ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/16/21 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.1,2 ст.307 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2021 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючої - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

з участю:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі матеріали кримінального провадження, зареєстрованого у ЄРДР за № 0002719 від 19 вересня 2019 року за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 вересня 2020 року, -

Встановила:

Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Тернопіль, котрий зареєстрований та проживає по АДРЕСА_1 , громадянина України, безробітного, неодруженого, має на утриманні неповнолітню дочку ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не судимого в порядку ст.89 КК України,

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 та ч.2 ст.307 КК України та призначено йому за даними кримінальними правопорушеннями покарання:

- за ч.1 ст.307 КК України 4 (чотири) роки позбавлення волі;

- за ч.2 ст.307 КК України 7 (сім) років позбавлення волі, з конфіскацією майна.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_7 покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 визначено рахувати з моменту звернення вироку до виконання.

Вироком суду також вирішено питання щодо судових витрат та речових доказів.

Згідно вироку суду, за не встановлених обставин у ОСОБА_7 виник умисел на незаконне придбання, зберігання з метою збуту, а також на незаконний збут психотропної речовини.

З метою реалізації свого злочинного умислу, за невстановлених обставин та у невстановлений час ОСОБА_7 , в порушення вимог ст.7 Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» від 15 лютого 1995 року, незаконно придбав порошкоподібну речовину білого кольору, яка відноситься до психотропних речовин, обіг яких обмежено - амфетамін, який почав зберігати з метою збуту по місцю свого проживання в АДРЕСА_1 .

Продовжуючи реалізацію свого злочинного наміру, діючи умисно, з корисливих мотивів, 28 лютого 2019 року близько 10 год. 56 хв. ОСОБА_7 , перебуваючи на сходовій клітці поблизу квартири АДРЕСА_2 , маючи в наявності заздалегідь незаконно придбану психотропну речовину, обіг якої обмежено - амфетамін, масою 0,2352 грама, незаконно збув її ОСОБА_10 (анкетні дані змінено), за що отримав від останнього грошові кошти в сумі 600 гривень.

Крім цього, за не встановлених обставин у ОСОБА_7 виник повторний умисел на незаконне придбання, зберігання з метою збуту особливо небезпечної психотропної речовини, обіг якої заборонено - МДМА, психотропної речовини у великих розмірах, обіг якої обмежено, - амфетамін, психотропної речовини у великих розмірах, обіг якої заборонено - PVP та особливо небезпечного наркотичного засобу, обіг якого заборонено, - канабісу.

З метою реалізації свого злочинного умислу, за невстановлених обставин та у невстановлений час ОСОБА_7 , в порушення вимог ст.7 Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» від 15 лютого 1995 року, незаконно, повторно придбав кристалічні речовини у вигляді таблеток, що містять у своєму складі МДМА (3,4-метилендіоксиметамфетамін), який відноситься до особливо небезпечних психотропних речовин, обіг яких заборонено, порошкоподібну речовину білого кольору у великих розмірах, яка відноситься до психотропних речовин, обіг яких обмежено - амфетамін, кристалічну речовину білого кольору з жовтим відтінком, що містить PVP (1-феніл-2-піролідин-1-іл-пентан-1-он), який виноситься до психотропних речовин, обіг якої заборонено, та особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено, - канабіс, які почав зберігати з метою збуту по місцю свого проживання в АДРЕСА_1 .

16 травня 2019 року в період з 16 год. 19 хв. до 19 год. 21 хв. в ході проведення санкціонованого обшуку у приміщенні квартири АДРЕСА_2 , де проживає ОСОБА_7 , виявлено та вилучено кристалічні речовини у вигляді таблеток, що містять у своєму складі МДМА (3,4-метилендіоксиметамфетамін), загальною масою 1,0539 грама, який відноситься до особливо небезпечних психотропних речовин, обіг яких заборонено, порошкоподібну речовину білого кольору у великих розмірах, яка відноситься до психотропних речовин, обіг яких обмежено - амфетамін, загальною масою 10,7337 грама, кристалічну речовину білого кольору з жовтим відтінком у великих розмірах, що містить PVP (1-феніл-2-піролідин-1-іл-пентан-1-он), загальною масою 5,635 грама який відноситься до психотропних речовин обіг якої заборонено, та особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено, - канабіс, загальною масою 33,38 грама, які ОСОБА_7 зберігав з метою збуту.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію своїх дій, просить вирок суду в частині призначеного покарання змінити та призначити йому за ч.2 ст.307 КК України покарання у вигляді 5 років позбавлення волі та звільнити на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання, визначивши йому іспитовий строк 3 роки.

Свої доводи мотивує тим, що він щиро розкаявся, а в нього на утриманні перебуває неповнолітня дочка, а також він здійснює догляд за своєю матір`ю пенсійного віку.

