ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1010/21 Справа № 204/500/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2021 року м. Дніпро
Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника ДФ Спеціальний заклад

з надання психіатричної допомоги ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

особи, щодо якої подано заяву про

продовження застосування примусових

заходів медичного характеру ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4, який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2021 року щодо
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України,
якою відмовлено в задоволенні заяви представника Дніпровської філії Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги ДУ Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю МОЗ України про продовження застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_9 ,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі прокурор просить ухвалу суду скасувати, у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, та направити матеріали провадження на новий судовий розгляд.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції розглянув заяву лікаря-психіатра ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» з порушенням вимог п. 4 ст. 94, ст. 95 КК України та порядку, визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України.

Посилається на те, що заява про продовження застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_9 була подана до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, до заяви додавався висновок комісії лікарів-психіатрів щодо особи, до якої застосовуються примусові заходи медичного характеру № 28 від 13.01.2021 року, у якому була надана об`єктивна інформація щодо стану здоров`я ОСОБА_9 та обґрунтована необхідність продовження застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_9 в умовах закладу з надання психіатричної допомоги з суворим наглядом.

Також, для участі в судовому засіданні була залучена лікар-психіатр Дніпровської філії «Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги» Державної установи «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України» ОСОБА_10 , з показів якої вбачається щодо збереження особливої небезпеки хворого для оточуючих.

Крім того, вказаний лікар в судовому засіданні зазначила, що відсутність проявів агресії та покращення психічного стану ОСОБА_9 безпосередньо пов`язано із призначеним лікуванням, та за відсутності терапевтичних настанов у ОСОБА_9 (розуміння пацієнта про необхідність подальшого лікування), а також суворого контролю за прийняттям ліків останнім, призведе до погіршення стану пацієнта та вчинення ним повторних суспільно небезпечних діянь, а тому ОСОБА_9 потребує продовження застосування примусових заходів медичного характеру в умовах закладу з надання психіатричної допомоги з суворим наглядом.

Однак, суд першої інстанції не враховував оцінку психічного стану ОСОБА_9 фаховою комісією та доводи лікаря-психіатра, надані в судовому засіданні. Натомість суд, не маючи спеціальних медичних фахових знань, ставить під сумнів рішення комісії і обґрунтовує відмову в продовженні застосування примусових заходів медичного характеру, посилаючись лише на формально правильні відповіді пацієнта в судовому засіданні.

Стверджує, що суд в ухвалі, в порушення вимог ст. 372 КПК України, не вказав положеннями яких законів він керувався при неприйнятті до уваги висновку комісії лікарів-психіатрів від 13.01.2021 року, також не були об`єктивно та у повній мірі з`ясовані обставини, які підтверджені доказами, а саме висновком комісії лікарів-психіатрів, не було надано належної оцінки доказам.

Зазначає, що, як вбачається зі змісту ухвали від 15.02.2021 року, суд, у порушення вимог ст. 537 КПК України, питання, яке було предметом судового розгляду, тобто про продовження застосування примусових заходів медичного характеру або їх припинення, остаточно не вирішив.

