Справа № 524/8430/19
Провадження №1-кс/524/547/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19.02.2021 року, суддя Автозаводського районного суду м. Кременчука ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , заявника адвоката ОСОБА_4 , адвоката ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м Кременчуці заяву захисника ОСОБА_4 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 про відвід суду в порядку ст.. 80 КПК України, -
В С Т А Н О В И В:
17 лютого 2021 року до Автозаводського районного суду м. Кременчука надійшла заява захисника ОСОБА_4 про відвід головуючому судді ОСОБА_7 у кримінальному провадженні № 524/8430/19 відносно ОСОБА_6 , ОСОБА_8 за ч.3 ст. 15 ч.3 ст. 185 КК України.
Заява вмотивована тим, що під час підготовчого судового засідання по кримінальному провадженню № 524/8430/19 17 листопада 2020 року захисником ОСОБА_4 подано клопотання про закриття кримінального провадження в порядку п. 10 ч.1 ст. 284 КПК України. При цьому головуючий суддя не видалявся до наданої кімнати, а надав час прокурору для надання заперечення щодо клопотання, чим порушив загальні засади кримінального провадження, визначені ст.. 7 КПК України. Також, під час продовження підготовчого судового засідання 28.12.2020 року, після оголошення прокурором заперечення, судом було винесено ухвалу, якою в задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження на підставі п.10 ч.1 ст. 284 КПК України було відмовлено та вказаною ухвалою призначено судовий розгляд по кримінальному провадженню, при цьому вказав, що стороною захисту не надано беззаперечних доказів закінчення строку досудового розслідування. Крім того, в судовому засіданні 22 січня 2021 року захисником було заявлено клопотання про виконання ухвали Автозаводського районного суду м.Кременчука від 30.07.2020 року про повернення обвинувального акту, проте вказане клопотання було також відхилено, при цьому головуючим суддею ОСОБА_7 , на думку захисника ОСОБА_4 , не вірно трактоване його клопотання, що не передбачало вимоги щодо повернення обвинувального акту. В зв`язку з чим, адвокат ОСОБА_4 вважає, що існують законні підстави для побоювання щодо відсутності безсторонності у судді ОСОБА_7 при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_8 за ч.3 ст. 15 ч.3 ст. 185 КК України. Вважає, що вказані обставини також викликають об`єктивний сумнів, так як систематичні відмови у задоволенні клопотань головуючим суддею, не дають змоги стороні захисту повно, і всебічно бути учасником кримінального провадження. У зв`язку з зазначеним, вважає, що вказане може призвести до порушення принципу змагальності, передбаченого ст. 22 КПК України та може свідчити про «упереджене ставлення» головуючого судді до сторони захисту в кримінальному провадженні. Прохав відвести головуючого суддю ОСОБА_7 у розгляді кримінального провадження № 524/8430/19 відносно ОСОБА_6 , ОСОБА_8 за ч.3 ст. 15 ч.3 ст. 185 КК України, та матеріали вказаного кримінального провадження передати в порядку ст.. 35 КПК України до канцелярії Автозаводського районного суду м.Кременчука для визначення головуючого судді.
В судовому засіданні прокурор у кримінальному провадженні № 524/8430/19 відносно ОСОБА_6 , ОСОБА_8 за ч.3 ст. 15 ч.3 ст. 185 КК України, ОСОБА_3 при вирішенні вказаного клопотання покладався на розсуд суду.
Захисник ОСОБА_5 підтримав клопотання адвоката ОСОБА_4 та вказав, що дійсно під час розгляду кримінального провадження № 524/8430/19 відносно ОСОБА_6 , ОСОБА_8 за ч.3 ст. 15 ч.3 ст. 185 КК України вбачають сумніви у безсторонності головуючого.
Захисник ОСОБА_4 підтримав своє клопотання та просив задовольнити в повному обсязі.
Вирішуючи питання, які порушені в заяві про відвід суддя виходить з такого.
Правове регулювання відводу судді визначається статтями 75, 76 КПК України, в яких наведено вичерпний перелік підстав, за наявності яких суддя безумовно підлягає відводу.