В доповненнях до апеляційної скарги сторона захисту просить вирок суду скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Мотивує вимоги тим, що докази, якими сторона обвинувачення обґрунтовує доведеність винуватості ОСОБА_7 , здобуті внаслідок проведення НСРД. При цьому з допустимих доказів не вбачається, що ОСОБА_7 було здійснено збут наркотичних засобів не легендованим особам, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини є провокацією та ставить під сумнів взагалі допустимість отриманих доказів. Також вказує про те, що під час обшуку житлового приміщення ОСОБА_7 , працівниками правоохоронних органів було здійснено підкидання йому наркотиків та фіксація даного факту. Крім того, зазначає про те, що було порушено право ОСОБА_7 на захист, що також полягає у наданні йому некваліфікованої правової допомоги попереднім захисником.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисника та обвинуваченого, які просять задовольнити апеляцію, з мотивів викладених у ній, прокурора, що вважає вирок суду законним і обґрунтованим, дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом, відповідно ст. 94 КПК України, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно статті 392 КПК України рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності і обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з ст. 84 КПК, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Стаття 94 КПК передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Згідно з положеннями ст. 91 КПК, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, в тому числі, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у його вчиненні, форма вини, мотив і мета його вчинення

Кримінальний процесуальний закон передбачає, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.307 та ч. 2 ст. 307 КК України, ґрунтується на підставі об`єктивно з`ясованих обставин та підтверджений доказами, які досліджено та оцінено за критеріями, визначеними у ч. 1 ст. 94 КПК та є правильним.

Зокрема, суд першої інстанції дослідив, проаналізував та правильно поклав в основу обвинувального вироку дані, що містяться у: протоколах про результати контролю за вчиненням злочину оперативної закупки від 28 лютого 2019 року та безпосередньо відеозаписі процесу здійснення даної оперативної закупки, яке було предметом дослідження суду першої інстанції; протоколі за результатами проведення НСРД аудіо,відео- контролю від 02 травня 2019 року; протоколі огляду покупця та вручення йому грошових коштів перед початком проведення оперативної закупки від 28 лютого 2019 року; протоколі огляду грошових коштів від 28 лютого 2019 року; протоколі вилучення від 28 лютого 2019 року; протоколі обшуку від 16 травня 2019 року та безпосередньо відеозаписі, яке було предметом дослідження суду першої інстанції; протоколах за результатами проведення НСРД зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж від 01 лютого 2019 року, 20 березня 2019 року, 26 квітня 2019 року та 11 червня 2019 року; протоколі за результатами НСРД спостереження за особою від 04 червня 2019 року.

Взяв суд до уваги і висновки ряду експертиз №2.1-213/19 від 02 квітня 2019 року; №2.1-330/19 від 13 серпня 2019 року; №2.1-352/19 від 20 червня 2019 року; №2.1-288/19 від 22 травня 2019 року; №2.1-287/19 від 17 травня 2019 року; №2.1-320/19 від 06 серпня 2019 року; №2.1-350/19 від 26 липня 2019 року; №2.1-349/19 від 12 вересня 2019 року.

Усі експертизи у кримінальному провадженні проведені у відповідності до положень статей 101, 102, 242 КПК України, уповноваженими особами, на підставі ухвал слідчих суддів за клопотаннями органу досудового розслідування.

Безпосереднім дослідженням суду першої інстанції в ході судового слідства були речові доказі.

Правильно послався суд і на показання свідка ОСОБА_10 (анкетні дані змінено), який підтвердив факт придбання у ОСОБА_7 психотропної речовини у ході оперативної закупки 28 лютого 2019 року за обставин, викладених у відповідних протоколах.

Проаналізував суд і показання обвинуваченого ОСОБА_7 , котрий заявив, що вину у скоєнні інкримінованих йому злочинах визнає частково. Зазначив, що факт зафіксованого на відео збуту психотропної речовини визнає. Щодо виявлених у нього під час обшуку психотропних засобів та наркотичних речовин зазначив, що їх він знайшов, приніс до помешкання де зберігав без мети збуту, мав намір їх викинути, однак цього не зробив.

Отже, досліджені в суді першої інстанції докази є такими, що доповнюють один одного, є взаємоузгодженими, належними та допустимими і, в своїй сукупності, та поза розумним сумнівом підтверджують винуватість ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінальних правопорушень у сфері незаконного обігу наркотичних засобів та психотропних речовин і спростовують твердження захисника ОСОБА_8 про недоведеність винуватості останнього.

Перевіривши матеріали провадження, колегія суддів приходить до висновку, що в основу рішення місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 покладено лише ті докази, що є належними і допустимими, одержані відповідно до вимог кримінального процесуального закону.

