Справа № 206/2877/21
Провадження № 1-кс/206/283/21
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.07.2021року в залі суду в м. Дніпрі слідчий суддя Самарського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання про арешт майна дізнавача сектору дізнання ВП №4 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області лейтенанта поліції ОСОБА_3 у кримінальному провадженні, відомості про яке 03.07.2021 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000183, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 290 КК України

за участю

дізнавача ОСОБА_3 ,

володільця майна ОСОБА_4

в с т а н о в и в:

06 липня 2021 року до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з даним клопотанням звернувся дізнавач сектору дізнання ВП №4 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області лейтенант поліції ОСОБА_3 .

Клопотання мотивовано тим, що сектором дізнання ВП №4 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке 03.07.2021 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000183, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 290 КК України.

02.07.2021 до ЧЧ ВП No4 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області надійшло повідомлення від працівників УПП про те, що02.07.2021 за адресою: м.Дніпро, вул. Семафорна, 18, було зупинено транспортний засіб марки "VOLKSWAGEN" моделі "PASSAT",зеленого кольору д.н. НОМЕР_1 , за кермом якого знаходився гр. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при перевірці автобуло виявлено ознаки підробки таблички з VIN-коду.

02.07.2021 слідчим СВ ВП №4 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_5 проведено огляд місця події за адресою: м. Дніпро, вул. Семафорна 18, в ході якого виявлено та вилучено у ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , транспортний засіб марки "VOLKSWAGEN" моделі «PASSAT» д.н. НОМЕР_1 .

Вказаний транспортний засіб визнаний речовим доказом у кримінальному провадженні та поміщений на території ВП №4 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області, за адресою: м. Дніпро, вул. Гаванська, 4.

Гр. ОСОБА_4 , користувався транспортним засобом, на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 .

На підставі викладеного просять суд задовольнити клопотання і винести ухвалу про накладення арешту у вигляді заборони на розпорядження, користування та відчуження майном, вилученим в ході проведення огляду місця події 02.07.2021, а саме транспортний засіб марки "VOLKSWAGEN" моделі «PASSAT» д.н. НОМЕР_1 . Вказаний автомобіль залишити на зберіганні на території ВП №4 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області, за адресою: м. Дніпро, вул. Гаванська 4.

В судовому засіданні дізнавач клопотання підтримав та просив його задовольнити.

Володілець майна ОСОБА_4 у судовому засіданні просив відмовити в задоволенні клопотання про накладання арешту. Також пояснив, що нічого не змінював у своєму номері. Користувався машиною на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Шукав власника техпаспорта дуже довго, є його контакти , але власник на зв`язок не виходить, тому переоформити автомобіль він не може. Також повідомив, що подібне клопотання, щодо вказаного транспортного засобу вже розглядалось в іншому районі, але у судове засідання його не викликали, машина була заарештована 3-4 місяці.

Вислухавши пояснення власника майна, дослідивши подані матеріали в їх сукупності, вважаю, що клопотання про арешт майна не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Так, арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, що відповідає п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України.

Відповідно до ч.ч. 3-5 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; 3)може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням. Для оцінки потреб досудового розслідування слідчий суддя або суд зобов`язаний врахувати можливість без застосованого заходу забезпечення кримінального провадження отримати речі і документи, які можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин у кримінальному провадженні. Під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.
Відповідно до абзацу 2 п. 4 ч. 2 ст. 171 КПК України до клопотання про арешт майна також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Також ч. 10 ст. 170 КПК України передбачено, що не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст.170 КПК України, метою арешту майна є, в тому числі, забезпечення збереження речових доказів.

Частиною 3 даної норми встановлено, що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до п. 2, 5, 7, 11 «Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду» затвердженої Наказом Генеральною прокуратурою України, Верховним Судом України, Державною судовою адміністрацією України, Міністерством внутрішніх справ України, Службою безпеки та Державною податковою адміністрацією України від 27.08.2010, у ході дізнання, досудового слідства і судового розгляду у кримінальних справах слідчий, працівник органу дізнання, прокурор на підставі відповідного процесуального рішення, у тому числі постанови або ухвали суду, зобов`язані вилучати: а) речові докази; б) предмети і документи, обіг яких заборонено (якщо у власника немає дозволу на їх придбання і зберігання); в) документи, які засвідчують особу заарештованих підозрюваних, обвинувачених (підсудних); г) інші документи, що мають значення у справі; д) гроші та інші цінності, виявлені під час накладення арешту на майно підозрюваних, обвинувачених, підсудних або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за їх дії, на які може бути звернено стягнення з метою відшкодування заподіяної матеріальної шкоди або забезпечення виконання вироку в частині конфіскації майна. Факт вилучення речових доказів, документів, цінностей та іншого майна (у тому числі предметів і документів, вилучених з обігу)відображається у протоколі слідчої дії. У протоколі перераховуються всі предмети, які вилучаються, та щодо кожного такого предмета повинні бути вказані точне найменування, кількість, міра, вага, серія і номер, інші відмінні індивідуалізуючі ознаки, а також місце, де відповідний об`єкт був виявлений. Після огляду речові докази приєднуються до справи постановою працівника органу дізнання, слідчого, прокурора, ухвалою суду або постановою судді.

Згідно ч. 1 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Проте слідчому судді не наведено достатніх даних на підтвердження чим саме заборона розпорядження вказаним майном дасть можливість особі, яка їм користувалася його знищити або переховати.

Так, в даному випадку слідчий суддя не вбачає підстав для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як накладення арешту на майно. Адже, за даними обставинами вже було порушено кримінальне правопорушення та були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000293 від 30.01.2020 року. В задоволенні аналогічного клопотання Ленінським районним судом м. Дніпропетровська було відмовлено. На протязі всього часу з моменту внесення відомостей до ЄРДР та розгляду клопотання Ленінським районним судом м. Дніпропетровська власником не було вжито жодних заходів щодо знищення або приховання обставин кримінального правопорушення, а саме автомобіля.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини найчастіше втручання у право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів в право власності особи на певне майно.

Втручання має бути законним, тобто здійснене на підставі закону. При цьому під «законом» Конвенція розуміє нормативний акт, що має бути «доступним» (accessible) та «передбачуваним» (foreseeable). Також закон має відповідати всім вимогам нормативного акта. «Доступність закону» означає наявність доступу та знань щодо цього закону в суспільстві та в окремих осіб. «Передбачуваність» означає можливість передбачити певні дії або наслідки, що можуть виникнути в зв`язку із застосуванням закону.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський проти Польщі» від 22.06.2004).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п.2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

З огляду на це слід зазначити, що арешт майна за відсутністю передбачених для цього підстав може порушити право власника на вільне використання належного йому майна, що буде суперечити загальним засадам володіння особою майном, приписам національного законодавства та вимогам ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентної практики Європейського суду з прав людини.

При цьому у рішеннях у справах «Фокм, Кемпбел і Гарлі проти Сполученого Королівства», «Нечипорук і Йонкало проти України» судом вказано про те, що доцільність та вмотивованість застосування заходів забезпечення кримінального провадження передбачає існування фактів або інформації, які повинні задовольнити об`єктивного спостерігача в тому, що особа, щодо якої розглядається питання, вчинила злочин; такі факти не можуть спиратися на голе припущення, і повинні бути чимось більшим, ніж нечітка здогадка або непідтверджена підозра.

Відповідно до положень ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Положення ст. 26 КПК України наголошують на тому, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб та умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Враховуючи вищевикладене, слідчий суддя приходить до обґрунтованого висновку, що слідчим не доведено необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт, та за таких обставин підстави для задоволення клопотання слідчого відсутні, тому в задоволенні клопотання має бути відмовлено повністю.

Постановою слідчого автомобіль було визнано речовим доказом, отже обов`язок його збереження слід покласти на особу, в якого його було вилучено.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 170-175, 307, 369, 370-376 КПК України,

У Х В А Л И В :

У задоволенні клопотання відмовити.
Покласти на ОСОБА_4 обов`язок збереження речових доказів, а саме транспортний засіб марки "VOLKSWAGEN" моделі «PASSAT» д.н. НОМЕР_1 .

Ухвала може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Слідчий суддя ОСОБА_1