Єдиний унікальний номер 233/3742/19
Номер провадження 11-кп/804/678/21

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2021 року м. Бахмут

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Донецького апеляційного суду у складі:

головуючого судді Акуленка В.В.,

суддів Стародуба О.Г., Ковалюмнус Е.Л.,

при секретарі Рябцевій Ю.С.,

за участю прокурора Цяпи Ю.О.,

потерпілих ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,

представника цивільного відповідача Тюльпарова О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу представника цивільного відповідача військової частини А3199 командира військової частини Сундукова С.А. на вирок Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 1 березня 2021 року відносно ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 1 березня 2021 року,

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Магдебург, Німеччина, українця, громадянина України, військовослужбовця за контрактом, військової частини А1594, раніше не судимого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 415 КК України до 2 (двох) років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України, звільнено від відбування призначеного покарання з іспитовим строком 2 (два) роки. Стягнуто з нього процесуальні витрати та матеріальну шкоду завдану військової частини А3199. З військової частини А3199 стягнуто на користь потерпілих ОСОБА_1 та ОСОБА_2 моральну та матеріальну шкоду. Вирішено долю речових доказів, зокрема визначено передати ОСОБА_3 автомобіль «Mitsubishi L200» військовий номер НОМЕР_1 , після повного відшкодування ним його вартості.

Згідно вироку, обвинувачений, 14 серпня 2018 року, о 10:45, будучі військовослужбовцем військової частини А1594, діючи необережно зі злочинною недбалістю, здійснюючи керування технічно справною транспортною машиною марки «Mitsubishi L 200», військовий номер НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Театральна з боку вул. Бахмутська в напрямку вул. Демещенко у м. Костянтинівка Донецької області, при проїзді перехрестя з вул. Мінська, не виконав вимоги п. 1.3, п. 2.3 «б», п.16.11 ПДР України, не помітив дорожнього знаку пріоритету 2.1 «Дати дорогу», продовжив рух прямо на перехресті нерівнозначних доріг, рухаючись по другорядній дорозі, та не надав дорогу транспортному засобу «Geely MK-2» ДНЗ НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 , в результаті чого, здійснив зіткнення транспортних засобів. Внаслідок ДТП потерпілий ОСОБА_1 отримав легкі та середньої тяжкості тілесні ушкодження, а його пасажир потерпіла ОСОБА_2 , легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

В апеляційній скарзі:

- представник цивільного відповідача військової частини А3199 командира військової частини Сундукова С.А. (далі цивільний відповідач) просить вирок суду змінити, та залишити без задоволення цивільний позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення шкоди з військової частини А3199. Також вважає безпідставною передачу автомобіля «Mitsubishi L 200» обвинуваченому. Зазначає, що військова частина не вчиняла жодних дій чи бездіяльності, якими була завдана шкода потерпілим, а тому не має підстав для її відшкодування. Крім того вважає, що судом належним чином не обґрунтовано розмір визначеної моральної шкоди, внаслідок чого, він є явно надмірним та не відповідає вимогам розумності та співмірності. Вважає, що в даному випадку для відшкодування моральної шкоди достатньо самого факту визнання правопорушення. Також звертає увагу, що жодні вимоги законодавчих та нормативних актів не передбачають передачі військового майна військовослужбовцю.

Крім того, від потерпілих надійшли заперечення в яких вони зазначили про безпідставність апеляційної скарги цивільного відповідача та просили вирок суду залишити без змін. Зазначає, що визначення цивільного відповідача було здійснено ними з суворим дотриманням чинного законодавства. Душевні страждання завдані злочином, погіршення стану здоров`я внаслідок отриманих травм та фактичне знищення автомобілю вже тривалий час тягнуть негативні зміни у житті. Внаслідок ДТП ОСОБА_1 боїться сідати за кермо. Автомобіль неможливо продати. Кожний проїзд місця події призводить до глибоких переживань. Вони літні люди, і фактично, отримані травми мають наслідком їх постійне лікування, на що вони витрачають значну долю сімейного бюджету.

Заслухавши суддю доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали клопотання, слід зазначити наступне.

Висновки суду про доведеність вини обвинуваченого та кваліфікація його дій ніким не оскражуються, а тому на підставі ч. 1 ст. 404 КПК України апеляційним судом не перевіряються.

