УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2019 року слідчий суддя Шевченківського районного суду міста Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю слідчого ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання старшого слідчого СВ Шевченківського управління поліції ГУНП в м. Києві ОСОБА_3 за погодженням із прокурором Київської місцевої прокуратури №10 ОСОБА_4 , про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні, яке внесено до ЄРДР за №420 191 9 від 17.09.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, -

В С Т А Н О В И В :

До Шевченківського районного суду м. Києва надійшло клопотання старшого слідчого СВ Шевченківського управління поліції ГУНП в м. Києві ОСОБА_3 за погодженням із прокурором Київської місцевої прокуратури №10 ОСОБА_4 , у кримінальному провадженні, яке внесено до ЄРДР за №420 191 9 від 17.09.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, про арешт майна, а саме: приміщення АДРЕСА_1 , з позбавленням права на відчуження, розпорядження та користування вищевказаним майном.

Клопотання мотивоване тим, що СВ Шевченківського УП ГУНП у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до ЄРДР за №420 191 9 від 17.09.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що невідомі особи шляхом обману та використання підроблених документів заволоділи нежитловим приміщенням загальною площею 48,8 кв.м. на АДРЕСА_2 , яке на праві комунальної власності належить територіальній громаді м. Києва та перебуває на балансі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва», чим завдали збитки в особливо великих розмірах.

Далі, згідно клопотання ОСОБА_5 , надавши державному реєстратору Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо», завідомо підробленідокументи на зазначенеприміщення, зареєстрував його за собою на праві приватної власності.

При цьому, підставою для реєстрації права приватної власності за ОСОБА_5 реєстратором зазначено наступні документи ордер, серія та номер: НОМЕР_1 , виданий 22.05.1979, видавник: міське житлове управління виконавчого комітету Київської міської Ради; договір про оренду нежитлових приміщень, серія та номер: 1793/2, виданий 10.06.1994, видавник: Київська спілка художників, ОСОБА_5 ; висновок про вартість об`єкта оцінки, серія та номер б/н, виданий 30.07.2004, видавник: суб`єкт оціночної діяльності ОСОБА_6 , технічний паспорт, серія та номер: б/н, виданий 20.08.2014, видавник: Київське міське БТІ.

Відповідно до ст. 27 ЗУ «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: 1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; 2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів; 5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; 6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката; 7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; 8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; 9) рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно; 12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації; 13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Відповідно, законом визначено виключний перелік документів, на підставі яких може бути проведено реєстрацію права власності на нерухоме майно та внесення відповідного запису про право приватної власності до державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. При цьому серед даного переліку відсутній такий документ, як договір оренди.

У зв`язку з цим, слідство вважає, що невстановлені особи, зокрема, ОСОБА_5 , використовуючи підроблені документи, заволоділи приміщенням АДРЕСА_3 , завдавши державі збитку в особливо великих розмірах, оскільки зазначене приміщення належить до комунальної власності житлового АДРЕСА_4 .

При цьому, державним реєстратором, всупереч вимогам чинного законодавства України, було зареєстровано право власності на зазначений об`єкт нерухомості без відповідних на те законних підстав.

У зв`язку з цим, є підстави вважати, що ОСОБА_5 , спільно із невстановленими особами, використовуючи завідомо підроблені документи, що підтверджували би право власності на нерухоме майно, шахрайським шляхом заволоділи зазначеним вище об`єктом нерухомості.

З метою легалізації викраденого майна та створення ознак «добросовісного набувача», вищевказані особи ймовірно планують укласти наступний правочин щодо передачі зазначеного об`єкту нерухомості від одного власника до іншого.

На даний час, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно власником приміщення АДРЕСА_3 , реєстраційний номер 000 є ОСОБА_5 .

У зв`язку з чим слідчий просить накласти арешт на зазначене майно.

В судовому у засіданні слідчий клопотання підтримав та просив його задовольнити.

Особа-володілець майна про розгляд клопотання не повідомлялась, оскільки майно тимчасово не вилучалось, а тому суд вважає за можливе, у відповідності до ч.2 ст.172 КПК України, провести розгляд клопотання у її відсутність.

Слідчий суддя, вислухавши доводи слідчого, дослідивши матеріали клопотання, дійшла висновку про таке.

Слідчий звернувся до слідчого судді з клопотанням про арешт майна в рамках кримінального провадження, яке внесене до ЄРДР за №420 191 9 від 17.09.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України,.

Статтею 131 КПК України арешт майна віднесений до заходів забезпечення кримінального провадження, які у силу ч. 3 ст. 132 КПК України застосовуються у разі доведення стороною обвинувачення трьох складових - обґрунтованої підозри вчинення кримінального правопорушення певного ступеню тяжкості; підтвердження того, що потреби досудового розслідування виправдовують саме такий ступінь втручання у права та свободи особи; існування даних, що застосування ініційованого заходу забезпечить виконання поставленого завдання.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно із ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Статтею 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України, та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, слідчий судя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

З огляду на положення ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу повинно вилучатися та арештовуватися незалежновід того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чиналежить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

При цьому, клопотання не містить належного обґрунтування підстави та мети ініційованого заходу забезпечення та слідчий не скористався наданою йому можливістю обґрунтувати клопотання про арешт майна в судовому засіданні.

В даному клопотанні та в матеріалах, долучених до нього доводи щодо причетності зазначеного приміщення до кримінального правопорушення відсутні, а також відсутня постанова слідчого про визнання майна речовими доказами, не надана йому оцінка в розумінні статті 94 КПК України, відповідно до якої слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Крім того, з даним клопотання звернувся слідчий, в той час, коли відповідно до положення частини 2 статті 64-2 КПК України, зі змісту якої слідує, що із клопотанням про арешт майна третьої особи має звертатися прокурор, чим порушено порядок звернення з таким клопотанням.

Відповідно ч. 1 ст. 173 КПК України, суд відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої 170 КПК України оскільки, згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Враховуючи наведене, слідчий суддя не вбачає законних підстав для задоволення клопотання слідчого про арешт майна.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 98, 170,171, 172, 309, 395 КПК України, слідчий суддя, -

У Х В А Л И В:
Клопотання старшого слідчого СВ Шевченківського управління поліції ГУНП в м. Києві ОСОБА_3 за погодженням із прокурором Київської місцевої прокуратури №10 ОСОБА_4 , про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні, яке внесено до ЄРДР за №420 191 9 від 17.09.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги протягом п`яти днів з дня її оголошення до Київського апеляційного суду.

Слідчий суддя: ОСОБА_1