Твердження захисника ОСОБА_8 про те, що обшук житлового приміщення проведено з істотним порушенням права на захист обвинуваченого - спростовуються матеріалами кримінального провадження, були предметом перевірки суду першої інстанції, який прийшов до обґрунтованого висновку, що ці слідчі дії проведено у відповідності до вимог ст. 236 КПК, на підставі ухвали слідчого судді за клопотанням старшого слідчого СУ ГУНП в Тернопільській області, яке погоджено прокурором, уповноваженими особами, в присутності володільця житла обвинуваченого ОСОБА_7 , понятих та спеціаліста та із застосуванням відеозйомки. Протокол обшуку підписаний усіма присутніми, окрім ОСОБА_7 , котрий від підпису відмовився, будь-яких зауважень від учасників слідчої дії не надійшло, а участь захисника під час обшуку відповідно до вимог кримінального процесуального кодексу, не є обов`язковою.

ОСОБА_7 не був особою, що затриманий у порядку ст. 208 КПК, отже доводи про порушення його права на захист є неспроможними.

Крім того, вказана процесуальна дія була зафіксована на відео, яке було предметом безпосереднього дослідження судом першої інстанції.

Також колегія суддів вважає надуманими твердження захисника про те, що виявлені під час обшуку психотропні речовини та наркотичні засоби були підкинуті обвинуваченому працівниками поліції, оскільки такі доводи є голослівними, а факт зберігання за місцем проживання виявлених під час обшуку речовин не заперечував під час допиту судом і сам обвинувачений ОСОБА_7 , а лише заперечував мету їх зберігання.

Аналізом матеріалів кримінального провадження також не здобуто доказів неефективного захисту обвинуваченого ОСОБА_7 , про що вказує адвокат ОСОБА_8 ..

Що стосується доводів захисника про те, що досліджені судом та покладені в основу обвинувачення докази, отримані внаслідок провокації співробітниками правоохоронних органів, то вони є неприйнятними.

Так, відмежування провокації від допустимої поведінки правоохоронних органів Європейський суд з прав людини виробив ряд критеріїв: чи були дії правоохоронних органів активними, чи мало місце з їх боку спонукання особи до вчинення злочину, наприклад, прояв ініціативи у контактах з особою, повторні пропозиції, незважаючи на початкову відмову особи, наполегливі нагадування, підвищення ціни вище середньої; чи був би скоєний злочин без втручання правоохоронних органів; вагомість причин проведення оперативної закупівлі, чи були у правоохоронних органів об`єктивні дані про те, що особа була втягнута у злочинну діяльність і ймовірність вчинення нею злочину була суттєвою.

Підбурювання з боку поліції має місце тоді, коли відповідні працівники правоохоронних органів або особи, які діють за їхніми вказівками, не обмежуються певним пасивним розслідуванням, а з метою встановлення злочину, тобто отримання доказів і порушення кримінальної справи, впливають на суб`єкта, схиляючи його до вчинення злочину, який в іншому випадку не був би вчинений (п.38 рішення ЄСПЛ у справі «Тейшейро де Кастро проти Португалії»).

Втім у провадженні щодо ОСОБА_7 було встановлено, що він займався збутом наркотичних засобів та психотропних речовин, зберігав їх за місцем свого проживання з метою збуту, про що беззаперечно свідчить свідок ОСОБА_10 (анкетні дані змінено), який повідомив, що є знайомий з ОСОБА_7 давно. Бачився з ним минулого року, розмовляли з ним з приводу психотропних речовин та наркотичних засобів. Придбав у нього речовину невідомого об`єму один раз за 600 грн.. Надалі вирішив звернутися до працівників поліції з заявою. Отже, у розпорядженні органу досудового розслідування були достатні дані для проведення негласних слідчих дій, а доказів того, що обвинуваченого схиляли до протиправних дій під час розгляду провадження не встановлено. Навпаки, його поведінка під час вчинення злочинів свідчить про відсутність ознак, притаманних провокації злочину.

Крім того, той факт, що ОСОБА_7 по місцю свого проживання зберігав психотропні речовини та наркотичні засоби саме з метою збуту, а не з іншою метою, свідчить спосіб їх упакування, їх великі розміри, вилучення під час обшуку терезів та електронних ваг, грошових коштів, які зберігалися в одному місці, полімерні фасувальні пакетики у кількості 217 штук. При цьому, матеріалами провадження достеменно встановлено, що особисто ОСОБА_7 наркотичних засобів чи психотропних речовин не вживає.

Отже, висновки ЄСПЛ про наявність провокації не можуть беззастережно поширюватись на ситуацію, яку моделює у своїх доводах захисник, намагаючись обґрунтувати свою позицію, про те, що обвинуваченому нав`язали та змоделювали протизаконну поведінку.

Таким чином, доводи у доповненнях до апеляційної скарги про провокацію злочину з боку правоохоронних органів не знайшли свого підтвердження у ході перевірки матеріалів кримінального провадження судом апеляційної інстанції.