Як встановлено з матеріалів провадження, внаслідок злочину потерпілим ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було спричинено тілесні ушкодження та пошкоджено їх транспортний засіб, який не підлягає відновленню, в зв`язку з чим, вони подали цивільний позов про відшкодування моральної та матеріальної шкоди.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

З аналізу змісту глави 82 ЦК України «Відшкодування шкоди» убачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1 ст. 1191 ЦК набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі невиплаченого відшкодування.

Так, статтями 1166, 1167 ЦК України (відповідальність за завдану майнову та моральну шкоду) передбачено загальне правило, згідно з яким відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача.

Разом з тим, відповідно до вимог ст. 1187, 1188 ЦК України, при заподіянні шкоди джерелом підвищеної небезпеки, обов`язок з відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану в законі особу власника джерела підвищеної небезпеки. Ці норми встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).

Як встановлено з матеріалів провадження та не оспорюється жодним з учасників справи, володільцем автомобіля «Mitsubishi L 200» на праві оперативного управління є військова частина А3199, а ОСОБА_3 фактично лише здійснював керування даним транспортним засобом в рамках проходження ним військової служби у вказаній військовій частині.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення шкоди заподіяної злочином потерпілим ОСОБА_1 та ОСОБА_2 саме з військової частини.

Сам факт завдання потерпілим матеріальної шкоди у розмірі 95224,67 (пошкодження транспортного засобу) та 2340, 73 (витрати на лікування) ніким не оспорюється та підтверджений висновками експерта та медичними документами.

Відповідно до п. 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо). Також враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його житті, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Внаслідок вчинення злочину потерпілий ОСОБА_1 отримав численні переломи ребер, потерпіла ОСОБА_2 - закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку, забиття грудної клітини, множинні підшкірні гематоми тулуба.

Зазначені обставини безумовно потягли вимушені зміни у звичайному способі життя потерпілих та необхідні зусилля для відновлення здоров`я.

Крім того, сама стресовість події та пошкодження транспортного засобу, що унеможливило його використання за призначенням, порушили звичайний уклад життя потерпілих, що також завдало їм моральних страждань.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення на користь потерпілих моральної шкоди та правильно визначив її розмір, з урахуванням вимог розумності та співмірності, в зв`язку з чим доводи апелянта про зворотнє є безпідставними.

Разом з тим, при вирішенні долі речових доказів, суд першої інстанції не дотримався вимог кримінального процесуального закону.

Так, згідно з вимогами ч. 1 ст. 100 КПК України, речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю.

Як зазначено вище, володільцем автомобіля «Mitsubishi L 200» є військова частина А3199.

Натомість, всупереч наведених вимог закону, вказане майно було визначено передати обвинуваченому, після відшкодування ним його вартості.

При цьому, за наслідками розгляду цивільного позову прокурора, з обвинуваченого стягнуто лише шкоду, завдану пошкодженням автомобілю у розмірі 102674,17 грн.

Разом з тим, вартість відновлювального ремонту складає 197492,19 грн., яку з обвинуваченого стягнуто не було. Не вирішувалось питання і щодо стягнення ринкової вартості автомобіля.

Крім того, у позовній заяві прокурора питання передачі військового майна обвинуваченому взагалі не ставилось, а під час розгляду справи здійснення такої передачі було вирішено без з`ясування думки володільця майна.

Тобто, при постановленні вироку та вирішенні зазначеного питання суд дійшов суперечливих висновків, внаслідок чого, жодним чином не мотивувавши свого рішення, безпідставно вийшов за межі предмета позову та передав спірне майно обвинуваченому.

При цьому, таке рішення віднайшло своє відображення лише при вирішенні питання щодо речових доказів, незважаючи на те, що відповідними вимогами кримінального процесуального закону, передача права власності чи володіння (при відсутності підстав для спеціальної конфіскації), не передбачена.

Таким чином, колегія суддів вважає, що оскаржуваний вирок підлягає зміні в частині вирішення долі речових доказів, з поверненням автомобіля «Mitsubishi L 200» військовій частині.

На підставі викладеного, керуючись ст. 404 - 407 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника цивільного відповідача задовольнити частково.

Вирок Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 1 березня 2021 року відносно ОСОБА_3 змінити в частині вирішення долі речових доказів.

Автомобіль «Mitsubishi L 200», військовий номер НОМЕР_1 , повернути військовій частині А3199.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала набуває чинності негайно та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді