Номер провадження: 11-кп/813/515/21
Номер справи місцевого суду: 521/65/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.04.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Одеського апеляційного суду апеляційні скарги прокурора Одеської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на вирок Малиновського районного суду міста Одеси від 06.07.2020 року в кримінальному провадженні №0003197 від 15.10.2019 року, -

встановив:

оскаржуваним вироком суду першої інстанції:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Агджабеді Азербайджан, громадянин Азербайджана, маючий посвідку на постійне проживання в Україні, маючий середню освіту, працюючий ТОВ КФ «Домініон» (м. Одеса), одружений, маючий на утриманні трьох малолітніх дітей, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий, -

визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі, строком на 3 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, з іспитовим строком на 2 (два) роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України.
Запобіжний захід щодо ОСОБА_8 не обирався.
Вироком суду цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 до обвинуваченого ОСОБА_8 залишено без розгляду, вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
08.07.2020 року ухвалою Малиновського районним судом м. Одеси виправлено описки у вироку Малиновського районного суду м. Одеси від 06.07.2020 року, а саме визначено зазначити у вироку суду:
1) У Мотивувальній частині вироку, п. 4.5. викласти у наступній редакції: «Неуважність та недбалість на думку суду привели обвинуваченого до скоєння необережного злочину невеликої тяжкості»;
2) У Мотивувальній частині вироку, п. 4.8. викласти у наступній редакції: «Враховуючи викладені факти, а також наявні обставини які пом`якшують покарання та наявність обставини, яка обтяжує покарання, суд вважає, що необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження нових злочинів, повинно бути призначено покарання у межах, встановлених у санкції статі, зв`язане з обмеженням волі. Разом з тим, відповідно до ст. 75 КК, суд приймає рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, оскільки вважає, що його виправлення можливо без відбуття покарання у вигляді обмеження волі»;
3) У Резолютивній частині вироку, п. 1.1. викласти у наступній редакції: «Визнати ОСОБА_8 , винним у скоєні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК та призначити йому покарання у вигляді обмеження волі строком на 3 (три) роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.
1.2.Відповідно до ст. 75 КК, звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання у вигляді обмеження волі з випробуванням строком на 2 (два) роки, поклавши на ОСОБА_8 обов`язки, передбачені п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК: - періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; - повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи».
1.3.Інший зміст вироку суду залишити без змін».
Згідно з оскаржуваним вироком ОСОБА_8 визнаний винним за те, що, він, 14.10.2019 року, приблизно о 13 год. 28 хв., керуючи технічно справним автомобілем марки «Toyota Camry», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснюючи рух по дорожньому покриттю проїжджої частини вул. Академіка Філатова в м. Одесі, під`їжджаючи до регульованого перехрестя з вулицею Івана та Юрія Лип, на зелений сигнал світлофора свого напрямку розпочав поворот на право на вулицю Івана та Юрія Лип, в порушення вимог п. п. 2.3 «б», 16.2, 18.2 «Правил дорожнього руху», затверджених Постановою КМУ від 10.10.2001 року № 1306, за кермом транспортного засобу уважним не був, діючи необережно, проявивши злочинну недбалість, в ході здійснення руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, не надавши дорогу пішоходу продовжив рух, в результаті чого на регульованому пішохідному переході, який знаходиться по вул. Івана та Юрія Лип, здійснив наїзд передньою частиною автомобіля на пішохода ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_10 заподіяні тілесні ушкодження у вигляді: закрита травма грудної клітини, перелом грудини в середній третині, перелом 3-6-го лівих ребер, забій легенів, перелом лівої малогомілкової кістки в верхній третині, забійно рвана рана в ділянці лівого колінного суглоба, синці та садна голови, верхніх та нижніх кінцівок, синці грудної клітини. Вказані тілесні ушкодження складають єдиний морфологічний комплекс ушкоджень і оцінюються разом, спричиняють тривалий розлад здоров`я строком понад 21 день і за цим критерієм згідно з п. п. 2.2.2. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» від 17.01.1995 року відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.
Вказаними злочинними діями ОСОБА_8 порушив п. п. 2.3 «б», 16.2, 18.2 «Правил дорожнього руху», затверджених Постановою КМУ від 10.10.2001 року № 1306, якими встановлено:
- п. 2.3 «б» «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;
- п.16.2 «На регульованих і нерегульованих перехрестях водій, повертаючи праворуч або ліворуч, повинен дати дорогу пішоходам, які переходять проїзну частину, на яку він повертає, а також велосипедистам, які рухаються в попутному напрямку».
- п. 18.2 «На регульованих пішохідних переходах і перехрестях при сигналі світлофора чи регулювальника, що дозволяє рух транспортним засобам, водій повинен дати дорогу пішоходам, які закінчують перехід проїзної частини відповідного напрямку руху і для яких може бути створена перешкода чи небезпека».
Не погоджуючись з вироком суду захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , а також прокурор Одеської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_9 та подали апеляційні скарги, в яких:

