В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2021 року

Рівненський міський суд Рівненської області в особі судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду обвинувальний акт по кримінальному провадженні № 0002739 від 09.05.2019 відносно:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та мешканки АДРЕСА_1 , із середньою освітою, незаміжньої, непрацюючої, останній раз судимої Рівненським районним судом 09.12.2019 за ч. 2 ст. 185 КК України до двох років позбавлення волі,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченої ОСОБА_3 ,-

ВСТАНОВИВ :

07.05.2019. біля 09 год 30 хв, ОСОБА_3 , перебуваючи на законих підставах із дозволу власниці потерпілої ОСОБА_5 у будинку АДРЕСА_2 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, який у неї виник під час перебування у даному будинку, діючи повторно, з корисливих мотивів, з метою власного матеріального збагачення, скориставшись відсутністю за нею спостереження, шляхом вільного доступу, таємно викрала належний останній мобільний телефон марки "IPhone 6" моделі "Space Grey" вартістю 2690 грн 63 коп, яким того ж дня розпорядилась, заклавши його до ломбардного відділення ПТ "Ломбард Заставно-Кредитний Дім", що по вул. Соборна, 63 у м. Рівне, чим завдала ОСОБА_5 майнової шкоди у вказаному розмірі. Таким чином, ОСОБА_3 вчинила кримінальне правопорушення, яке передбачене ч. 2 ст. 185 КК України, як своїми умисними діями, які виразились у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчинена повторно.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд за клопотанням учасників судового розгляду, визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченої та дослідженням характеризуючих даних на неї.

Судом з`ясовано, що обвинувачена та інші учасники судового розгляду правильно розуміють зміст цих обставин та наслідки їх не оспорювання. Сумнівів у добровільності та істинності їх позиції у суду немає. Крім того суд роз`яснив, що учасники судового розгляду будуть позбавлені права оспорювати у апеляційному порядку ті фактичні обставини справи, які в судовому засіданні не досліджувались, і які ніким не оспорюються.

Так, допитана ОСОБА_3 у судовому засіданні свою вину у вчиненні інкримінованого правопорушення визнала повністю, щиро покаялась, кваліфікацію правопорушення не оспорювала та підтвердила факт, що дійсно 07.05.2019. біля 09 год 30 хв, вона перебуваючи на законих підставах із дозволу власниці потерпілої ОСОБА_5 у будинку АДРЕСА_2 , з метою власного матеріального збагачення, скориставшись відсутністю за нею спостереження, шляхом вільного доступу, викрала належний останній мобільний телефон марки "IPhone 6", якого того ж дня заклала до ломбардного відділення ПТ "Ломбард Заставно-Кредитний Дім", що по вул. Соборна, 63 у м. Рівне. Отримані кошти витратила на власні потреби . Просить суд суворо її не карати.

Потерпіла ОСОБА_5 в судове засідання не з"явилась, однак подала заяву, в якій просить розглянути кримінальне провадження без її участі, задовольнити цивільний позов а міру покарання призначити судом на власний розсуд.

Потерпілою ОСОБА_5 заявлено цивільний позов до обвинуваченої ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди у сумі 2690 грн 63 коп. Оскільки вина обвинуваченої підтверджена належними иа допустими доказами, то цивільний позов підлягає до задоволенню.

Витрати на залучення експертів становлять 314 грн 02 коп за проведення судової товарознавчої експертизи, які підлягають стягнення з обвинуваченої на користь держави.

Речових доказів по справі немає.

Міра запобіжного заходу відносно обвинуваченої не обиралась.

При призначенні покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який згідно ст. 12 КК України відноситься до нетяжких злочинів, а також особу винної.

Пом`якшуючими обставинам суд визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю правопорушення.

Обтяжуючих обставин судом не встановлено.

Щодо особи обвинуваченої то суд приймає до уваги, що вона немає постійного місця проживання, офіційно не працевлаштована, раніше неодноразово судима за вчинення корисливих правопорушень, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, має на утриманні малолітню дитину.

09.12.2019 вироком Рівненського районного суду ОСОБА_3 була засуджена за ч. 2 ст. 185 КК України до двох років позбавлення волі.

Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2013 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. У кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Як слідує з п. 3 даної Постанови, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину його обставини його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчиненого групою осіб і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Статтею 17 Закону України від 23.02.2016 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справи суди застосовують Конвенцію та практику суду, як джерело права.

У справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005, так і в справі «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005, Європейський суд з прав людини зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» п. 38 рішення від 16.10.2008 ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалось пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий тягар для особи».

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно зі статтями 50,65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступені тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування того чи іншого покарання.

Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ст. 17 ч. 1 КПК України полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.

Виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Таким чином, дослідивши в судовому засіданні докази, з точки зору належності, допустимості, та взаємозв`язку поза всяким розумним сумнівом, суд прийшов до переконання, що діяння у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_3 мало місце, воно містить склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, та винуватість якої підтверджено належними та допустимими доказами.

Крім того, характеризуючи особу обвинуваченої, суд приходить до переконання, про її схильність до вчинення злочинів проти власності, а визнання винуватості і щире каяття є лише способом уникнення від кримінальної відповідальності.

Враховуючи попередні судимості, міри покарання, які обирав суд для обвинуваченої, в тому числі звільняв від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, однак це не призвело до позитивних змін в її особистості і не створило у неї готовності до самокерованої право слухняної поведінки у суспільстві, оскільки вона знову вчинила злочин проти власності.

Враховуючи характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого правопорушення, обставини вчинення правопорушення, особи винної та обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого, пом"якшуючі обставини, а обтяжуючих обставин суд не встановив, то суд прийшов до переконання, що обвинуваченій має бути призначене покарання з ізоляцією від суспільства в межах санкції інкримінуємої статті Кримінального Кодексу України у виді позбавлення волі, оскільки саме такий вид покарання є адекватний характеру вчинення обвинуваченою кримінально-караних дій, і буде необхідний й достатній для її виправлення та попередження нових правопорушень.

За таких підстав, суд приходить до переконання, що таке покарання відповідатиме тяжкості правопорушення, та не буде становити «особистий надмірний тягар для обвинуваченої та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства вимогам захисту основоположних прав особи". За цих же обставин, суд не вбачає підстав для призначення обвинуваченій покарання більш м`якого, ніж передбачено законом. Крім того, призначене покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченої, і воно випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположених свобод» 1950 року.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368,371,373,374 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на один рік.

У відповідності до ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_3 остаточне покарання з врахуваням вироку Рівненського районного суду від 09.12.2019 у виді позбавлення волі строком на два роки .

Строк відбуття покарання ОСОБА_3 рахувати з 31.07.2019.

Зарахувати ОСОБА_3 у строк покарання частково відбуте покарання у виді позбавлення волі за вироком Рівненського районного суду від 09.12.2019.

До набрання вироком законної сили обрати ОСОБА_3 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 30 днів до 29.07.2021.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави витрати на залучення експерта у сумі 314 грн 02 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь потерпілої ОСОБА_5 2690 грн 63 коп в рахунок відшкодування матеріальної шкоди.

Вирок може бути оскаржений обвинуваченою, потерпілою, прокурором шляхом подачі апеляційної скарги до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили, якщо інше не передбачене цим Кодексом після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок, який набрав законної сили, обов`язковий для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для всіх фізичних чи юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягає виконанню на всій території України.

Копія вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченій та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя Рівненського міського суду ОСОБА_1