Дата документу 25.03.2021 Справа № 335/5504/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/476/21 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 335/5504/20 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ч.4 ст.189 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисників - адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, в режимі відеоконференц зв`язку, матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_9 , захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_10 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 грудня 2020 року, якою, продовжено, зокрема, у відношенні
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обвинувачується у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 14 ст.348, ст.257, ч. 5 ст. 185, ч. 5 ст. 186, ч. 3 ст. 289, ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 187, ч. 4 ст. 189, ч. 1 ст.263 КК України, продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у СІЗО № 10 м. Запоріжжя на два місяці терміном дії до 14 лютого 2021 року включно.
та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який обвинувачується у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ст.257, ч.5 ст.186, ч.3 ст.289, ч.3 ст.146, ч.4 ст.187, ч.4 ст.189 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у СІЗО № 10 м. Запоріжжя на два місяці терміном дії до 14 лютого 2021 року включно,

в с т а н о в и л а:

У провадженні Жовтневого районного суду м. Запоріжжя перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_8 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.14 ст.348, ст.257, ч.5 ст.185, ч.5 ст.186, ч.3 ст.289, ч.3 ст. 146, ч.4 ст.187, ч.4 ст.189, ч.1 ст.263 КК України, ОСОБА_11 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ст.257, ч.3 ст.289, ч.3 ст.146, ч.4 ст.187, ч.4 ст.189 КК України, ОСОБА_7 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ст.257, ч.5 ст.186, ч.3 ст.289, ч.3 ст.146, ч.4 ст.187, ч.4 ст.189 КК України, ОСОБА_12 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ст.257, ч.3 ст.289, ч.3 ст.146, ч.4 ст.187, ч.4 ст.189 КК України, ОСОБА_13 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ст.257, ч.3 ст.289, ч.3 ст.146, ч.4 ст.187, ч.4 ст.189 КК України, ОСОБА_14 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ст.257, ч.3 ст.289, ч.3 ст.146, ч.4 ст.187, ч.4 ст.189 КК України.
У підготовчому судовому засіданні прокурор ОСОБА_15 просив продовжити щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_7 обрані раніше запобіжні заходи у вигляді тримання під вартою, а також продовжити терміни дії обвинуваченим ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 запобіжних заходів у вигляді домашнього арешту із встановленими раніше обмеженнями, оскільки ризики, що мали місце на стадії досудового розслідування, наразі не зменшились та не змінились, розгляд справи не завершено.
Захисники обвинуваченого ОСОБА_8 - ОСОБА_16 та ОСОБА_10 у судовому засіданні заявили клопотання про зміну запобіжного заходу, просили врахувати наявність у ОСОБА_8 міцних соціальних зв`язків, родини, із якою він мешкає постійно, а також відсутність наміру ухилятися від суду. Також вважали, що прокурором не було доведено інших ризиків у даному провадженні, зазначивши несправедливим застосування до їх підзахисного найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Додатково вказали, що обвинувачення щодо ОСОБА_8 не доводиться жодними доказами, тому перебування його під вартою грубо порушує право на свободу, даних про те, що обвинувачений може впливати на потерпілих або свідків немає, останні взагалі не приходять до суду та не цікавляться ходом судового процесу.
Обвинувачений ОСОБА_8 підтримав думку своїх захисників.
Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_9 вказали, що прокурором до клопотання не доданого жодного доказу про існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, фактично прокурор посилається лише на обвинувальний акт, який направлений до суду. ОСОБА_7 перебуває під вартою з листопада 2019 року тобто тривалий час, на сьогодні досудове розслідування завершено, усі докази зібрані, тому перешкодити слідству вже неможливо. Просили врахувати можливість перебування його на домашньому арешті як і інших обвинувачених, а також врахувати стан його здоров`я, який періодично погіршується в умовах СІЗО, а обвинувачений не отримує належної медичної допомоги. Просили змінити запобіжний захід на більш м`який, пославшись на те, що причетність його до насильницьких дій не доведена, він має постійне місце проживання, де зарекомендував себе із позитивного боку, має численні нагороди у спорті, користується авторитетом оточуючих, тому подальше утримання його під вартою не відповідає практиці ЄСПЛ та порушує його право на особисту свободу.

Суд, вислухавши думку учасників судового засідання, дослідивши матеріали кримінального провадження, зазначив, що оскільки встановлені ризики можливого продовження злочинної діяльності, ухилення від суду та незаконного впливу на потерпілих та свідків є очевидними, суд доходить висновку про доцільність продовження у відношенні обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на час судового розгляду даного провадження терміном дії на два місяці.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_9 зазначає, що висновки суду не ґрунтуються на матеріалах справи та зроблені без достатнього на те обґрунтування, з порушенням вимог діючого законодавства. Вважає, що не доведено існування жодного ризику, передбаченого ст.177 КПК України. Вважає, що припущення прокурора не можу бути підставою для застосування найсуворішого запобіжного заходу. З моменту обрання ОСОБА_7 запобіжного заходу в виді тримання під вартою пройшов рік. ОСОБА_7 раніше не судимий, має міцні соціальні зв`язки, ступінь його причетності до вчинення насильницьких злочинів та обставин їх вчинення, є недоведеним та більш м`який запобіжний захід буде достатнім.

На підставі викладеного просить скасувати ухвалу та змінити ОСОБА_7 запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт із застосуванням електронного засобу контролю-браслету або без нього.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_10 посилається на незаконність та необґрунтованість ухвали суду, оскільки колегією суддів грубо порушено право обвинуваченого на захист, порядок проведення підготовчого судового засідання та порядок застосування запобіжного заходу. Зазначає, що найсуворіший запобіжний захід щодо ОСОБА_8 продовжується вже втретє, а взагалі він утримується під вартою більше року. З 07.07.2020 суд умисно не проводить підготовче судове засідання, а обмежується виключно продовженням запобіжного заходу. Вважає, що ризики, передбачені ст.177 КПК України на існування яких посилається суд, фактично видумані судом та прокурором. Оскаржувана ухвала не містить посилання на докази, які обґрунтовують неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Просить скасувати ухвалу суду від 16.12.2020 та звільнити обвинуваченого ОСОБА_8 з-під варти.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; обвинувачених та їх захисників, які підтримали апеляційні скарги та наполягали на їх задоволенні; прокурора, який заперечував проти доводів апеляційних скарг захисників обвинувачених; дослідивши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги захисників обвинувачених задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003); кожен під час розгляду будь-якої справи, в тому числі кримінальної, щодо діяння, у вчиненні якого обвинувачується, має право на правосуддя, яке відповідало б вимогам справедливості (абзац перший пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004); суди здійснюють правосуддя з метою забезпечення захисту прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави (абзац другий підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009).
Відповідно до принципу верховенства права держава має запровадити таку процедуру апеляційного перегляду справ, яка забезпечувала б ефективність права на судовий захист на цій стадії судового провадження, зокрема давала б можливість відновлювати порушені права і свободи та максимально запобігати негативним індивідуальним наслідкам можливої судової помилки (абзац дев`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 листопада 2018 року N 10-р/2018).
Конституційний Суд України неодноразово вказував на те, що право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які визначені в законі; обмеження конституційного права на свободу та особисту недоторканність має здійснюватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина (абзац шостий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 11 жовтня 2011 року № 10-рп/2011; абзац четвертий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2017 року № 1-р/2017).
Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Гарькавий проти України» від 18 лютого 2010 року зазначив, що особа не може бути позбавлена або не може позбавлятися свободи, крім випадків, встановлених у пункті 1 статті 5 Конвенції; цей перелік винятків є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме - гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи (§63).
Таким чином, право на свободу та особисту недоторканність може бути обмежене, однак таке обмеження має здійснюватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина, принципів справедливості, рівності та домірності (пропорційності), із забезпеченням справедливого балансу інтересів особи та суспільства, на підставі та в порядку, визначених законами України, з урахуванням актів міжнародного права, позицій Європейського суду з прав людини, за вмотивованим рішенням суду, прийнятим в порядку справедливої судової процедури.
Відповідно до положень ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 цього Кодексу.

Розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.

Під час розгляду клопотання суд встановив, що відсутні переконливі докази на підтвердження обставин, які б вказували на зменшення або зникнення ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 обґрунтовано підозрюються у вчиненні особливо тяжких злочинів, які мають високий ступінь суспільної небезпеки та за один з яких вони можуть бути засудженими до позбавлення волі, а тому є обґрунтовані підстави вважати, що обвинувачені, перебуваючи на свободі, можуть ухилятись та переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків, потерпілих у цьому кримінальному провадженні, продовжити вчинення кримінальних правопорушень.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що ризики встановлені під час застосування щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 запобіжного заходу та наведені в клопотанні прокурора про його продовження не зменшились, і продовжують існувати.
Таке судове рішення не суперечить вимогам ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. В той же час, в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який з урахуванням презумпції невинуватості виправдовує відступлення від принципу поваги до особистої свободи, а також забезпечує не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагаєвід суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Суд першої інстанції обґрунтовано послався на необхідність продовження запобіжного заходу з метою забезпечення виконання обвинуваченими покладених на них процесуальних обов`язків. Також суд врахував дані, які характеризують особу обвинувачених, конкретні обставини вказаного кримінального провадження, наявність ризиків, передбачених п.1, п.3, п.5 ч.1 ст.177 КПК України.
Виходячи з практики Європейського Суду з прав людини, вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.
Відповідно до правової позиції, викладеної у рішенні Європейського суду з прав людини за скаргою «Ферарі-Браво проти Італії», затримання та тримання особи під вартою, безумовно можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.
Як зазначає Європейський суд з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.
У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».При оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання. Так, у рішенні «Пунцельт проти Чехії» № 31315/96 від 25 квітня 2000 року, Страсбурзький суд визнав достатнім мотивування чеських судів, що прийняли рішення про тримання під вартою, з огляду, в тому числі на те, що заявникові загрожувало відносно суворе покарання.
Врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінки, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства («W. проти Швейцарії» від 26.01.1993).
Застосування запобіжного заходу відносно обвинуваченого виправдано наявністю конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості (п.79 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011).
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що обвинувачені можуть вдатися до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
Обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 інкримінується вчинення кримінальних правопорушень, які відповідно до ст.12 КК України відносяться до категорії умисно тяжких та особливо тяжких злочинів, санкція яких передбачає покарання у виді позбавлення волі з конфіскацією майна.
Судова колегія зазначає, що високий рівень суспільної небезпечності обвинувачених дозволяє спрогнозувати з високим ступенем, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , будучи обізнаними про суворість кримінального покарання, яке може бути призначене у разі визнання їх винуватими, опинившись на волі, потенційно можуть ухилитися від суду шляхом переховування з метою уникнення кримінальної відповідальності за інкриміновані їм кримінальні правопорушення.
Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, що існують ризики можливого незаконного впливу на потерпілих та свідків, адже ОСОБА_7 та ОСОБА_8 можуть бути відомі їх анкетні данні, адреси проживання та роботи.
ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обґрунтовано обвинувачуються також у вчиненні злочинів, які полягають у організації озброєної банди з метою нападу на підприємства, установи, організації чи на окремих осіб, а також участь у такій банді або у вчинюваному нею нападі, незаконному позбавлені волі або викраденні людини, а тому існують обґрунтовані ризики того, що обвинувачені зможуть вдатися до незаконного впливу на свідків, потерпілих для зміни їх показів або вчинити інші кримінальні правопорушення відносно вказаних осіб.
Додатковим підтвердження вказаного ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК України є застосування до потерпілих заходів безпеки під час досудового розслідування через тиск на них.
Крім того, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не працевлаштовані, стабільного доходу не мають, зважаючи на матеріали кримінального провадження ймовірно були активними учасниками інкримінованих кримінальних правопорушень, що в свою чергу обґрунтовано свідчить про наявність ризику продовження злочинної діяльності з метою власного збагачення протиправним шляхом.
Відповідно до правової позиції викладеної у п.80 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2011 року у справі «Марченко проти України», при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.
Однак, розглядаючи можливість застосування до обвинувачених інших альтернативних запобіжних заходів, враховуючи тяжкість, характер та ступінь суспільної небезпеки кримінальних правопорушень, суворість покарання за кримінальні правопорушення у вчиненні яких обвинувачуються ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , їх можливість переховуватись від суду, впливати на свідків, потерпілих кримінального провадження, скоїти інші кримінальні правопорушення, колегія суддів вважає, що не можуть бути застосовані інші запобіжні заходи до обвинувачених, окрім тримання під вартою.
Посилання захисників на те, що ОСОБА_7 , ОСОБА_8 мають міцні соціальні зв`язки, реєстрацію місця проживання, відсутність судимості, на думку апеляційного суду, не може бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки дані обставини були предметом дослідження суду першої інстанції, у відповідності до вимог ст.178 КПК України та не спростовують висновків суду про ризики неналежної процесуальної поведінки, навіть з урахуванням наявних у обвинувачених певних соціальних зв`язків, запобігти яким можливо через застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Доводи апеляційних скарг про необґрунтованість ризиків, передбачених ст.177 КПК України, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, оскільки містять лише посилання на незгоду з наданими стороною обвинувачення матеріалами.
Обставини, на які посилаються захисники не можуть у повному обсязі мінімізувати ймовірність вчинення обвинуваченими дій, спрямованих на переховування від суду, незаконного впливу на свідків, скоєння інших кримінально-караних діянь.
Безпідставними апеляційний суд вважає також доводи захисників про те, що основною підставою продовження строків тримання обвинувачених під вартою є лише тяжкість інкримінованих злочинів, оскільки як вбачається з матеріалів провадження, що при продовженні строків тримання під вартою ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , суд враховував не лише тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим у разі визнання їх винними у вчиненні злочинів, а існування ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, запобіганню яким може сприяти лише тримання обвинувачених під вартою.

Посилання захисника ОСОБА_9 на те, що злочини, в яких підозрюється ОСОБА_7 та ступінь причетності до вчинення цих злочинів є недоведеними, не належать до кола питань під час вирішення клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки апеляційний суд на даному етапі кримінального провадження не вправі розглядати питання, які суд повинен вирішувати під час розгляду кримінального провадження по суті.
Таким чином, доводи апеляційних скарг захисників обвинувачених про відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, а також твердження, що стороною обвинувачення не доведено, що заявлені ризики не зменшились або з`явились нові обставини, колегія суддів вважає безпідставними. При розгляді клопотання прокурором доведене об`єктивне існування обставин, які виправдовують подальше тримання під вартою обвинувачених та встановлена наявність ризиків, визначених ст.177 КПК України.
За таких обставин, ухвала суду першої інстанції, відповідно до вимог ст.370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування, про що йде мова в апеляційних скаргах захисників обвинувачених, колегія суддів не вбачає.
Істотних порушень вимог КПК України при постановленні ухвали судом першої інстанції, не встановлено.
За таких обставин, перевіривши доводи апеляційних скарг захисників, колегія суддів, за наслідками її розгляду, вважає необхідним вказані скарги залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
З огляду на зазначене та керуючись ст.ст. 403, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 , захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_10 залишити без задоволення.
Ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 грудня 2020 року, якою продовжено, зокрема, у відношенні ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4