- захисник, не оспорюючи доведеності вини обвинуваченого, правильності кваліфікації його дій, просить вирок районного суду змінити, шляхом призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у виді штрафу, без позбавлення права керування транспортними засобами. Захисник вказує, що судом першої інстанції при ухваленні вироку призначено покарання у виді позбавлення волі, яке не передбачено санкцією ч.1 ст.286 КК України. Крім того, захисник посилається на те, що суд не врахував ступень тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують покарання. Зокрема, за твердженням захисника, суд безпідставно не відніс до пом`якшувальних обставин надання допомоги потерпілій, одразу після скоєння правопорушення. Захисник посилається на можливість виправлення обвинуваченого без призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, та зазначає, що робота обвинуваченого пов`язана з керуванням транспортним засобом, а тому позбавлення його права керування транспортними засобами фактично позбавить можливості заробляти на життя;

- прокурор, не оспорюючи доведеності вини обвинуваченого, правильності кваліфікації його дій, вказує, що вирок ухвалений з неправильним застосування закону України про кримінальну відповідальність. Прокурор зазначає, що суд призначив обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, яке не передбачено санкцією ч.1 ст.286 КК України. Прокурор просить змінити вирок та призначити обвинуваченому покарання у виді обмеження волі строком на 3 (три) роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки. Відповідно до ст.75 КК України, звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання у виді обмеження волі з випробуванням, строком на 2 (два) роки, поклавши обов`язки, передбачені п.п. 1, 2 ч.1 ст.76 КК України: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

Крім того, не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції від 08.07.2020 року про виправлення описок у вироку захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та прокурор Одеської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_11 та подали апеляційні скарги, рішення за якими прийняте Одеським апеляційним судом окремою ухвалою від 21.04.2021 року.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 21.04.2021 року апеляційні скарги прокурора Одеської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_11 та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Малиновського районного суду міста Одеси від 08.07.2020 року (справа №521/65/20, провадження №11-кп/813/503/21) об`єднано в одне провадження з апеляційними скаргами у цьому ж кримінальному провадженні прокурора Одеської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Малиновського районного суду міста Одеси від 06.07.2020 року (справа №521/65/20, провадження №11-кп/813/515/21). Об`єднаному провадженню присвоєно порядковий номер справа №521/65/20, провадження №11-кп/813/503/21.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

Судовий розгляд в суді апеляційної інстанції, у відповідності до положень ч.4 ст.405 КПК України, проведено за відсутності потерпілої ОСОБА_10 , яка будучи повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання апеляційного суду не з`явилась, та подала заяву про розгляд кримінального провадження за її відсутності.

За таких обставин, апеляційної суд вважає, що на стадії апеляційного перегляду оскаржуваного рішення, судом були створені всі умови для реалізації права потерпілої на доступ до правосуддя.
Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.
В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Заслухавши суддю-доповідача; захисника та обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу захисника та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора; прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу на вирок районного суду та частково підтримав апеляційну скаргу сторони захисту; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України (далі КПК), вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги, але положеннями ч.2 цієї ж статті передбачено, що суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, за обставин викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються наявними в ній доказами, які судом досліджувались в обсязі, визначеному в порядку ч.3 ст.349 КПК. Ці обставини,прокурором та захисником не оспорюються, а тому вони не є предметом апеляційного розгляду, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК, переглядає вирок суду лише в межах апеляційних скарг.

Згідно з положеннями ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно вимог ст.370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Що стосується доводів апеляційних скарг прокурора та захисника щодо існування підстав для зміни вироку в зв`язку з неправильним застосуванням кримінального закону через призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі,що не передбачено санкцією ч.1 ст.286 КК України, то апеляційний суд приходить до таких висновків.
Санкцією ч. 1 ст. 286 КК України (чинної до 01.07.2020 року), передбачено покарання у виді штрафу від двохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Однак Законом України №2617-VIII від 22.11.2018 року внесені зміни, якими покарання за вказаною нормою кримінального закону посилене, що у відповідності до вимог ч.2 ст.5 КК України свідчить про необхідність застосування положень кримінального закону в даному кримінальному провадженні чинними до 01.07.2020 року.

