н/п 1-кс/953/4618/21
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"19" травня 2021 р. Київський районний суд м. Харкова у складі:
слідчого судді - ОСОБА_1 ,
за участю секретаря - ОСОБА_2 ,
На обґрунтування скарги скаржник зазначає, що постанова є незаконною та такою, що порушує право потерпілих, постанова є недостатньо мотивованою для закриття кримінального провадження за епізодом відносно ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , вона не містить достатніх мотивів її прийняття, обґрунтування обставин, на які вказувала потерпіла сторона в ході досудового розслідування. А дії ОСОБА_7 та ОСОБА_8 були направлені на умисне протиправне заподіяння смерті не лише потерпілій ОСОБА_9 , але і іншим особам, які знаходились у цьому автомобілі, а саме ОСОБА_4 та його сину - ОСОБА_6 а тому в діях в діях ОСОБА_7 та ОСОБА_8 наявні ознаки складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України, а саме закінчений замах на умисне вбивство більше двох осіб.
В судове засідання скаржник адвокат ОСОБА_3 не з`явився. Суду надана заява з проханням розгляду скарги без участі скаржника, просить скаргу задовольнити.
Старший слідчий СУ ГУНП в Харківській області ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився.
Слідчий суддя, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, приходить до наступного.
З наданих даних слідчим суддею достовірно встановлено, що 08.11.2020 до чергової частини Куп`янського ВІІ ГУНП в Харківській області надійшло повідомлення зі служби «102» про те, що 08.11.2020 о 04:19 до приймального відділення Куп`янської ЦРЛ звернулася ОСОБА_9 , якій був встановлений діагноз: відкритий перелом обох кісток правої гомілки з наявністю стороннього тіла, вогнепальне поранення верхньої треті правої гомілки, як пояснила остання дані тілесні ушкодження вона отримала 07.11.2020 біля 23:00 в с. Ковалівка, Куп`янського району. Харківської області в результаті випадкового пострілу мисливської рушниці.
11.11.2020р. ОСОБА_7 повідомлено про підозру та 12.11.2020 у відношенні нього обрано міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
В подальшому досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_7 вчинив злочин, передбачений ч. 1 ст. 121 КК України, у зв`язку з чим 05.05.2021 постановою прокурора ОСОБА_10 змінено склад злочину, вчиненого ОСОБА_7 з ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 121 КК України.
Слідчий суддя, перевіривши надані матеріали, вважає зазначені постанови слідчого та постанови прокурора законними з огляду на наступне.
Обґрунтовуючи Постанову, слідчий посилався на те, що після завершення своїх дій ОСОБА_7 мав реальну можливість довести свій злочинний умисел спрямований на вбивство ОСОБА_4 та ОСОБА_6 до кінця, але припинив свої дії, тому відповідальність повинна наставати, виходячи з того, які наслідки фактично настали. Беручи до уваги те, що в ході досудового розслідування фактичних доказів та об`єктивних даних щодо наявності наслідків щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , а також відсутність у ОСОБА_7 умислу на вбивство, орган досудового розслідування прийшов до висновку, про встановлення під час досудового розслідування відсутності складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України.
З такими висновками слідчого погоджується і слідчий суддя.
Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно до вимог ч.5 ст. 40 КПК України, слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові особи, інші фізичні особи зобов`язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення слідчого.
Постанова слідчого від 05.05.2021 р. відповідає вимогам ч. 5 ст. 110 КК України, оскільки мотивувальна частина постанови містить обґрунтування відсутності складу злочину передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України.

Так, відповідно до п. 1 та п. 2 ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

При цьому, згідно з ч. 1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Так, відповідно до п. 22 Постанови Пленуму «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» від 07.02.2003 N2, для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК), суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КК умисним вбивством є умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. Умисне вбивство слід відрізняти від умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого. Визначальним при цьому є спрямованість умислу винного, його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до таких наслідків характеризується необережністю. Питання про умисел вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Умисне тяжке тілесне ушкодження (стаття 121 КК) є злочином із матеріальним складом і змішаною формою вини.

Так, визначальним для відмежування замаху на умисне вбивство від умисного завдання тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження умислом винного охоплюється лише заподіяння таких ушкоджень за відсутності прямого наміру на вбивство. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони передбачалися ціллю його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж винний діяв з непрямим умислом, він не може нести відповідальність за замах на вбивство. У випадку, коли особа, завдаючи іншій особі тілесні ушкодження, свідомо припускає настання будь-яких наслідків, у тому числі смерті, вона також не може бути притягнута до кримінальної відповідальності за замах на вбивство. Крім того, злочин не може бути кваліфікований як замах на вбивство і у випадках, коли винний діє з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті. Відповідальність у цих випадках настає лише за наслідки, які фактично настали.

Заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому характеризується у цьому випадку не лише непрямим, а ще й неконкретизованим (невизначеним) умислом. За неконкретизованого умислу винний, вчиняючи злочин, хоча і передбачає можливість настання різних шкідливих наслідків, але до кінця не усвідомлює їх характеру і тяжкості. А оскільки особа невизначеного умислу одночасно передбачає різні за характером і тяжкістю наслідки, але фактично реалізується лише один з них, кримінальна відповідальність настає за наслідки, що настали.

Згідно з ч. 1 ст. 15 КК замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.

Замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі в тому разі, якщо вони були включені в ціль її діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, вона не могла й вчиняти замаху на їх досягнення.

Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_7 не мав прямий умисел на умисне вбивство як потерпілої ОСОБА_9 , так і ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , і після завершення своїх дій ОСОБА_7 мав реальну можливість довести до кінця свій злочинний умисел спрямований на вбивство ОСОБА_9 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , але припинив свої дії, і подальшими своїми діями намагався лише допомогти потерпілій. З встановлених органом досудового розслідування обставин вбачається, що ОСОБА_7 діяв з непрямим та неконкретизованим (невизначеним) умислом, тому він має відповідати лише за наслідки, які фактично настали, тобто за спричинення лише потерпілій ОСОБА_9 умисних тяжких тілесних ушкоджень, натомість досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 не було спричинено тілесних ушкоджень внаслідок дій ОСОБА_7 , тому в діях ОСОБА_7 відсутній склад злочину, передбачений ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України.

За таких обставин, слідчим суддею не встановлено незаконності Постанови слідчого від 05.05.2021 р., а тому вказана постанова скасуванню не підлягає.

Керуючись ст. ст.303-307, 309, 372 КПК України, слідчий суддя, -

ухвалив:

Відмовити в задоволенні скарги адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах потерпілого ОСОБА_4 на постанову слідчого у кримінальному провадженні № 0001551 від 08.11.2020.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку з подачею апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з моменту проголошення ухвали, а особами, відсутніми під час оголошення ухвали, - протягом п`яти днів з моменту отримання її копії.

Слідчий суддя ОСОБА_1