ВИЩИЙ АНТИКОРУПЦІЙНИЙ СУД
Справа № 991/4192/21
Провадження № 1-кс/991/4254/21
У Х В А Л А

30 червня 2021 рокумісто Київ

Слідчий суддя Вищого антикорупційного суду ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , заявниці ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність уповноваженої особи Національного антикорупційного бюро України, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань,

в с т а н о в и в :

18.06.2021 до Вищого антикорупційного суду надійшла скарга ОСОБА_3 на бездіяльність уповноваженої особи Національного антикорупційного бюро України (далі НАБУ), яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі ЄРДР).
Зі змісту скарги вбачається, що 05.06.2021 ОСОБА_3 засобами поштового зв`язку направила до НАБУ заяву про вчинення суддею Жовтневого районного суду м. Дніпро та службовими особами АТ КБ «Приватбанк» кримінальних правопорушень, передбачених ст. 190, ст. 364, ст. 375 КК України, яка надійшла до адресата 07.06.2021. Заявниця стверджує, що на момент подання вказаної скарги не отримала будь - якої відповіді про прийняття рішення уповноваженими особами НАБУ, що свідчить про те, що минув час, протягом якого НАБУ зобов`язане було внести відомості до ЄРДР про кримінальне правопорушення за її заявою.
У зв`язку з цим, у визначені ч. 1 ст. 304 КПК України строки, ОСОБА_3 звернулася до Вищого антикорупційного суду зі скаргою на бездіяльність уповноважених осіб НАБУ та просить слідчого суддю зобов`язати останніх внести відповідні відомості до ЄРДР за її заявою.
В судовому засіданні заявниця ОСОБА_3 підтримала подану скаргу та просила її задовольнити. Крім того, зауважила, що рішення судді Жовтневого районного суду м. Дніпро вона оскаржила в апеляційному та касаційному порядку, втім зазначені судові рішення залишено без змін.
Представник НАБУ, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду скарги, у судове засідання не з`явився, проте 23.06.2021 направив письмові пояснення, в яких прохав у задоволенні скарги відмовити та провести судовий розгляд у відсутність представника НАБУ (а.с. 34).
Відповідно до ч. 3 ст. 306 КПК України, неприбуття в судове засідання слідчого або прокурора не є перешкодою для розгляду скарги.

Заслухавши пояснення заявниці, дослідивши матеріали справи, вважаю, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Так, ч. 1 ст. 303 КПК України передбачена можливість оскарження бездіяльності слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Так, у відповідності до ч. 1 ст. 214 КПК України, слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення зобов`язаний внести відповідні відомості до ЄРДР, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з ЄРДР.
Крім цього, відповідно до п. п. 4, 5 ч. 5 ст. 214 КПК України до ЄРДР, серед іншого, вносяться відомості про: короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела; попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.
Суспільна небезпечність є основним елементом об`єктивної сторони будь?якого злочину. Злочин серед інших правопорушень характеризується найвищим ступенем суспільної небезпечності і саме це дозволяє відмежовувати його від близьких за об`єктивними і суб`єктивними ознаками інших правопорушень або діянь, які не містять будь-якої суспільної небезпечності.
Із зазначеного вище слідує, що реєстрації в Єдиному реєстрі досудових розслідувань підлягають не будь - які заяви чи повідомлення, а лише ті з них, які містять відомості про вчинення кримінального правопорушення.
Підставами вважати заяву чи повідомлення саме про злочин є існування об`єктивних даних, які дійсно свідчать про наявність ознак відповідного злочину. Якщо таких даних немає, то відповідні відомості не можуть вважатися такими, що мають бути обов`язково внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
З аналізу вищенаведених положень кримінального процесуального законодавства вбачається, що у разі не наведення заявником у заяві чи повідомленні про вчинення злочину об`єктивних обставин, які можуть свідчити про вчинення злочину, тобто - суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого КК України, таке повідомлення не може бути зареєстроване у Єдиному реєстрі досудових розслідувань.
Норми чинного процесуального законодавства закріплюють обов`язок здійснити фіксацію наданих особою відомостей про кримінальне правопорушення, достатніх для реалізації завдань кримінального провадження, а не будь - якої інформації, направленої особою як заяви про вчинення злочину.
Основним критерієм, що дає змогу вважати заяву про злочин такою, що підлягає внесенню до ЄРДР, є наявність в ній об`єктивних даних, які дійсно свідчать про вчинення кримінального правопорушення. Такими даними є фактичне існування доказів, що підтверджують реальність конкретної події злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину). Якщо у заявах чи повідомленнях таких даних немає, то вони не можуть вважатися такими, які мають бути обов`язково внесені до ЄРДР.
Зі змісту заяви про вчинення кримінального правопорушення та доданих заявником документів вбачається, що ОСОБА_4 отримала із-за кордону спадщину більше мільйона доларів США і в 2010 році поклала ці кошти на депозитні вклади в АТ КБ «Приватбанк», після чого отримала три пластикові ощадні картки. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. Адвокат ОСОБА_5 , яка знала про наявність у померлої ОСОБА_4 спадщини, здійснила протиправні дії, а саме - допомогла ОСОБА_6 домогтися в суді факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з померлим на той час сином ОСОБА_4 ОСОБА_7 . Після чого зазначений адвокат допомогла доньці ОСОБА_6 ОСОБА_8 в судовому порядку визнати померлого ОСОБА_7 батьком останньої. В подальшому на правах представника адвокат ОСОБА_5 активно зайнялася заволодінням спадщиною ОСОБА_4 та взяла від ОСОБА_8 довіреність на свого чоловіка ОСОБА_9 з правом підписання документів та отримання коштів у всіх банках України.
За твердженням заявниці, адвокат ОСОБА_5 разом зі своїм чоловіком ОСОБА_10 та у змові з окремими працівниками АТ КБ «Приватбанк» здійснили злочинні дії та незаконно зняли більше мільйона доларів США із депозитних рахунків ОСОБА_11 , після чого відразу оформили в АТ КБ «Приватбанк» нові вклади з новими номерами вкладів на маленьку суми коштів, які в подальшому зняла незаконна онука ОСОБА_8 .
У вказаній заяві ОСОБА_3 зазначає, що в 2012 році законний спадкоємець майна та вкладів у банках померлої ОСОБА_4 ОСОБА_12 , який 30 років прожив у цивільному шлюбі з ОСОБА_4 , був визнаний заочним рішенням суду від 18.09.2012 спадкоємцем за законом права власності на спадщину ОСОБА_4 . Оскільки АТ КБ «Приватбанк» не повернув ОСОБА_12 кошти та не надав інформацію про рух та наявність цих коштів, ОСОБА_3 законний спадкоємець ОСОБА_12 07.09.2014 звернулася з позовною заявою до Жовтневого районного суду міста Дніпра з проханням стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на її користь суму грошових коштів у розмірі банківських вкладів. Втім, суддя Жовтневого районного суду міста Дніпра 31.03.20216 незаконно відмовив у задоволенні позовних вимог, чим постановив завідомо неправосудне рішення.
Таким чином, в діях окремих працівників АТ КБ «Приватбанк» та судді Жовтневого районного суду міста Дніпра заявниця вбачає ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ст. 190, ст. 364, ст. 375 КК України.
Не здійснюючи детального аналізу обставинам, що зазначені у заяві про вчинення кримінального правопорушення, вважаю, що у ній не наведено конкретних, відомих заявнику відомостей, що можуть свідчити про вчинення окремими працівниками АТ КБ «Приватбанк» кримінального правопорушення, передбаченого ст. 364 КК України (зловживання владою або службовим становищем).
Виходячи з положень ст. 364 КК України, дана стаття передбачає відповідальність саме за зловживання владою або службовим становищем, тобто умисне, з метою одержання будь якої неправомірної вигоди для самої себе чи іншої фізичної або юридичної особи використання службовою особою влади чи службового становища всупереч інтересам служби, якщо воно завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян або державним чи громадським інтересам, або інтересам юридичних осіб.
Як вбачається з заяви ОСОБА_3 про злочин від 05.06.2021, в ній йде мова про кримінальне правопорушення, передбачене ст. 364 КК України. Однак, у вказаному повідомленні відсутні будь які конкретні фактичні дані про використання влади чи службового становища всупереч інтересам окремими працівниками АТ КБ «Приватбанк», з метою одержання будь якої неправомірної вигоди для самого себе чи іншої фізичної або юридичної особи, що спричинило істотну шкоду чи тяжкі наслідки.
Відповідно до змісту вказаної заяви, в ній зазначені загальні (абстрактні) твердження, а не конкретні фактичні дані, які б свідчили про зловживання службовою особою владою або службовим становищем.
Більше того, у заяві ОСОБА_3 про злочин містяться лише твердження заявниці, які вона не підкріплює жодними фактичними обставинами, що надавали б підстави для кваліфікації відомостей, викладених в заяві про злочин за ст. 364 КК України, та внесення коротких відомостей про них до ЄРДР, щоб в подальшому проводити їх досудове розслідування.
Крім того, відповідно до змісту заяви про злочин, ОСОБА_3 вбачає в діях судді Жовтневого районного суду м. Дніпра ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 375 КК України. Втім, вважаю, що доводи заявниці про вчинення суддею Жовтневого районного суду міста Дніпра кримінальних правопорушень, ґрунтуються виключно на її незадоволенні судовим рішенням прийнятим згаданим суддею під час розгляду цивільної справи № 201/12146/14-ц. Разом з тим, вважаю, що факт незгоди із судовим рішенням не свідчить про його неправосудність та вчинення суддею кримінальних злочинів.
У справі за конституційним поданням Верховного Суду України про офіційне тлумачення положень ч. ч. 1, 2 ст. 126 Конституції України та ч. 2 ст. 13 Закону України «Про статус суддів» (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу) від 01.12.2004 № 19 рп/2004 Конституційний Суд України визначив, що недоторканність суддів - один із елементів їхнього статусу. Вона не є особистим привілеєм, а має публічно-правове призначення - забезпечити здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.
Незалежність і недоторканність суддів є невід`ємною ознакою правової держави та однією з фундаментальних засад демократичного суспільства. Як наголошується в Рекомендації № R (94) 12 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам щодо незалежності, ефективності та ролі суддів, незалежність судів є передумовою верховенства права та основоположною гарантією справедливого суду.
Крім цього, згідно з п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 13.06.2007 «Про незалежність судової влади» судові рішення вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом. Процесуальні дії судді, законність і обґрунтованість рішень суду можуть бути предметом розгляду лише в апеляційному та касаційному порядку, визначеному процесуальним законом.
Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним порядком у справі не допускається і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.
Аналогічної позиції дотримується і Консультативна ради європейських суддів, яка в п. 57 Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.
Верховний Суд України в постанові від 15.04.2008 у справі № 21-319во07 зазначив: «Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суду, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися, за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти суду чи судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя і посяганням на процесуальну незалежність суду».
З наведених вище правових норм можна зробити висновок, що висловлення незгоди із прийнятим суддею процесуальним рішенням в конкретній справі шляхом подання заяви про кримінальне правопорушення може вказувати на наявність ознак протиправного втручання у здійснення правосуддя й посягання на процесуальну незалежність суддів, визначених статтями 126 та 129 Конституції України.
При розгляді питання, що стосується невнесення відомостей в ЄРДР, яке стосується судді, необхідно також враховувати Висновок Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України щодо питання про початок кримінального провадження стосовно суддів, яке пов`язане зі здійсненням ними судочинства від 01.07.2013.
Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що для забезпечення незалежності суддів, при отриманні заяви про вчинений суддею злочин, яке пов`язане зі здійсненням ним судочинства, уповноважений орган повинен внести до ЄРДР та розпочати розслідування тільки таку заяву або повідомлення, які мають ознаки кримінального правопорушення, а не будь-які інші. Такий обов`язок слідчого і прокурора визначено ч. 1 ст. 2 КК України, оскільки підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.
Згідно з ч. ч. 1, 6 ст. 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи, а також фізичні і юридичні особи та їх об`єднання зобов`язані поважати незалежність судді і не посягати на неї.
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у своїй постанові від 16 травня 2019 року (справа № 761/20985/18, провадження № 51-8007км18) наголосив: «...якщо не було події кримінального правопорушення або в діях особи немає складу кримінального правопорушення, то за таких обставин кримінальне провадження не може бути розпочато. А якщо через помилку чи з інших причин таке провадження було розпочато, то воно негайно має бути припинено і з позиції вимог правопорядку, і з огляду дотримання інтересів всіх учасників правовідносин».
Разом із цим, необхідно звернути увагу, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК України).
В наведеній вище заяві не зазначені обставини, які б могли свідчити про вчинення суддею Жовтневого районного суду міста Дніпра кримінальних правопорушень. Твердження заявниці фактично зводяться до незгоди із прийнятим суддею процесуальним рішенням, що є підставою для оскарження судового рішення та притягнення судді до дисциплінарної, а не кримінальної відповідальності.
Відповідно до наданих ОСОБА_3 пояснень в судовому засіданні, вона реалізувала своє право на оскарження рішення Жовтневого районного суду міста Дніпра, втім як суд апеляційної інстанції, так й касаційний суд залишили зазначене рішення суду першої інстанції без змін.
Оскільки зміст ч. 1 ст. 214 КПК України не передбачає обов`язку слідчого чи прокурора вносити до ЄРДР всі прийняті та зареєстровані ними заяви, зокрема ті, що не містять у собі відомостей, які б могли свідчити про наявність складу кримінального правопорушення, передбаченого чинним КК України, вважаю, що підстав для задоволення скарги відсутні.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 307 КПК України, слідчий суддя,

п о с т а н о в и в :

У задоволенні скарги ОСОБА_3 на бездіяльність уповноваженої особи Національного антикорупційного бюро України, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, - відмовити.
Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1