Разом з тим, як вбачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції визнав ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та призначив йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, з іспитовим строком на 2 (два) роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України

Тобто, слід констатувати, що суд першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 основного покарання припустився помилки та призначив покарання у виді позбавлення волі, яке на день винесення вироку не було передбачено санкцією ч.1 ст.286 КК України, що є неприпустимим.

Наведені обставини свідчать про слушність доводів прокурора та захисника про невірне застосування судом кримінального закону в частині призначеного покарання, що є підставою для зміни оскаржуваного вироку в цій частині.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 про невірне застосування судом вимог кримінального закону при призначені покарання обвинуваченому та апеляційної вимоги про зміну вироку в частині призначеного покарання шляхом призначення покарання у виді штрафу без позбавлення права керування транспортними засобами, апеляційний суд приходить до висновку про таке.
Відповідно до ст.ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Вирішуючи питання про те, яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому ОСОБА_8 і чи повинен він його відбувати, суд першої інстанції встановив, що обставинами, які у відповідності до ст. 66 КК України, пом`якшують покарання обвинуваченого є щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, часткове добровільне відшкодування завданої шкоди. Обставиною, що у відповідності до ст. 67 КК України, обтяжує покарання обвинуваченого, районним судом визнано вчинення злочину щодо особи похилого віку.

Крім того, суд першої інстанції, даючи оцінку особистості обвинуваченого врахував, що ОСОБА_8 раніше не судимий, відомостей про притягнення його до адміністративної відповідальності на час судового розгляду прокурором не надано, він одружений та має на утриманні трьох малолітніх дітей, має середню освіту, не офіційно працює водієм у таксі та вантажником на ринку «7-км», має водійський стаж більше 1,5 роки.
Також, при призначенні обвинуваченому покарання судом першої інстанції прийнято до уваги, відсутність примирення з потерпілою, яка є особою похилого віку та завдяки дорожньо-транспортної пригоди перестала самостійно рухатись, потребує в теперішній час сторонньої допомоги та взагалі змінила повністю свій уклад життя.
З врахуванням сукупності встановлених під час судового розгляду обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку, що ОСОБА_8 не є суспільно небезпечною особою, та прийняв рішення про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з іспитовим строком на підставі ст.75 КК України.

Доводи захисника щодо неврахуванням районним судом допомоги потерпілій після скоєння кримінального правопорушення, апеляційний суд визнає неспроможними.

Так, зі змісту оскаржуваного вироку вбачається, що при призначені покарання, судом першої інстанції враховано, що одразу після дорожньо-транспортної пригоди викликав швидку медичну допомогу та поліцію, та в подальшому відшкодував матеріальну шкоду потерпілій частково у сумі приблизно 70000 гривень.
Доводи захисника щодо визнання районним судом як обставин, які обтяжують покарання за ст. 67 КК України, морально-етичних стосунків між обвинуваченим та потерпілою, а також наявність тілесних ушкоджень, в результаті яких потерпіла перестала самостійно рухатись та потребує сторонньої допомоги, апеляційний визнає безпідставними, оскільки суд у вироку, як на обтяжуючу обставину послався лише на вчинення злочину щодо особи похилого віку. При цьому, іншими обставинами, на які посилається захисник в апеляційній скарзі, суд мотивував вид та міру призначеного покарання.
Одночасно, апеляційний суд визнає необґрунтованими вимоги скарги захисника щодо можливості призначення обвинуваченому покарання у виді штрафу, оскільки покарання у виді штрафу хоч і вважається більш м`яким, однак таке покарання підлягає реальному виконанню, тоді як за оскаржуваним вироком суду обвинуваченого було звільнено від відбування призначеного покарання на підставі статті 75 КК України. Відповідно до усталеної судової практики заміна покарання, до якого застосована стаття 75 КК України, покаранням, яке належить відбувати реально, становить погіршення становища засудженого.
Крім того, у відповідності до положень ч.1 ст.420 КПК обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, збільшити суми, які підлягають стягненню, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.
У даному кримінальному провадженні про погіршення становища обвинуваченого просить захисник, що суперечить вищевказаним нормам кримінального процесуального закону.
Даний висновок узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, які викладені в постановах від 06.11.2018 року у справі №166/938/17 (провадження №51-4217км17) та від 25.02.2021 року у справі №730/217/19 (провадження №51-1003ск21).
Також, апеляційний суд визнає неспроможними доводи захисника стосовно неврахування судом першої інстанції при призначені додаткового покарання обвинуваченому ОСОБА_8 у виді позбавленням права керувати транспортними засобами того, що останній є водієм, а позбавлення його права на керування транспортними засобами, фактично позбавить його можливості заробляти собі на життя.

Судом першої інстанції з достатньою повнотою враховано та мотивовано у вироку, що на день ухвалення вироку обвинувачений був працевлаштований на промтоварному ринку неофіційно, а його робота не була пов`язана з керуванням транспортними засобами.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що стороною захисту не доведено, що обвинувачений ОСОБА_8 не здатний забезпечувати себе і свою родину відповідними доходами, заробляючи на життя в інший спосіб, тобто без керування транспортними засобами.
Призначаючи додаткове покарання, районний суд також врахував, досить невеликий стаж керування ОСОБА_8 транспортним засобом та наслідки у вигляді спричинення суттєвої шкоди здоров`ю особи похилого віку.
На час апеляційного розгляду кримінального провадження стороною захисту не доведено, та відповідними належними та достатніми доказами не підтверджено, що станом на даний час обвинувачений ОСОБА_8 працює водієм, що є єдиним джерелом його доходу.

Зокрема, долучена захисником до апеляційної скарги довідка №1/20 про працевлаштування ОСОБА_8 в ТОВ КФ «Домініон» на посаді водія з 19.08.2020 року, датована ще минулим роком, а саме 10.09.2020 року, що не підтверджує працевлаштування обвинуваченого водієм на теперішній час. При цьому, колегія суддів звертає увагу, що сторона захисту не була позбавлена можливості надати апеляційному суду докази на підтвердження працевлаштування обвинуваченого водієм на теперішній час.

Крім того, апеляційний суд вважає, що обвинувачений, який є досить молодою людиною без вад здоров`я, не позбавлений можливості працевлаштуватися та забезпечувати свою родину і на інших посадах, не пов`язаних із керуванням транспортними засобами.

За наведених обставин кримінального провадження та особи обвинуваченого, апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, є цілком законним та доцільним.

З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги сторони захисту щодо можливості призначення покарання обвинуваченому у виді штрафу та без позбавлення права керування транспортними засобами є необґрунтованими.

Разом з тим, апеляційний суд не погоджується з доводами прокурора про необхідність призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на максимальний строк, оскільки прокурором не доведено існування реальних підстав для призначення такого строку позбавлення спеціального права, та вважає за можливе призначити додаткове покарання на менший строк, ніж просить прокурор.

Враховуючи ступінь тяжкості та суспільної небезпечності вчиненого злочину, який згідно ст. 12 КК України відноситься до категорії злочинів невеликої тяжкості; особу винного, а саме те, що він раніше не судимий, визнав свою вину, одружений, має на утриманні трьох малолітніх дітей, частково відшкодував потерпілій матеріальний збиток, не є суспільно небезпечною особою, апеляційний суд вважає за можливе апеляційні скарги прокурора та захисника задовольнити частково, змінити вирок щодо ОСОБА_8 в частині призначеного покарання, та призначити обвинуваченому покарання за ч.1 ст.286 КК України у виді обмеження волі в межах санкції статті кримінального закону з позбавленням права керування транспортними засобами.

Також апеляційний суд вважає за можливе звільнити обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком та покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України, однак на менший строк, ніж просив прокурор у своїй апеляційній скарзі, оскільки необхідність максимального терміну іспитового строку прокурором доведена не була.

Апеляційний суд вважає, що призначене покарання буде відповідати положенням ст.ст. 50, 65 КК України, та буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження скоєння ним нових злочинів.

Порушень вимог КПК України, які б слугували підставами для скасування вироку, апеляційним судом не встановлено.

В силу п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити його.
Відповідно до ч. 1 ст. 408 КПК, суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, а також в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становище обвинуваченого.
Згідно п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409 КПК підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
З урахуванням наведеного, апеляційні скарги прокурора та захисника підлягають частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції підлягає зміні в частині призначеного покарання.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційні скарги прокурора Одеської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 06.07.2020 року задовольнити частково.

Вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 06.07.2020 року відносно ОСОБА_8 змінити.
Викласти п.1.1 резолютивної частини вироку в такій редакції: «Визнати ОСОБА_8 винуватим у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та призначити покарання у виді обмеження волі строком на 2 (два) роки, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік.
Відповідно до ст.75 КК України, звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання у виді обмеження волі з випробуванням строком на 1 (один) рік, поклавши на ОСОБА_8 обов`язки, передбачені п.п. 1, 2 ч.1 ст.76 КК України: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи».
В іншій частині вирок районного суду залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4