При цьому щодо ОСОБА_9 до суду інші висновки, які б надавали оцінку психічного стану не надходило.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2021 року відмовлено в задоволенні заяви представника Дніпровської філії Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги ДУ Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю МОЗ України про продовження застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_9 .
Відповідно до ухвали суду, яка оскаржується, висновок комісії, в порушення ч.2 ст. 95 КК України, не містить обґрунтування необхідності продовження заходів у лікарні з суворим наглядом, оскільки наведене в ньому не підтверджено відповідною медичною документацією та поясненнями лікаря та ґрунтується в цілому на суб`єктивних припущеннях лікаря.
Крім того, відсутні підстави продовження примусових заходів у лікарні з суворим наглядом, закріплені в ст.94 КК України, оскільки в стані хворого встановлена та тривалий час зберігається позитивна динаміка, та, як вже було зазначено судом, необґрунтована та нічим не підтверджена особлива небезпека ОСОБА_9 . При цьому, тяжкість вчиненого в даному випадку не може слугувати єдиною підставою перебування особи в закладі із суворим наглядом, оскільки відноситься то подій минулого, з яких пройшов тривалий час, та пов`язана виключно з перебуванням особи у хворобливому стані на той момент.
Також звертає увагу на помилковість припущень лікарів в частині того, що ОСОБА_9 не буде отримувати ефективне лікування лікарні з іншим видом нагляду, оскільки вид нагляду жодним чином не пов`язаний з безпосереднім лікуванням в ньому.
Заслухавши суддю-доповідача, прокурора та представника медичного закладу, які підтримали доводи апеляційної скарги прокурора, особу, щодо якої подано клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру, та його захисника, які не заперечували щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно із ст. 404 КПК України, ухвала суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 17 Закону України Про психіатричну допомогу від 22.02.2000 року перебування особи в психіатричному закладі в примусовому порядку може здійснюватися лише протягом часу наявності підстав, за якими було проведено госпіталізацію.
Відповідно до ст. 95 КК України продовження, зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється судом за заявою представника психіатричного закладу (лікаря-психіатра), який надає особі таку психіатричну допомогу, до якої додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який обґрунтовує необхідність продовження, зміни або припинення застосування таких примусових заходів. Особи, до яких застосовані примусові заходи медичного характеру, підлягають огляду комісією лікарів-психіатрів не рідше одного разу на 6 місяців для вирішення питання про наявність підстав для звернення до суду із заявою про припинення або про зміну застосування такого заходу.
Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 514 КПК України: - продовження, зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється на підставі ухвали суду, в межах територіальної юрисдикції якого застосовується цей захід чи відбувається лікування; - розгляд питання про продовження, зміну чи припинення застосування судом примусових заходів медичного характеру здійснюється за письмовою заявою представника закладу з надання психіатричної допомоги (лікаря-психіатра), де тримається дана особа, у порядку передбаченому ст. 95 КК України та ст. 512 цього Кодексу.
Під час апеляційного розгляду ухвали суду встановлено, що зазначені вимоги закону при розгляді заяви були дотримані в повному обсязі.
Судом першої інстанції встановлено, що з висновків комісії від 22.07.2020 року, 13.01.2021 року та пояснень представників лікарні вбачається, що критеріями суспільної небезпеки ОСОБА_9 на їх думку є відсутність жалю до скоєного, неусвідомленість хворобливості свого стану та відсутність терапевтичних настанов (настанов на подальше лікування). При цьому, відмічається позитивна динаміка: параноїдна симптоматика втратила актуальність для пацієнта, не спостерігалось галюцинаторних розладів, поведінка набула більш упорядкованого характеру, конфліктів не відмічалось, продовжує спостерігатися покращення психічного стану ОСОБА_9 у вигляді відсутності грубих афективних реакцій, конфліктів, агресивних тенденцій. Маячні ідеї буденних відносин, отруєння на адресу матері, самоприниження з тенденцією до дезактуалізації, він формально погоджується з необхідністю спостереження у лікаря-психіатра, що свідчить про зниження небезпеки для оточуючих.