Частини 1, 2 статті 80 КПК України передбачають, що за наявності підстав, передбачених статтями 75-79 цього Кодексу, слідчий суддя, суддя, присяжний, прокурор, слідчий, захисник, представник, експерт, представник персоналу органу пробації, спеціаліст, перекладач, секретар судового засідання зобов`язані заявити самовідвід. За цими ж підставами їм може бути заявлено відвід особами, які беруть участь у кримінальному провадженні.
Відповідно до частини першої статті 21 КПК України кожному гарантується право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону.
Обставинами, на які посилається захисник у своїй заяві про відвід головуючого судді, є передбачені у п. 4 ч. 1 ст. 75 КПК України інші обставини, які викликають сумнів у його неупередженості.
У Бангалорських принципах поведінки суддів від 19 травня 2006 року, схвалених Резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН від 27 липня 2006 року № 2006/23, зазначено, що об`єктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у змісті винесеного рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його прийняття.
Європейською Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод (ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 р.; (далі - Конвенція) передбачено, що кожна людина має право на справедливий і відкритий розгляд справи незалежним і безстороннім судом упродовж розумного строку, встановленого законом (п. 1 ст. 6).
У справі «Сен-Марі проти Франції» двоє з трьох членів суду раніше приймали рішення про відмову у звільненні заявника з-під варти, що не було визнано порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції, оскільки попереднє рішення обмежувалося лише короткою оцінкою представлених фактів з метою встановити, чи є обґрунтованими підозри поліції та чи дають вони підстави побоюватися, що обвинувачений втече з-під варти.
На питання неупередженості суду звертає увагу Європейський суд з прав людини і у рішенні Суду від 10 грудня 2009 р. в справі «Мироненко і Мартенко проти України» було констатовано порушення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод. Цим рішенням Європейським судом визнано порушення принципу безсторонності суду. Так, у п. 66, 69 і 70 цього рішення вказано, що згідно з усталеною практикою Суду наявність безсторонності має визначатися для цілей п. 1 ст. 6 Конвенції за допомогою суб`єктивного та об`єктивного критеріїв. За суб`єктивним критерієм оцінюється особисте переконання та поведінка конкретного судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. У кожній окремій справі слід визначити, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчать про те, що суд не є безстороннім.
Наведе свідчить про те, що підстави для відводу судді можуть бути оціночною категорією, що з одного боку дає змогу реалізувати конституційну засаду незалежного розгляду справи суддею, а з іншого боку, є площиною для зловживань з боку недобросовісних учасників.
Таким чином, ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово вказував на існування двох елементів безсторонності суду: суб`єктивної, яка полягає у тому, щоб жоден із його членів відкрито не проявляв упередженість та особисту зацікавленість, а також об`єктивної, що передбачає існування достатніх гарантій, щоб виключити будь-які сумніви щодо цього.
Зі змісту ст. 6 Конвенції неупередженості суду вбачається, що правосуддя має не тільки здійснюватися, а повинно також демонструватись. Під сумнівом - довіра до суду, яку суд має вселяти громадянам у демократичному суспільстві. Як правило, неупередженість означає відсутність упереджень або упередженості, при цьому її наявність або відсутність можуть бути перевірені різними способами (справа «Кіпріану проти Кіпру», п. 118; справа «Мікаллеф проти Мальти», п. 93). Європейський Суд з прав людини у своїй практиці проводить відмінність між суб`єктивним підходом, тобто прагненням переконатися в суб`єктивному обвинуваченні або інтересі певного судді у конкретній справі та об`єктивним підходом, тобто визначенням, чи були судді надані достатні гарантії, щоб виключити будь-які обґрунтовані сумніви в цьому відношенні (справа «Кіпріану проти Кіпру», п. 118; справа «П`єрсак проти Бельгії», п. 30; справа «Грівз проти Сполученого Королівства», п. 69).
Частина 1 ст. 6 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» визначає, що здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 48 даного Закону встановлено, що суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання у діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і має наслідком відповідальність, установлену законом.
Згідно пунктів 1,2 ч. 7 ст. 56 зазначеного Закону суддя зобов`язаний справедливо, безсторонньо та своєчасно розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства; дотримуватися правил суддівської етики, у тому числі виявляти та підтримувати високі стандарти поведінки у будь-якій діяльності з метою укріплення суспільної довіри до суду, забезпечення впевненості суспільства в чесності та непідкупності суддів.
Відповідно до ст. 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.
Ратифікувавши зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.
