.

На підставі викладеного, колегія суддів, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги (ст. 404 КПК), не вбачає будь-яких законних підстав для скасування вироку та ухвалення нового вироку, тому оскаржене судове рішення є належним чином обґрунтованим і вмотивованим, внаслідок чого воно підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга прокурора без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 420 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

Вирок Сумського районного суду Сумської області від 29 жовтня 2020 року відносно ОСОБА_13 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_6 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4