Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

11 березня 2021 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача: ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Млинівського районного суду Рівненської області від 16 червня 2020 року у кримінальному провадженні №0000173 (за внесеними відомостями до ЄРДР від 15 квітня 2018 року) за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Новоселівка Млинівського району Рівненської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючий в АДРЕСА_2 , з базовою загальною середньою освітою, не працюючого, не депутата, судимого вироком Демидівського районного суду Рівненської області від 04 квітня 2019 року за ч.1 ст.185 КК України у виді штрафу в розмірі 850 гривень, штраф в сумі 850 гривень несплачений,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України

за участі:

секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_8 ,

ВСТАНОВИЛА:

В поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого просить оскаржуваний вирок змінити в частині призначеного покарання та призначити ОСОБА_4 покарання, із врахуванням ст.69 КК України, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Особливій частині КК України.

Згідно оскаржуваного вироку, ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком 9 (дев`ять) років з відбуттям міри покарання в кримінально виконавчій установі. На підставі ч. 4 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, призначено ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 9 (дев`ять) років та у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень, призначеного вироком Демидівського районного суду Рівненської області від 04 квітня 2019 року. На підставі ч.3 ст. 72 КК України, покарання, призначене вироком Демидівського районного суду Рівненської області від 04 квітня 2019 року у виді штрафу у розмірі 850 грн. визначено виконувати самостійно. Цивільний позов ОСОБА_9 до Антикала ОСОБА_10 стягнення шкоди, заподіяної злочином задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_9 завдану майнову шкоду в сумі 5500 грн. 00 коп. (п`ять тисяч п`ятсот) гривень 00 копійок та моральну шкоду в сумі 60 000 (шістдесят тисяч) гривень. Також вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

В поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого, не оспорюючи висновків суду першої інстанції щодо встановлених фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, вважає, що обвинуваченому призначено покарання, що невідповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості. Вказує, що суд неналежним чином врахував тяжкість вчиненого злочину, а також ті обставини, що пом`якшують покарання, а саме, щире каяття, повідомлення про злочин та активне сприяння розкриттю злочину, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Також не враховано молодий вік обвинуваченого.

Як встановив суд, 8 квітня 2018 року, приблизно о 20 годині, по місцю свого проживання, на подвір`ї в господарстві, що розташоване в АДРЕСА_1 , між ОСОБА_4 та ОСОБА_11 , на ґрунті особистих неприязних стосунків, стався словесний конфлікт, в ході якого у ОСОБА_4 виник умисел на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_11 . Реалізуючи свій протиправний намір, ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільну небезпечність своїх злочинних дій, спрямованих на умисне заподіяння тілесних ушкоджень іншій особі, кулаком правої руки наніс один удар в лоб та один удар в обличчя потерпілому, внаслідок чого потерпілий впав на землю. Після того, як ОСОБА_11 піднявся, то ОСОБА_4 , продовжуючи свої злочинні дії, об`єднані єдиним умислом та спрямовані на заподіяння тілесних ушкоджень, взяв металевого совка, який знаходився на порозі біля вхідних дверей в будинок, та наніс потерпілому робочою частиною вказаного совка один удар в область носа, чим спричинив потерпілому ОСОБА_11 тяжкі тілесні ушкодження, які згідно висновку експерта перебувають у прямому причинному зв`язку із настанням смерті ОСОБА_11 .
Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень потерпілий ОСОБА_11 помер на місці події, після чого ОСОБА_4 , з метою приховання злочину, труп потерпілого кинув у річку Стир, що протікає поблизу його господарства.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника, які повністю підтримали подану апеляційну скаргу, пояснення прокурора та представника потерпілого, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, виходячи з таких підстав.

Згідно ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України, ухваленим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України та таким, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На думку колегії суддів суду апеляційної інстанції, у ході ухвалення оскаржуваного вироку місцевий суд зазначених вимог кримінального процесуального закону, що встановлюють вимоги до судового рішення, не дотримався у повному обсязі.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_4 у вчиненні, за вказаних у вироку обставин, кримінального правопорушення, підтверджується сукупністю зібраних доказів, які належним чином досліджені судом першої інстанції.

Кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_4 за ч.2 ст.121 КК України є вірною та в поданій апеляційній скарзі не оспорюється.

Беручи до уваги, що в апеляційній скарзі порушується питання про зміну вироку внаслідок невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, колегія суддів керуючись ст.404 КПК України не наводить доводи на підтвердження вини ОСОБА_4 у вчиненні поставленого йому у вину злочину та його кваліфікації.

У відповідності до вимог ч.1 ст.408 КПК України, суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі: 1) пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого; 2) зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення і застосування статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність про менш тяжке кримінальне правопорушення; 3) зменшення сум, які підлягають стягненню, або збільшення цих сум, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення; 4) в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.

За вимогами ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визначаються також Європейським судом з прав людини який у своїх рішеннях (зокрема у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду.

При цьому, за змістом ст.69 КК України призначення основного покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (частини статті) Особливої частини цього Кодексу, може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину з урахуванням особи винного.

У кожному випадку застосування ст.69 КК України суд зобов`язаний у своєму рішенні зазначити, які саме обставини справи або дані про особу винного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, при цьому зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що можуть бути враховані як такі, що пом`якшують покарання, а й обгрунтувати, виходячи із загальних засад призначення покарання, яким чином сукупність таких обставин істотно знизила тяжкість вчиненого злочину.

Як вбачається із оскаржуваного вироку суду, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до тяжких злочинів, підвищену суспільну небезпеку даного кримінального правопорушення, обставини вчинення кримінального правопорушення, наслідки від вчиненого злочину, відношення обвинуваченого до вчиненого, наявність пом`якшуючих та відсутність обтяжуючих покарання обвинуваченого обставин та характеризуючі дані про особу обвинуваченого.

Суд першої інстанції, на підставі цих відомостей, прийшов до висновку, що обвинуваченому ОСОБА_4 слід призначити покарання у межах санкції ч.2 ст.121 КК України у виді позбавлення волі.

Вирішуючи питання щодо розміру призначеного покарання у виді позбавлення волі у межах санкції цієї частини статті закону України про кримінальну відповідальність, яка встановлює межі строку такого покарання від 7 (семи) до 10 (десяти) років, суд першої інстанції визначив обвинуваченому наближену до максимальної міру покарання - строком на 9 (дев`ять) років, не обґрунтувавши необхідність призначення саме такої міри покарання..

Разом з тим, сторона захисту, в поданій апеляційній скарзі, вважає таке покарання занадто суворим, оскільки судом першої інстанції, на його думку, не враховано обставини, що пом`якшують покарання, а саме, щире каяття, повідомлення про злочин та активне сприяння розкриттю злочину, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а також не враховано молодий вік обвинуваченого.

Однак, колегія суддів апеляційного суду не вбачає зі змісту апеляційної скарги переконливих доводів, які б ствердили про можливість застосування до нього положень ст.69 КК України.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_4 покарання за ч.2 ст.121 КК України у виді позбавлення волі на строк 9 (дев`ять) років, не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості.

В даному випадку, за відсутності обтяжуючих обставин, колегія суддів вважає, що обвинуваченому слід пом`якшити покарання не змінюючи його виду, яке буде справедливим і відповідатиме цілям та загальним засадам призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості, співмірності та індивідуалізації покарання, а тому приходить до висновку за можливе призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років.

Таке покарання колегія суддів апеляційного суду вважає необхідним і достатнім для виправлення та попередження вчинення обвинуваченим нових злочинів, і воно узгоджується з роз`ясненнями п.2, 23, 25 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року (зі змінами та доповненнями).

За таких, встановлених у судовому засіданні апеляційного суду обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 підлягає до задоволення частково, а оскаржуваний вирок зміні.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 409, 414, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 задовольнити частково.

Вирок Млинівського районного суду Рівненської області від 16 червня 2020 року у кримінальному провадженні №0000173 (за внесеними відомостями до ЄРДР від 15 квітня 2018 року) за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України змінити.

Вважати ОСОБА_4 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України та призначити покарання у виді 7 (сім) років позбавлення волі.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення цим судом та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою з моменту отримання копії даного рішення.

Суддя-доповідач ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3