Вирок суду першої інстанції є належно вмотивованим та обґрунтованим, його зміст відповідає вимогам статей 370, 374 КПК, у ньому наведено мотиви, з яких виходив місцевий суд, та положення закону, якими він керувався при постановленні вироку.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції і не містять переконливих доводів, які б дали підстави суду апеляційної інстанції дійти висновку, що це рішення було постановлено з істотним порушеннями норм кримінального процесуального права, які можуть поставити під сумнів його законність та обґрунтованість .

Отже, зважаючи на те, що істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування по суті правильного судового рішення з направленням справи на новий судовий розгляд, як про це ставиться питання у доповненнях до апеляційної скарги, колегією суддів не встановлено, а отже апеляційна скарга в цій частині задоволенню не підлягає.

Що ж стосується призначеної міри покарання ОСОБА_7 за ч.1,2 ст.307 КК України, то колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог статті 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання, врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які у відповідності до ст.12 КК України відносяться до тяжких злочинів, особу обвинуваченого, наявність обставин, що пом`якшують та відсутність, обставин, що обтяжують покарання, вважав за необхідне призначити покарання у виді позбавлення волі з конфіскацією майна, оскільки виправлення обвинуваченого, на його думку, неможливе без ізоляції його від суспільства.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується й колегія суддів.

Між тим, у ч. 1 ст. 69 КК визначено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Отже, підставами призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, визнані дві групи чинників, які характеризують як вчинений злочин, так і особу винного, та мають враховуватися в їх сукупності, а саме: а) наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину; б) дані, які певним чином характеризують особу винного.

Мотивуючи рішення про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі суд першої інстанції врахував дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також тяжкість вчинених злочинів. Між тим, апеляційний суд вважає, що зазначені обставини судом першої інстанції були враховані не в повній мірі. ОСОБА_7 в силу вимог ст.89 КК раніше не судимий, має на утриманні неповнолітню дитину та матір пенсійного віку, відсутність даних, які б негативно характеризували особу обвинуваченого ОСОБА_7 , а також відсутні обставини, які б обтяжували покарання. Крім того, апеляційним судом враховується те, що ОСОБА_7 визнав зафіксований факт збуту ним психотропної речовини та, незважаючи на позицію сторони захисту, зазначив, що у повній мірі переосмислив та усвідомив протиправність своєї поведінки щодо скоєного у чому розкаюється та просив не позбавляти його волі.

Так, апеляційним судом враховується часткове визнання вини обвинуваченим, розкаяння у вчиненому, наявність на утриманні неповнолітньої дитини та матері пенсійного віку, як окремі обставини, що пом`якшують покарання, оскільки, виходячи зі змісту ч.1, 2 ст. 66 КК, вони є самостійними обставинами, які пом`якшують покарання. Врахування кожної з них при призначенні покарання, за умови встановлення їх наявності у кримінальному провадженні, є обов`язковим для суду, незалежно від тяжкості вчиненого злочину. Вказані форми посткримінальної поведінки особи свідчать про те, що в особі винного відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь її соціальної небезпечності. Визнання даних обставин такими, що пом`якшують покарання, стимулює осіб, які вчинили злочини, до критичної переоцінки своєї діяльності, а також сприяє своєчасному розкриттю злочинів.

Крім того, за змістом ст.ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

З огляду на обставини, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання, апеляційний суд приходить до висновку, що ці обставини, а також дані про особу ОСОБА_7 , який немає негативних характеристик, раніше в силу ст.89 КК України не судимий, в своїй сукупності та співвідношенні істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України та свідчать про можливість призначення йому покарання за вказаний злочин із застосуванням ст.69 КК України у виді позбавлення волі терміном нижче від найнижчої межі, встановленої у санкції даної статті і таке покарання, на думку колегії суддів, буде необхідне і достатнє для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Оскільки колегія суддів прийшла до висновку про можливість пом`якшення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , тому вирок Тернопільського міськрайонного суду від 25 вересня 2020 року у відповідності до ст.408 КПК України підлягає зміні в частині призначеного покарання.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 408, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

Ухвалила:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 вересня 2020 року стосовно ОСОБА_7 за ч.1,2 ст.307 КК України змінити в частині призначеного покарання.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч.1, 2 ст.307 КК України та призначити йому покарання за:

- ч.1 ст. 307 КК України 4 (чотири) роки позбавлення волі;

- ч.2 ст.307 КК України, із застосуванням ст.69 КК України 4 (чотири) роки 6 (шість) місяців позбавлення волі з конфіскацією майна.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначити ОСОБА_7 покарання у виді 4 (чотирьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі з конфіскацією майна.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців.

Головуючий

Судді