Відсутність погіршень стану особи за два останні за часом міжкомісійні періоди та відсутність фактів відмови хворого від прийому ліків у хворого підтверджено поясненнями представників лікарні. Ані дослідженою медичною документацією, ані поясненнями лікарів не наведено жодного факту порушення ОСОБА_9 дисципліни в лікарні, конфліктів з персоналом та пацієнтами, прояву агресії. ОСОБА_9 , відповідаючи на запитання суду, давав обґрунтовані, послідовні та чіткі відповіді, в тому числі зазначив про усвідомлення наявності в нього психічної хвороби та необхідність лікування, орієнтований у просторі. За висновками суду, зазначене у сукупності свідчить про необґрунтованість та помилковість висновків лікарів щодо відсутності у ОСОБА_9 розуміння хворобливості свого стану та відсутність настанов на лікування. Судом з досліджених доказів (зокрема, медичних документів та пояснень лікарів) не встановлено жодних підтверджень щодо наявності особливої небезпеки ОСОБА_9 .
У зв`язку з вищевикладеним, необхідність продовження примусових заходів медичного характеру у лікарні з суворим наглядом суд вважав необґрунтованим і таким, що призведе до порушення принципів гуманності, додержання прав людини та принципу необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально-правовими обмеженнями, закріплених у ст. 4 ЗУ «Про психіатричну допомогу» від 22.02.2000 і не буде вважатися такою, що, в розумінні ст.8 цього Закон, надається в найменш обмежених умовах та такою, що додержує прав і законних інтересів особи, якій надається психіатрична допомога. Тому у задоволенні заяви представника закладу з надання психіатричної допомоги про продовження застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_9 у лікарні з суворим наглядом відмовив.
Колегія суддів погоджується з доводами, викладеними судом першої інстанції в ухвалі як на підставу відмови у задоволенні заяви представника Дніпровської філії Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги ДУ Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю МОЗ України з огляду на таке.
Згідно із абз. 3 ст. 19 Закону України Про психіатричну допомогу від 22.02.2000 року питання про продовження, зміну або припинення застосування примусового заходу медичного характеру вирішується судом у разі такої зміни стану психічного здоров`я особи, за якої відпадає необхідність застосування раніше призначеного заходу та виникає необхідність у призначенні іншого примусового заходу медичного характеру чи якщо особа видужала. Продовження, зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється судом за заявою представника закладу з надання психіатричної допомоги (лікаря-психіатра), який надає особі психіатричну допомогу. До заяви додається висновок комісії лікарів-психіатрів, що обґрунтовує необхідність продовження, зміни або припинення застосування таких примусових заходів.
Відповідно до абз. 2 п. 21 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 03.06.2005 року Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування, при розгляді справи про продовження, зміну або скасування (припинення) застосування примусових заходів медичного характеру суд, за наявності сумніву в правильності висновків комісії лікарів-психіатрів, може викликати в судове засідання представника психіатричного закладу (лікаря-психіатра), який надавав особі психіатричну допомогу, а за потреби - призначити судово-психіатричну експертизу.
При апеляційному перегляді було встановлено, що висновок комісії лікарів-психіатрів належним чином не обґрунтовує необхідність продовження застосування примусових заходів медичного характеру в умовах закладу з надання психіатричної допомоги з суворим наглядом ОСОБА_9 , адже відповідно до цього висновку за міжкомісійний період у психічному стані пацієнта продовжує спостерігатися позитивна динаміка, також з показів, наданих лікарем в суді першої інстанції, не вбачається того, що ОСОБА_9 за своїм психічним станом становить суспільну небезпеку та особливу небезпеку для оточуючих, а тому зазначене свідчить про те, що відпала необхідність у застосуванні до ОСОБА_9 раніше призначеного заходу.
При цьому суд першої інстанції також врахував, що в судовій справі відсутні відомості про оцінку ризику вчинення пацієнтом суспільно-небезпечного діяння за допомогою шкали оцінки ризику, відповідно до п. 19 Правил застосування примусових заходів медичного характеру в спеціальному закладі з надання психіатричної допомоги, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 31.08.2017 № 992, та належним чином надав оцінку дослідженим медичним документам та поясненням лікаря.
Посилання прокурора на те, що, за показами лікаря, за відсутності терапевтичних настанов у ОСОБА_9 та суворого контролю за прийняттям ліків останнім, призведе до погіршення стану пацієнта та вчинення ним повторних суспільно небезпечних діянь є необгрунтованим, оскільки зазначене жодним чином не доводить того, що при застосуванні до ОСОБА_9 госпіталізації до психіатричного закладу із іншим видом нагляду, де також наявний контроль за прийняттям ліків, його стан погіршиться, про що також зазначено в ухвалі суду першої інстанції. Окрім того, відповідно до показів лікаря, наданих в суді першої інстанції, даних про те, що ОСОБА_9 відмовлявся протягом лікування від прийому ліків не має.