У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» ЄСПЛ зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади.
У справі «Преда і Дардарі проти Італії» Суд вказав, що метою норми ст. 17 Конвенції є запобігання використанню принципів, на яких ґрунтується Конвенція. У разі ж незгоди з винесеним по справі рішенням чи ухвалою, сторона по справі не позбавлена можливості оскаржити постановлене по справі рішення чи ухвалу у порядку і строки, визначені чинним процесуальним законом.
Відповідно до Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантується Конституцією і законами України, а суддя при здійсненні правосуддя незалежний і підпорядковується лише закону.
Таким чином, в руслі суб`єктивної складової поняття безсторонності ЄСПЛ притримується позиції, що не потрібні докази фактичної наявності упередженості судді для відсторонення його від справи. Суддя вважається безстороннім, якщо тільки не з`являються докази протилежного. Така позиція викладена у рішеннях Суду по справам «Хаушильд проти Данії» та «Ветштайн проти Швеції».
Неупередженість є ключовою характеристикою судді, головною ознакою судової влади та основою судового процесу і вважається очевидним фактом. Презумпція неупередженості має значну вагу. Особа, яка заявляє про упередженість, повинна бути здатна довести реальну або очевидну відсутність неупередженості у судді. Але простої заяви недостатньо, необхідно навести достовірні докази. Особиста думка або незгода з рішеннями судді не є доказом упередженості. У будь-якому випадку, припущення щодо упередженості є правовим питанням, яке має бути винесеним на розгляд суду. За виключенням надзвичайних обставин, заява про справжню або можливу упередженість не є питанням поведінки судді.
Отже, існує презумпція неупередженості судді, а протилежне необхідно доводити належними та допустимими доказами.
Таким чином, визначаючись щодо наявності підстав для відводу головуючого судді за даним кримінальним провадженням, суддя враховує, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини наявність безсторонності має визначатись, для цілей п. 1 ст. 6 Конвенції, за допомогою суб`єктивного та об`єктивного критеріїв.
З огляду на зазначене вище, ЄСПЛ у своїй практиці виділяє наступні критерії оцінки неупередженості: 1) суб`єктивний - беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі; 2) об`єктивний - визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності.
Не дивлячись на те, що безсторонність зазвичай означає відсутність упередження чи схильності, її відсутність чи, навпаки, наявність може бути перевірена різними способами відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції. У даному контексті можна провести розмежування між суб`єктивним підходом, що відображає особисті переконання конкретного судді з конкретної справи, і об`єктивним підходом, який визначає, чи були достатні гарантії, щоб виключити будь-який сумнів з цього приводу.
Як було встановлено у судовому засідання, справа № 524/8430/19 перебуває у провадженні судді Автозаводського районного суду м.Кременчука ОСОБА_7 .. Неодноразово призначалася до розгляду, але судові засідання були відкладені через ряд об`єктивних причин. Тому, розгляд справи по суті не розпочався і будь-яких рішень у конкретній справі прийнято ще не було. Поведінка судді при розгляді цієї справи також не може бути предметом дослідження, оскільки фактично такого розгляду не відбувалося. З огляду на зазначене, робити висновки щодо упередженого ставлення до сторони захисту у конкретно визначеній справі, саме через призму суб`єктивного критерію безсторонності, не виявляється за можливе.
Суб`єктивний критерій полягає у з`ясуванні особистих переконань конкретного судді у певній справі. Оскільки доказів протилежного не надано, то по суб`єктивному критерію особиста безсторонність судді презюмується.
Щодо об`єктивного критерію оцінки неупередженості, то необхідно визначити, поза межами особистої поведінки судді, чи немає підтверджених фактів, які могли б спричинити сумніви щодо неупередженості судді. При вирішенні питання про те, чи існують обґрунтовані причини вважати, що цих вимог не було дотримано, точка зору сторони є важливою, але не є вирішальною. Вирішальним є те, чи таке побоювання може бути об`єктивно виправданим (рішення Європейського суду з прав людини у справі Клейн та інші проти Нідерландів).
Так, з пояснень адвоката ОСОБА_4 у судовому засіданні з`ясовано, що у сторони захисту є ґрунтовні припущення чекати знову від судді відмови у задоволенні їхніх клопотань, приймаючи до уваги наявність схожих рішень по попереднім судовими засіданнями.
