УХВАЛА

іменем України

22 червня 2021 року

м. Київ
справа № 595/450/18
провадження № 51-3066ск21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 25 травня 2021 року.
Встановлені обставини
Бучацький районний суд Тернопільської області ухвалою від 12 квітня 2021 року на підставі п. 4 ч. 1 ст. 284 КПК закрив кримінальне провадження № 0000242 від 27 березня 2018 року щодо ОСОБА_5 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203-2 КПК, у зв`язку з набранням чинності законом, яким скасована відповідальність за інкриміноване діяння.
Тернопільський апеляційний суд ухвалою від 25 травня 2021 року задовольнив апеляційну скаргу прокурора, скасував зазначену ухвалу Бучацького районного суду Тернопільської області від 12 квітня 2021 року щодо ОСОБА_5 та призначив новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Суть питання
У касаційній скарзі захисник просить передати кримінальне провадження

№ 0000242 від 27 березня 2018 року щодо ОСОБА_5 на розгляд Великої Палати Верховного Суду для розгляду.
Мотиви Верховного Суду
У рішенні Європейського суду з прав людини від 8 січня 2008 року щодо прийнятності заяви № 32671/02 у справі «Скорик проти України» зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак ці обмеження не повинні впливати на користування правом у такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено. Вони повинні відповідати законній меті, і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються, та метою, якої намагаються досягнути.
За таких обставин наявність визначених у законі вимог щодо звернення до суду вищого рівня в разі незгоди із судовим рішенням не є тотожним обмеженню в доступі до правосуддя, а отже, не означає обмеження у праві на справедливий судовий розгляд.
Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.
Частиною 1 ст. 1 КПК встановлено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством, аналіз якого свідчить, що унормування кримінальних процесуальних відносин відбувається шляхом чіткого та імперативного визначення процедур, регламентації прав їх учасників для попередження свавільного використання владними органами своїх повноважень і забезпечення умов справедливого судочинства.
Згідно з частинами 1, 2 ст. 424 КПК у касаційному порядку можуть бути оскаржені вироки та ухвали про застосування або відмову в застосуванні примусових заходів медичного чи виховного характеру суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, а також рішення суду апеляційної інстанції, постановлені щодо зазначених рішень суду першої інстанції. Ухвали суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, а також ухвали суду апеляційної інстанції можуть бути оскаржені в касаційному порядку, якщо вони перешкоджають подальшому кримінальному провадженню, крім як у випадках, передбачених цим Кодексом. Заперечення проти інших ухвал можуть бути включені до касаційної скарги на судове рішення, ухвалене за наслідками апеляційного провадження.
Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 3 КПК кримінальне провадження це досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.
Системний аналіз норм кримінального процесуального закону вказує на те, що ухвалами судів, які перешкоджають подальшому кримінальному провадженню,

є судові рішення, після постановлення яких у подальшому заявник позбавлений можливості реалізувати свої процесуальні права на відповідній стадії кримінального провадження.
Як убачається зі змісту оскаржуваної ухвали Тернопільського апеляційного суду

від 25 травня 2021 року, вона не є тим рішенням, яке перешкоджає подальшому розгляду кримінального провадження. Відповідно, суд касаційної інстанції

не наділений правом реалізувати свої повноваження, передбачені ст. 436 КПК, на таке судове рішення апеляційного суду.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Оскільки оскаржувана захисником ухвала апеляційного суду не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню, Верховний Суд вважає за необхідне відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК відмовити у відкритті касаційного провадження.
Крім того, оскільки питання про передачу кримінального провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставах та в порядку, визначених

статтями 434-1 та 434-2 цього Кодексу, розглядається касаційним судом у разі прийняття рішення про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою, витребування матеріалів кримінального провадження та призначення касаційного розгляду, а в даному випадку касаційне провадження не відкрито, клопотання захисника про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

не підлягає розгляду.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою

захисника ОСОБА_4 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 25 травня 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3