ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №636/1061/21 Головуючий 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження №11-кп/818/2137/21 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.3 ст.186 КК України
УХВАЛА
Іменем України

18 травня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,
захисника - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні суду м. Харкова апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Чугуївського міського суду Харківської області від 23.04.2021 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 ,-

ВСТАНОВИЛА:
Вказаною ухвалою, окрім іншого, обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено строк тримання під вартою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор», який не може перевищувати шістдесяти днів, тобто до 21 червня 2021 року.

В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції вказав на те, що ризики, передбачені п. п. 1, 3, 5 ст. 177 КПК України, які існували на час обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не зменшилися та продовжують існувати.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_6 подав до суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та ухвалити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, змінити запобіжний захід на домашній арешт в певний час доби за адресою: АДРЕСА_1 або на будь-який інший не пов`язаний із позбавленням волі.

Апелянт зазначає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим. Посилається на те, що ризики, заявлені у клопотанні прокурора ним не доведені та не підтверджені в суді. Зазначає, що вина ОСОБА_7 не доведена, обвинувачення ґрунтується на припущеннях. Крім того, вказує, що обвинувачений ніколи не ухилявся від органів досудового розслідування та суду, у розшуку не перебував, тому захисник виключає ризик переховування від органів слідства, суду, а також ризик впливу на свідків, оскільки обвинувачений буде позбавлений можливості покинути житло, а уповноважені особи не позбавлені можливості відстежувати його місцезнаходження.

Прокурор в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Надіслав суду клопотання, в якому заперечував проти апеляційної скарги сторони захисту та просив проводити апеляційний розгляд вказано кримінального провадження без його участі.

Враховуючи вимоги ст. 422-1 КПК України, колегія суддів ухвалила продовжити розгляд справи за відсутності прокурора, який був належним чином повідомлений, оскільки його відсутність не є перешкодою для розгляду кримінального провадження, а клопотання про розгляд справи за його обов`язковою участю до суду не надходило.

Заслухавши суддю - доповідача, доводи захисника та обвинуваченого, які просили задовольнити апеляційну скаргу сторони захисту, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи із наступного.

Як слідує з матеріалів провадження, під час розгляду кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000045 від 01.03.2021 року за обвинуваченням ОСОБА_7 , останній обвинувачується у вчиненні кримінального злочину, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України.

Відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Вказані вимоги закону судом першої інстанції були дотримані.

Колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 , була заслухана думка прокурора, потерпілого, захисника, надані пояснення обвинуваченого для з`ясування обставин, що мають значення при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

Таким чином, враховуючи викладене та оцінивши окрім наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, в сукупності всі обставини, у тому числі визначені ст. 178 КПК України, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про існування у обвинуваченого ОСОБА_7 ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які на час розгляду питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою не зменшилися і, що інший більш м`який запобіжний захід не в змозі забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, який згідно класифікації, наведеної в ст. 12 КК України, відноситься до тяжкого злочину проти власності, за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавлення волі, на строк від чотирьох до восьми років позбавленням волі.

Також окрім наявних ризиків, встановлених при обранні запобіжного заходу, передбачених п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які не відпали на теперішній час, колегія суддів враховує і: тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_7 у разі визнання його винним у злочині, у вчиненні якого він обвинувачується, характер інкримінованого злочину та вагомість наявних доказів про його вчинення обвинуваченим, вік і стан його здоров`я, відсутність міцних соціальних зв`язків, репутацію, те, що ОСОБА_7 розлучений, не працює, не має реєстрації та постійного місця проживання, а також те, що він раніше притягувався до кримінальної відповідальності, хоча судимість у встановленому законом порядку знята та погашена, але знов вчинив даний злочин, що свідчить про обґрунтованість ризику того, що ця особа може вчинити інше кримінальне правопорушення.

У зв`язку з наведеним, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у даному кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства, зокрема права власності та здоров`я населення, що відповідно до ст. 3 Конституції України є найвищою соціальною цінністю в Україні.

З матеріалів кримінального провадження також вбачається, що на момент розгляду клопотання прокурора про продовження строків тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 потерпілий та свідки у судовому засіданні ще не були допитані, що свідчить про наявність можливості з боку обвинуваченого здійснювати на вказаних осіб незаконний вплив, надаючи необхідні відомості, для дачі відповідних показів, чим перешкоджатиме встановленню істини у кримінальному провадженні, а також наявний ризик продовження вчинення кримінальних правопорушень.

В сукупності всі ці обставини, на думку колегії суддів, дають достатні підстави вважати, що у разі відмови у продовженні строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 , перебуваючи на свободі, він може вчинити активні дії щодо переховування від суду, незаконно впливати на свідків, потерпілого, продовжити злочинну діяльність, і які виправдовують необхідність продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою з метою забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та запобігання спробам перешкоджати правосуддю та встановленню істини у кримінальному провадженні, що свідчить про неможливість запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, а тому доводи сторони захисту, які це заперечують, являються необґрунтованими.

Саме продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до обвинуваченого, на думку колегії суддів, відповідає охороні прав і інтересів як суспільства, що не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу та особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня ( Панченко проти Росії). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бекчиєв проти Молдови).

Враховуючи вищевказані обставини, а також враховуючи дані про особу обвинуваченого, в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про доведеність стороною обвинувачення у клопотанні ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки достатні стримуючі фактори, які б свідчили про протилежне в матеріалах справи відсутні.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням конкретних обставин вчинення злочину, який інкримінується обвинуваченому ОСОБА_7 , даних про його особу, колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого.

Твердження обвинуваченого та його захисника про недоведеність обставин, які виправдовують необхідність продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою, є непереконливими, а також з огляду на характер, вид та обставини вчинення злочину, в якому обвинувачується останній, відомості про його особу та вказані обставини, не зменшують встановлені ризики та не є визначальними аргументами, які б могли бути запорукою належної процесуальної поведінки та надали б можливість застосувати до останнього запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

Посилання адвоката на необхідність застосування при розгляді апеляційної скарги Рішень ЄСПЛ «Маккей проти Сполученого Королівства», Медвєдєв та інші проти Франції», «Ладент проти Польщі», «Тирон проти Румунії», Смирнова проти Росії», «Пірузян проти Вірменії», заслуговує на увагу, натомість колегія суддів вважає, що прийняте судом рішення цілком узгоджується із практикою Європейського Суду з прав людини, в тому числі і з правовими позиціями, викладеними у зазначеному рішенні.

Так, судовий розгляд кримінального провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 триває, питання про доведеність вини останнього судом першої інстанції не вирішено, а тому доводи апелянта не є предметом розгляду у даному апеляційному провадженні та відповідно до ст. 392 КПК України можуть бути зазначені в апеляційній скарзі при оскарженні судових рішень, передбачених частиною першою цієї статті.

Доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого про недоведеність наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, являються голослівними та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Жодних доказів на підтвердження обставин, вказаних в апеляційній скарзі, апелянтом до суду апеляційної інстанції не надано.

Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 під час апеляційного розгляду не встановлено.

На підставі викладеного, підстав для скасування або зміни судового рішення та задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 177, ст. 178, ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Чугуївського міського суду Харківської області від 23.04.2021 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді