Категорія:ч.1 ст.122 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

потерпілого - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 січня 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Підгайці Луцького району Волинської області, українця, громадянина України, з середньою-спеціальною освітою, розлученого, непрацюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за ч.1 ст.122 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

На підставі ст.ст.75,76 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбуття призначеного йому покарання, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 1 (один) рік 6 (шість) місяців, не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

Задоволено цивільний позов КП «Луцька міська клінічна лікарня» до ОСОБА_7 про відшкодування витрат, пов`язаних з лікуванням потерпілого. Стягнуто з ОСОБА_7 в користь КП «Луцька міська клінічна лікарня» 4548 (чотири тисячі п`ятсот сорок вісім) грн. витрат, пов`язаних з лікуванням потерпілого ОСОБА_9 .

Частково задоволено цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Стягнуто з ОСОБА_7 в користь потерпілого ОСОБА_9 матеріальну шкоду в розмірі 3 800 (три тисячі вісімсот) грн. та моральну шкоду в розмірі 20 000 (двадцять тисяч) грн.

Так, ОСОБА_7 визнаний винним і засуджений за те, що він 21 вересня 2018 року близько 23:40 год. перебуваючи по АДРЕСА_2 , неподалік місцевого будинку культури, діючи з прямим умислом, з метою заподіяння тілесних ушкоджень іншій людині, усвідомлюючи протиправність та суспільну небезпечність своїх дій, під час конфлікту з потерпілим ОСОБА_9 , що виник на ґрунті особистих неприязних відносин, застосовуючи фізичну силу умисно наніс один удар кулаком правої руки в ділянку лівого плеча від якого потерпілий впав на землю, після цього обвинувачений ОСОБА_7 продовжив наносити йому умисні множинні удари ногами (лівою та правою почергово) в ділянку спини та попереку в кількості не менше двох ударів, чим спричинив ОСОБА_9 згідно висновку експерта №559 від 28.08.2019 року тілесні ушкодження у вигляді: травматичного пошкодження акроміально-ключичного з`єднання зліва 2 ст. відноситься до категорії середнього ступеню тяжкості тілесного ушкодження за ознакою тривалого розладу здоров`я, оскільки зазвичай для загоєння таких ушкоджень необхідний час більше 21 доби; садна на шкірі задньої поверхні грудної клітки справа, на поперековій ділянці зліва відноситься до легких тілесних ушкоджень.

Не погоджуючись із таким вироком суду захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 оскаржив його в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги, оскільки вважає його необґрунтованим та незаконним через невідповідність висновків суду, фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду, невідповідністю призначеного покарання внаслідок суворості та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Зазначає про те, що суд першої інстанції прийняв до увагу лише докази сторони обвинувачення та показання осіб, які є зацікавленими в результаті справи на користь потерпілого, а саме: самого потерпілого, його дружини та рідного брата, який є дільничним інспектором поліції і обслуговує с.Лаврів, де й відбувся конфлікт, та працює у райвідділі в якому розслідувалося кримінальне провадження, що викликає сумніви у об`єктивності самого розслідування. При цьому, під час розгляду справи не були спростовані показання свідка і очевидця події, яка допитувалась в судовому засіданні ОСОБА_10 та, яка не є зацікавленою в користь жодної зі сторін. Також не надана належна правова оцінка та не спростовані показання іншого свідка та очевидця події ОСОБА_11 , який допитувався судом і не є зацікавленим жодної зі сторін. Не взято також до уваги без належного обґрунтування і показання свідка ОСОБА_12 , яка була очевидцем події та допитувалась судом першої інстанції. Крім того, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки висновку СМЕ №559 від 28.08.2019 року у якому в підсумках №4 зазначено, що: "Враховуючи вищевказане не виключається можливість виникнення вищевказаного тілесного ушкодження, виявленого у ОСОБА_9 під час падіння з висоти власного зросту на ділянку лівого плеча". Зазначає, що у сторони захисту виникають об`єктивні сумніви у об`єктивності показань потерпілого ОСОБА_9 , що саме обвинувачений наносив йому удари, а не інша особа та при інших обставинах, оскільки після конфлікту з обвинуваченим протягом одного року вказував на невідому особу, і це при тому, що вони добре знайомі між собою як жителі одного села. Враховуючи наведене, сторона захисту вважає, що судом першої інстанції були порушені права обвинуваченого на захист, рівність і змагальність сторін, не дотримано безпосередність дослідження доказів та показань свідків, розгляд справи та дослідження доказів здійснювалось однобічно із обвинувальним ухилом, що відповідно потягнуло ухвалення незаконного судового рішення. Посилаючись на викладене, просить оскаржуваний вирок скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_7 визнати невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України та виправдати у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину. Просить також викликати і допитати в якості свідка ОСОБА_12 , та витребувати із прокуратури висновок судово-медичної експертизи ОСОБА_9 №173 від 14.03.2019 року, витяг з ЄРДР №0000820 від 22.09.2018 року.

Заслухавши суддю-доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційної скарги, обвинуваченого та його захисника, які підтримали подану апеляцію в повному обсязі, прокурора та потерпілого, які вважали скаргу безпідставною та просили залишити без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить до наступного висновку.

Судове рішення відповідно до положень ст.370 КПК України повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

За положеннями ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; 6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення .

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно зі ст.94 КПК України суд, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказаних вимог закону місцевим судом при ухваленні оскаржуваного судового рішення дотримано.

Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення за обставин вказаних у вироку, стверджуються зібраними в кримінальному провадженні та належним чином перевіреними в судовому засіданні доказами, яким місцевий суд дав правильну юридичну оцінку, вірно кваліфікувавши його дії за ч.1 ст.122 КК України, як спричинення умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, тобто умисного ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених ст.121 ККУ, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Обставини, встановлені у вироку ґрунтуються на повному, всебічному та неупередженому дослідженні доказів, зібраних у передбаченому кримінальним процесуальним законом порядку.

Так, суд першої інстанції дав належну юридичну оцінку показанням самого обвинуваченого ОСОБА_7 , який свою вину у вчиненні злочину не визнав. Суду дав показання про те, що 21.09.2018 року було святкування дня села Лаврів Луцького району Волинської області. У цей день він під`їхав автомобілем до кафе, де поруч припаркував транспортний засіб, а сам пішов до літнього майданчику в кафе. Коли побачив, що ОСОБА_9 стояв біля його автомобіля та справляв природні потреби, то він підійшов до нього та сказав йому щоб він відійшов від транспортного засобу та відвернувся в іншу сторону і справляв свої потреби не на людях, на що потерпілий відповів, що він що хоче те й робить і йому все рівно. На неодноразові його ( ОСОБА_13 ) прохання до ОСОБА_9 про те, щоб останній відійшов від автомобіля потерпілий не реагував, а вже згодом підбіг до нього ( ОСОБА_13 ) та намагався щось вчинити, однак він його відштовхнув руками, після чого ОСОБА_9 підбіг до автомобіля та почав бити кулаками по кузову автомобіля, і при цьому виражався нецензурною лайкою. Він черговий раз зробив зауваження потерпілому та попросив відійти від автомобіля, однак ОСОБА_9 знову підбіг до нього та намагався нанести удар останньому (Дмироца), проте останній відштовхнув потерпілого руками, внаслідок чого ОСОБА_9 по інерції свого тіла відійшов та впав на землю. Після цього інші люди, які бачили цей конфлікт їх розборонили. Жодних удари він ( ОСОБА_13 ) не наносив ОСОБА_9 . В подальшому, а саме через три місяці працівники поліції йому повідомили, що на нього ОСОБА_9 написав заяву в поліцію з приводу вказаного конфлікту. Заявлені цивільні позови про відшкодування завданої шкоди в рамках даного кримінального провадження, він не визнав, оскільки жодних ударів потерпілому не наносив. Просив виправдати його.

Ухвалюючи рішення про доведеність винуватості ОСОБА_7 суд першої інстанції обґрунтував своє судове рішення наступними доказами:

Показаннями потерпілого ОСОБА_9 , який в судовому засіданні в суді першої інстанції та суді апеляційної інстанції дав показання про те, що 21.09.2018 року було свято - день села. Того ж дня, близько 23:45 год. він перебував біля будинку культури в с.Лаврів Луцького району Волинської області. Він відійшов за автомобіль обвинуваченого ОСОБА_7 , сховався від вітру та продовжував там стояти. В цей час вийшов ОСОБА_7 та між ними розпочався словесний конфлікт через те, що він ( ОСОБА_14 ) ніби справив природні потреби на автомобіль обвинуваченого. Хто це ОСОБА_7 розповів потерпілому невідомо. Під час словесного конфлікту він повідомляв обвинуваченому, що такого не було, а природні потреби він справив за автомобілем, однак останній підійшов до нього та наніс один удар правою рукою в область лівого плеча, він чого він ( ОСОБА_14 ) впав на землю. Після цього ОСОБА_7 наніс ще кілька ударів ногами в область його попереку. В цей час підійшли інші люди і припинили цей конфлікт. Під час конфлікту нецензурною лайкою першим почав висловлюватись ОСОБА_7 в його сторону, а він в свою чергу також нецензурно виражався в адресу обвинуваченого. Будь-яких ударів ОСОБА_7 та його автомобілю він не наносив. На наступний день після конфлікту він ( ОСОБА_14 ) звернувся до медичного закладу та був госпіталізований. Заявлений цивільний позов до обвинуваченого про відшкодування матеріальної та моральної шкоди підтримав повністю та просив задовольнити. В частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 50 000 грн., потерпілий зазначив, що йому оперативним шляхом був встановлений імплант, який в подальшому необхідно вилучити теж оперативним шляхом і на це потрібні певні кошти, тому орієнтовну суму зазначив як моральну шкоду. Також потерпілий просив суд суворо не карати обвинуваченого.

Показаннями свідка ОСОБА_15 , яка показала, що вона є дружиною потерпілого ОСОБА_9 21.09.2018 року близько 23:45 год. вона перебувала поблизу будинку культури с.Лаврів Луцького району разом з свої чоловіком потерпілим. Самого початку конфлікту між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 вона не бачила, проте бачила коли ОСОБА_7 наніс один удар кулаком правої руки в область лівого плеча ОСОБА_9 , внаслідок чого останній впав на землю, і після чого ОСОБА_7 наніс ще близько трьох ударів ногами в область попереку потерпілого. Після цього інші люди відтягнули ОСОБА_7 від ОСОБА_16 , конфлікт між ними закінчився і вони поїхали додому. На наступний день ОСОБА_9 звернувся в поліцію із заявою про вказаний конфлікт, а також до медичного закладу за допомогою, і в подальшому був госпіталізований. Як і за яких причин розпочався вказаний конфлікт їй не відомо.

Показаннями свідка ОСОБА_10 , яка дала суду показання про те, що 21.09.2018 року було святкування села Лаврів Луцького району Волинської області, в якому вона також брала участь. Цього дня, близько 23 год. виник конфлікт між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 біля автомобіля останнього, де зібрався натовп людей. Вона бачила неадекватні рухи ОСОБА_9 , а саме, як останній бігав навколо автомобіля, а ОСОБА_7 стояв біля цього транспортного засобу, і в подальшому чула як ОСОБА_7 просив викликати працівників поліції. Вона не бачила жодної шарпанини між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , а також того, щоб хтось комусь наносив удари. ОСОБА_9 перебував в стані алкогольного сп`яніння та поводив себе неадекватно, тобто був агресивний та неврівноважений.

Показаннями свідка ОСОБА_17 , який показав, що він працює дільничним інспектором Луцького районного відділу поліції та обслуговує село Лаврів Луцького району Волинської області, як дільничний працівник поліції, а також є рідним братом потерпілого ОСОБА_9 . У вересні 2018 року був день села Лаврів, де проводились розважальні заходи, а він забезпечував охорону громадського порядку в цьому селі. У вечірню пору він відлучився на 20 хв. за адресою, де проживає аби тепліше одягнутись, а коли повернувся, то побачив лише наслідки конфлікту між потерпілим ОСОБА_9 та обвинуваченим ОСОБА_7 . До нього ( ОСОБА_17 ) підійшла дружина потерпілого та повідомила, що ОСОБА_7 спричинив тілесні ушкодження ОСОБА_9 . При з`ясуванні обставин конфлікту він ( ОСОБА_17 ) розмовляв з обвинувачений, і в ході спілкування, останній повідомив, що він не знав, що ОСОБА_9 являється рідним його братом, та просив вибачення. В ході розмови також повідомив, що даний конфлікт виник через те, що потерпілий справив природні потреби на його автомобіль, хоча зі слів обвинуваченого, він цього особисто не бачив, а дізнався від людей. Однак, на місці конфлікту в ході з`ясування не було встановлено хто саме бачив як ОСОБА_9 справив природні потреби на автомобіль ОСОБА_7 . На місці цього конфлікту потерпілий ОСОБА_9 скаржився на біль в області плеча та руки, а тому він ( ОСОБА_17 ) завіз потерпілого додому за місцем його проживання. В той вечір будь-хто з учасників не виявляв бажання написати відповідну заяву до поліції у зв`язку з чим даний конфлікт був закінчений. На наступний день потерпілий особисто звернувся до лікарні, оскільки біль не проходила, де були в нього виявлені тілесні ушкодження.

Показаннями свідка ОСОБА_18 , який показав, що у вересні 2018 року було святкування - день села Лаврів Луцького району Волинської області. У вечірню пору доби він та обвинувачений ОСОБА_7 святкували та вживали безалкогольне пиво. Неподалік стояв автомобіль обвинуваченого. В цей час ОСОБА_11 побачив як до автомобіля підійшов ОСОБА_9 , який перебував в стані алкогольного сп`яніння та почав справляти природні потреби на автомобіль ОСОБА_7 , а саме на багажник автомобіля. Обвинувачений зробив усне зауваження ОСОБА_9 , який в свою чергу справив природні потреби та відійшов від автомобіля, після чого знову ж підійшов до цього транспортного засобу та почав кулаками бити по багажнику. У зв`язку з цим, ОСОБА_7 вкотре зробив зауваження ОСОБА_9 , однак після цього останній підійшов до ОСОБА_7 та намагався вдарити кулаком обвинуваченого, у зв`язку з чим між ними виникла шарпанина. Він у свою чергу намагався розборонити їх, однак його відштовхнули і він впав. Після цього він встав і відійшов від ОСОБА_7 та ОСОБА_9 . Даний конфлікт тривав не довго, між останніми була лише шарпанина, яка згодом припинилась і учасники конфлікту розійшлись. Він не бачив як ОСОБА_7 чи ОСОБА_9 наносили удари один одному, була лише шарпанина, а також бачив як під час шарпанини потерпілий впав на землю.

В основу вироку як на підставу винуватості ОСОБА_7 суд першої інстанції вірно поклав і досліджені письмові докази, а саме:

- висновок експерта №559 від 28.08.2019 року про судово-медичну експертизу, яким підтверджено наявність у потерпілого ОСОБА_9 тілесних ушкоджень: 1) травматичне пошкодження акроміально-ключичного з`єднання зліва 2 ст. відноситься до категорії середнього ступеня тяжкості за однакою тривалого розладу здоров`я; 2) садна на шкірі задньої поверхні грудної клітки справа, на поперековій ділянці зліва відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. Згідно даних спеціальної медичної літератури вивих акроміального кільця ключиці виникає від різкого напруження піднятої вверх руки, падання на приведене плече чи від удару по плечу зверху /надпліччю зверху вниз/, падіння на плече значного вантажу.

- протокол проведення слідчого експерименту від 05.09.2019 року із фото-таблицями до нього за участі потерпілого ОСОБА_9 в ході проведення якого він відтворив на статистові механізм нанесення ударів, які йому завдавав обвинувачений під час конфлікту, що мав місце 21.09.2018 року, внаслідок чого були спричинені тілесні ушкодження.

- протокол проведення слідчого експерименту від 05.09.2019 року із фото-таблицями до нього за участі свідка ОСОБА_15 , під час проведення якого вона з метою підтвердження своїх показань, відобразила механізм нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 внаслідок завдання йому ударів обвинуваченим під час конфлікту, що мав місце 21.09.2018 року.

При цьому, апеляційний суд вважає, що такі докази були отримані в законний спосіб, тобто у порядку передбаченому чинним законодавством.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано поклав вищевказані документальні та інші докази, які на думку апеляційного суду є послідовними та узгоджуються між собою, в основу вироку, як такі, що в своїй сукупності повно відтворюють картину подій, які мали місце 21.09.2018 року в селі Лаврів Луцького району та вказують на причетність ОСОБА_7 до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, навівши при цьому переконливі мотиви свого рішення.

Проаналізувавши вищевказані докази колегія суддів вважає, що ними доводяться обставини, які підлягають доказуванню в порядку ст.91 КПК України.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції, оцінивши зібрані під час досудового розслідування та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, обґрунтовано дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, повністю доведена в ході судового розгляду належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст.85, 86 КПК України.

При цьому, не заслуговують на увагу суду твердження сторони захисту про те, що обвинувачений під час конфлікту із потерпілим ОСОБА_9 не наносив останньому жодних ударів та й відповідно не спричиняв тілесних ушкоджень, оскільки вони повністю спростовуються вищенаведеними доказами, які фактично вказують про протилежне.

Крім того, не приймаються до уваги посилання сторони захисту на те, що суд першої інстанції в основу вироку поклав лише показання осіб, які на їх думку є зацікавленими в результаті вирішення справи на користь потерпілого, оскільки, як вбачається із вироку, судом досліджувались, як докази сторони обвинувачення так і докази сторони захисту у тому числі допит свідків, яким суд надав відповідну правову оцінку в їх сукупності.

Перевіркою матеріалів провадження не виявлено будь-яких даних, які б давали підстави вважати, що досудове розслідування в даному провадженні проводилось не об`єктивно або ж з будь-яким ухилом щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , а тому доводи сторони захисту з цього приводу є безпідставними.

Не заслуговують на увагу суду також посилання сторони захисту в тій частині, що судом не надано належної правової оцінки показанням свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_12 , які були очевидцями події, оскільки, як вбачається із вироку, показанням цих свідків надано відповідну оцінку наряду з іншими доказами, які досліджувались судом в ході розгляду кримінального провадження. При цьому, суд зазначив з яких саме мотивів виходив при не прийнятті до уваги показів свідка ОСОБА_12 , які як встановлено при апеляційному розгляді справи спростовуються показаннями свідків в суді першої інстанції і висновком СМЕ №559 від 28.08.2019 року з посиланням на висновок №173 від 14.03.2019 року.

Також колегія суддів погоджується з мотивами дослідженого місцевим судом висновку судово-медичної експертизи №559 від 28.08.2019 року, якому було надано відповідну правову оцінки місцевим судом з точки зору належності, допустимості та достовірності, як того вимагає ст.94 КПК України, а тому доводи сторони захисту з цього приводу на увагу суду не заслуговують.

Крім того, не знайшло свого логічного підтвердження і посилання сторони захисту про те, що тілесні ушкодження потерпілому могли бути заподіяні іншою особою, а не обвинуваченим та при інших обставинах, оскільки будь-яких доказів з цього приводу матеріали провадження не містять і судом таких здобуто не було.

Беручи до уваги викладене колегія суддів вважає, що вищенаведені та усі інші доводи сторони захисту, викладені в поданій апеляційній скарзі та наведені в ході апеляційного розгляду справи, не спростовують висновків місцевого суду та не дають жодних підстав для скасування оскаржуваного вироку та ухвалення нового про виправдання обвинуваченого у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, як про це просить захисник обвинуваченого, оскільки спростовуються сукупністю досліджених судом доказів, які при цьому, були предметом дослідження судом першої інстанції, і їм була надана відповідна юридична оцінка.

Щодо міри призначеного обвинуваченому покарання апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно із пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватись вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

У відповідності до вимог ст.65 КК України, суд, призначаючи покарання, повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання з тим, щоб особі за вчинений нею злочин, було призначено покарання необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.

Дані вимоги Закону були повністю дотримані судом першої інстанції.

Так, з урахуванням положень ст.12 КК України, злочин, який вчинив обвинувачений, передбачений ч.1 ст. 122 КК України, відноситься до категорії нетяжких.

Призначаючи покарання, суд першої інстанції у відповідності до вимог статей 50, 65 КК України з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, особи обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, раніше не судимий, має постійне місце проживання, де виключно позитивно характеризується, відсутності обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання, те, що він вини у вчиненні злочину не визнав, а також думки потерпілого з цього приводу, дійшов правильного висновку, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів в даному випадку можливе без ізоляції його від суспільства і, що до нього слід обрати покарання в межах санкції ч.1 ст.122 КК України - у виді обмеження волі строком на 1 рок 6 місяців, із застосуванням ст.ст.75, 76 КК України, тобто умовного звільнення.

Що стосується вироку в частині вирішення цивільних позовів потерпілого та медичного закладу в якому лікувався потерпілий про стягнення матеріальної та моральної шкоди, то колегія суддів вважає, що місцевим судом в повній мірі було дотримано вимог законодавства щодо вирішення питання по заявленим цивільним позовам.

Так, відповідно до ч.1 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Згідно із ч.1 ст.129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження та оскаржуваного вироку суду, суд першої інстанції розглянув цивільні позови з дотримання вимог кримінального та цивільного законодавства, а також з урахуванням роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які викладені в постанові №4 від 31.09.2013 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди".

Будь-яких порушень кримінального або кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом встановлено не було.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд не вбачає законних підстав для скасування оскаржуваного вироку з мотивів, наведених в апеляційній скарзі сторони захисту.

Таким чином, апеляційну скаргу сторони захисту слід залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок щодо ОСОБА_7 , без змін.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 січня 2021 року щодо ОСОБА_7 , без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді