ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11/803/7/21 Справа № 1-549/11 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

29 червня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні матеріали кримінальної справи за апеляціями обвинуваченого ОСОБА_5 , його захисника адвоката ОСОБА_6 та прокурора Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_7 на вирок Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 жовтня 2018 року щодо

ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Куба Лакського району республіки Дагестан РФ, громадянина Російської Федерації, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 301, ч. 4 ст. 152, ч. 3 ст. 153, п. п. 2, 10 ч. 2 ст. 115 КК України,

ОСОБА_8 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Кам`янське, громадянки України, зареєстованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 301, ст. 166, ч. 1 ст. 396 КК України,

за участю:

секретаря ОСОБА_9 ,

прокурора ОСОБА_10 ,

підсудних - ОСОБА_5 , ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_11

перекладача ОСОБА_12 , -

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 жовтня 2018 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 301, ч. 4 ст. 152, п.п. 2, 10 ч. 2 ст. 115 КК України та призначено остаточне покарання, із врахуванням положень ч.ч. 1, 2 ст. 70 КК України, у виді довічного позбавлення волі, з позбавлення права займатись діяльністю, пов`язаною з виготовленням відеопродукції, строком на 3 роки.

Цим вироком ОСОБА_8 визнано винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 301, ст. 166, ч. 1 ст. 396 КК України та призначено їй остаточне покарання, із врахуванням положень ч. 1 ст. 70 КК України, у виді позбавлення волі строком на 5 років.

Від підсудного ОСОБА_5 надійшла заява про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на підписку про невиїзд.

Обґрунтовуючи свою заяву підсудний вказує, що продовження застосування до нього такої міри запобіжного заходу як тримання під вартою є необґрунтованим й таким, що порушує його права та інтереси. На переконання підсудного, у справі відсутні будь-які підстави для продовження застосування щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та вважає необґрунтованими посилання суду, в попередніх рішення про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, на відсутність у нього постійного місця проживання, й вказує, що цю проблему буде вирішено в найменші строки, якщо його буде звільнено з під варти під підписку про невиїзд. Разом з цим, підсудний звертає увагу на нелюдські умови утримання його під вартою, що впливає на його самопочуття, а в установі виконання покарань не надається належна медична допомога. Окрім того, підсудний вказує і на тривалість його утримання під вартою, через затягування судового розгляду.

Від прокурора надійшло клопотання про продовження застосування щодо підсудного ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Обґрунтовуючи свої вимоги прокурор вказує, що ризики, які були підставою для обрання щодо ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зокрема переховування від суду та перешкоджання судовому провадженню, на цей час не зменшилися та продовжують існувати, оскільки ОСОБА_5 засуджений за вчинення особливо тяжких злочинів, зокрема, умисне позбавлення життя малолітньої дитини, поєднане із зґвалтуванням та сексуальним насильством. Разом з цим, прокурор зазначає, що засуджений є громадянином іншої держави без постійного місяця проживання та міцних соціальних звязків, тому він може переховуватися від суду, перешкоджати судовому провадженню шляхом незаконного впливу на інших учасників провадження, зокрема потерпілу, свідків та підсудну ОСОБА_8 . При цьому, вказує, що судове слідство, яке проводиться за клопотанням сторони захисту, ще не завершено. З огляду на викладене, з врахуванням конкретних обставин справи, та існування справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, на думку прокурора, запобіжний захід щодо ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою, має бути продовжено на період апеляційного розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, підсудного ОСОБА_5 та його захисника, які підтримали заяву про зміну запобіжного заходу на більш м`який й заперечували проти клопотання прокурора; прокурора, який підтримав своє клопотання та просив клопотання захисту залишити без задоволення, підсудної ОСОБА_8 , яка покладалася на розсуд суду при вирішенні заявлених клопотань, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи клопотання прокурора й заяви ОСОБА_5 , колегія суддів дійшла таких висновків.

Вирішуючи питання обґрунтованості клопотання прокурора та доцільності продовження підсудному ОСОБА_5 строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а також заяви підсудного ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу на більш м`який, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 148 КПК України 1960 року запобіжні заходи застосовуються до підсудного з метою запобігти спробам ухилитися від суду, а також для забезпечення виконання процесуальних рішень. Запобіжні заходи застосовуються за наявності достатніх підстав вважати, що підсудний буде намагатися ухилитися від суду або від виконання процесуальних рішень, а також перешкоджати встановленню істини у справі.

Згідно зі ст. 150 КПК України 1960 року при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу, крім обставин, зазначених у статті 148 цього Кодексу, враховуються тяжкість злочину, у вчиненні якого обвинувачується особа, її вік, стан здоров`я, сімейний і матеріальний стан, вид діяльності, місце проживання та інші обставини, що її характеризують.

В силу п. 3 ч. 1 ст. 155 КПК України 1960 року взяття під варту як запобіжний захід може бути застосовано у справах про злочини, за які законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Частиною 1 статті ст. 165-3 КПК України 1960 року, передбачено, що за відсутності підстав для зміни запобіжного заходу чи у разі неможливості закінчення розслідування справи в частині доведеного обвинувачення, слідчий за погодженням з відповідним прокурором або прокурор звертається до суду з поданням про продовження строку тримання під вартою. У поданні зазначаються причини, у зв`язку з якими необхідно продовжити строк, обставини та факти, що належить дослідити, докази, які підтверджують, що злочин вчинено особою, яка тримається під вартою, і обґрунтування необхідності збереження цього запобіжного заходу.

Згідно з ч. 3 ст. 165-3 КПК України 1960 року, одержавши подання, суддя, який визначається у порядку, встановленому частиною третьою статті 16-2 цього Кодексу, вивчає матеріали кримінальної справи, при необхідності опитує обвинуваченого, особу, у провадженні якої перебуває справа, вислуховує думку прокурора, захисника, якщо він з`явився, після чого залежно від наявності до того підстав виносить постанову про продовження строку тримання під вартою за винятком випадку, передбаченого частиною сьомою статті 156 цього одексу або відмовляє в його продовженні.

Згідно з ч. 2 ст. 165 КПК України 1960 року заміна одного запобіжного заходу іншим або його скасування, зміна або скасування обов`язків, передбачених статтею 149-1 цього Кодексу та покладених на особу, здійснюється органом дізнання, слідчим, прокурором, суддею чи судом з додержанням вимог, передбачених частиною першою цієї статті.

Вирішуючи питання доцільності продовження тримання під вартою ОСОБА_5 , колегія суддів, у відповідності до вимог кримінально-процесуального закону, враховує ступінь тяжкості інкримінованих підсудному кримінальних правопорушень, які є особливо тяжкими злочинами та передбачають покарання, зокрема у виді довічного позбавлення волі, рівень їх суспільної небезпеки, конкретні обставини справи, а саме вчинення злочинів проти життя та здоровя, а також проти статевої свободи та недоторканності малолітньої дити, особу підсудного, який є громадянином Російської Федерації, постійного місця проживання на території України не має, не працевлаштований, відсутність у нього міцних соціальних звязків та захворювань, які б виключали його подальше тримання під вартою.

Разом з цим, оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, й та те, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

На переконання апеляційного суду, у цій справі наявні достатні підстави вважати, що підсудний ОСОБА_5 може переховуватись від суду та перешкоджати судовому провадженню, а підстави для зміни такого запобіжного заходу на більш м"який - відсутні.

До того ж, 18.01.2021 апеляційним судом було задоволено клопотання підсудного ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 й прийнято рішення про проведення часткового судового слідства у справі, яке на цей час у повному обсязі не проведено.

Разом з цим, апеляційний суд враховує практику Європейського Суду з прав людини, який неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Колегія суддів приймає до уваги посилання підсудного на тривалість строку застосування щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, в той же час, на думку апеляційного суду, у цьому провадженні існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступлення від принципу поваги до особистої свободи, а також забезпечує не тільки права підсудного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Отже, колегія суддів, враховуючи вищенаведене, а також те, що апеляційний розгляд справи не закінчено, зокрема, не проведено в повній мірі судове слідство, вважає, що у цій конкретній справі суспільний інтерес превалює над принципом поваги до свободи підсудного ОСОБА_5 та саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою забезпечить виконання ним процесуальних обов`язків, тому доводи прокурора про доцільність продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є обґрунтованими, а доводи підсудного про необхідність зміни обраного щодо нього запобіжного заходу на підписку про невиїзд, є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Доводи підсудного щодо неналежних умов утримання його під вартою та ненадання йому медичної допомоги, є не підтвердженними, та матеріали справи не містять переконливих відомостей про застереження, які б унеможливлювали перебування підсудного ОСОБА_5 під вартою та стороною захисту в судовому засіданні апеляційного суду таких надано не було.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає наявними підстави для продовження підсудному ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою і неможливим на цей час застосування щодо нього більш м`якого запобіжного заходу.

Керуючись ст. ст. 148, 165-3, 362 КПК України 1960 року та пунктами 11, 15 розділу ХІ Перехідних положень КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :
Заяву засудженого ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу щодо нього з тримання під вартою на більш мякий підписку про невиїзд залишити без задоволення.

Клопотання прокурора відділу захисту інтересів дітей та протидії насильству Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_10 про продовження строку застосування щодо підсудного ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задовольнити частково.

Продовжити підсудному ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком до 20 серпня 2021 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та окремому оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4