Таким чином, на думку суду, не може бути підставою для відводу судді заява, яка містить лише припущення про існування обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді, не підтверджених жодними належними і допустимими доказами.
Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, в ухвалах від 10 травня 2018 року (справа № 800/592/17) та від 1 жовтня 2018 року (справа № 9901/673/18).
Також, Верховний Суд вважає відвід завідомо безпідставним, якщо у заяві про відвід відсутні будь-які докази, які свідчили б про необ`єктивність чи упередженість судді щодо заявника, тобто підстави для відводу ґрунтуються на власних припущеннях заявника, або якщо підставою для відводу є непогодження сторони з процесуальними рішеннями судді.
Наприклад, в ухвалі від 18 грудня 2018 року у справі №910/2968/18 Верховний Суд визнав відвід завідомо безпідставним, а його заявлення - зловживанням процесуальними правами, оскільки вказаний відвід по суті «є висловленням незгоди з процесуальним рішенням Верховного Суду після того, як суд мотивував таке рішення».
Крім цього, згідно з роз`ясненнями, які містяться в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 «Про незалежність судової влади» від 13 червня 2007 року, процесуальні дії судді, законність і обґрунтованість рішень суду можуть бути предметом розгляду лише в апеляційному та касаційному порядку, визначеному процесуальним законом, відповідно, незгода сторони з винесеним суддею судовим рішенням, а так само прийняття суддею процесуальних рішень, не може бути підставою для відводу судді, а має наслідком право сторони на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення.
Також, на думку суду, відсутність у КПК України норм, які б передбачали можливість оскарження ухвали судді за результатами розгляду підготовчого судового засідання та клопотань, що заявлені під час судового розгляду, не може бути підставою для відводу такого судді, оскільки від нього таке право не залежить.
Таким чином, за окремою підставою відводу визначеною саме як наявність «інших обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді», особа яка подала заяву про відвід судді, повинна довести на підставі доказів факт упередженості судді у розгляді справи.
Водночас відвід повинен бути вмотивований, з наведенням відповідних аргументів, доказів, які підтверджують наявність підстав для відводу.
Cумнів у безсторонності судді повинен бути розумним, інакше будь-який судовий процес можна було б перетворити у безкінечну недовіру до суду та відповідно змін його складу.
Здобути будь-які докази упередженості судді у розгляді справи під час судового засідання не виявилося за можливим. Як в самому клопотанні, так і у виступі адвокат посилався як на підставу відводу - наявність раніше винесених рішень судді по вказаному провадженню, з якими сторона захисту не погоджується. До самої заяви про відвід будь-яких документів на підтвердження, викладених в ній обставин, окрім самого процесуального рішення з яким сторона захисту не згодна, додано не було.
Натомість, відповідно до вимог чинного КПК України, ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене в ст.. 392 КПК України.
Вказане кримінальне провадження не розглянуто, а тому сторона захисту тільки може припускати, що результат по справі буде не такий, який би їх задовольнив, при цьому припущення не можуть бути підставами для відводу.
Підсумовуючи, суд наголошує на важливості інституту відводу судді для забезпечення безстороннього розгляду справи. Але вмотивованість заяви про відвід судді є процесуальним обов`язком учасника, який повинен добросовісно реалізовувати надане йому право.
Згідно ст. 81 КПК України у разі заявлення відводу слідчому судді або судді, який здійснює судове провадження одноособово, його розглядає інший суддя цього ж суду, визначений у порядку, встановленому частиною третьою статті 35 цього Кодексу. При розгляді відводу має бути вислухана особа, якій заявлено відвід, якщо вона бажає дати пояснення, а також думка осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні. Питання про відвід вирішується в нарадчій кімнаті вмотивованою ухвалою слідчого судді, судді (суду).
Отже, приймаючи до уваги вищевикладене, вважаю, що заява про відвід не підлягає задоволенню.
Керуючись ст. ст. 75, 80, 81, 309, 369-372, 376 КПК України,
ПОСТАНОВИВ:
Заяву адвоката ОСОБА_4 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 про відвід головуючому судді ОСОБА_7 під час розгляду кримінального провадження № 524/8430/19 відносно ОСОБА_6 , ОСОБА_8 за ч.3 ст. 15 ч.3 ст. 185 КК України - залишити без задоволення.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1