Також відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 95 КК України особа, до якої застосовуються примусові заходи медичного характеру, має право звернутися до обраного нею незалежного лікаря-психіатра з метою отримання висновку про стан свого психічного здоров`я. У висновку незалежного лікаря-психіатра мають бути зазначені підстави для зміни або припинення застосування примусових заходів медичного характеру. У разі відсутності таких підстав у висновку обґрунтовується необхідність продовження застосування примусових заходів медичного характеру.
Згідно із практикою ЄСПЛ щодо цієї категорії справ, зокрема у рішенні по справі Руденко проти України № 50264/08, пункти 99, 115-117, від 17 квітня 2014 року, ЄСПЛ дійшов таких висновків.
Суд зазначає, що можливість пацієнтів отримати інший висновок незалежних експертів-психіатрів - принцип, що також включений до Принципів ООН захисту осіб з психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги (див. пункт 63), є важливою гарантією від можливого свавілля при прийнятті рішень стосовно продовження застосування примусового лікування (див. рішення у справі «X. проти Фінляндії» (X. v. Finland), заява № 34806/04, п. 169, ЄСПЛ 2012, та вищенаведене рішення у справі «М. проти України» (М. v. Ukraine), п. 66).
Так, в суді апеляційної інстанції захисником надано висновок лікаря-психіатра № 7 від 11.12.2020 року, відповідно до якого, враховуючи стабільний психічний стан пацієнта, впорядкованість поведінки, відсутність афективних розладів, відсутність психотичної симптоматики, наявність критики до свого стану та скоєного протиправного діяння, можливо прийти до висновку, що за своїм психічним станом на теперішній час пацієнт на являє собою особливої суспільної небезпеки, а тому ОСОБА_9 за своїм психічним станом потребує зміни примусових заходів медичного характеру з лікування в закладі з надання психіатричної допомоги з суворим наглядом на лікування в закладі з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом.
Зазначеному висновку суд першої інстанції надав оцінку в ухвалі від 15.02.2021 року (справа № 204/23/21), що не спростовує висновку суду, викладеного в ухвалі за результатами розгляду цього провадження.
Доводи прокурора про те, що суд, у порушення вимог ст. 537 КПК України, питання, яке було предметом судового розгляду, тобто про продовження застосування примусових заходів медичного характеру або їх припинення, остаточно не вирішив є безпідставними, оскільки за змістом ч. 2 ст. 19 Закону України Про психіатричну допомогу, ч. 3 ст. 514 КПК України та ч. 1 ст. 95 КПК України продовження, зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється судом за заявою представника закладу з надання психіатричної допомоги (лікаря-психіатра), який надає особі психіатричну допомогу або за заявою особи, до якої застосовуються примусові заходи медичного характеру, її захисника, а тому суд апеляційної інстанції не входить в обговорення питання про наявність підстав та доцільність застосування до ОСОБА_9 інших, більш м`яких примусових заходів медичного характеру, передбачених ст.94 КК України.
За таких обставин, врахувавши наведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає, оскільки не було доведено, що ОСОБА_9 за своїм психічним станом становить суспільну небезпеку та особливу небезпеку для оточуючих, та потребує подальшого застосування примусових заходів медичного характеру в умовах закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом.
Таким чином, ухвала Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15.02.2021 року постановлена згідно з нормами кримінального процесуального закону та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, з наведенням в ухвалі належних і достатніх мотивів і підстав, а тому підстави для її скасування відсутні.
Керуючись ст.ст. 94, 95 КК України, ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4, який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2021 року залишити без задоволення.
Ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2021 року, якою відмовлено в задоволенні заяви представника Дніпровської філії Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги ДУ Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю МОЗ України про продовження застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_9 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та не може бути оскаржена в касаційному порядку.
Судді:
_____________ _________ __________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4