Справа №754/3288/19. Провадження №11-кп/824/2400/2021. Головуючий у суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 1 ст. 286 КК України. Суддя-доповідач у апеляційній інстанції ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
Іменем України

7 червня 2021 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційними скаргами потерпілої ОСОБА_6 та адвоката ОСОБА_7 , який діє у захист прав та інтересів обвинуваченого ОСОБА_8 , на вирок Деснянського районного суду міста Києва від 18 лютого 2021 року, ухвалений щодо ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 286 КК України,

за участю сторони обвинувачення прокурора ОСОБА_9
за участю сторони захисту адвоката ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8 ,

у с т а н о в и л а:

Цим вироком у кримінальному провадженні під №0000566, внесеному до ЄРДР 25.01.2019 року, ухваленим щодо обвинуваченого:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який народився у м. Києві, з вищою освітою, неодруженого, працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше несудимого,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та йому призначене покарання у виді штрафу в розмірі 400 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 6 800 (шість тисяч вісімсот) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на 1 (один) рік.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 5000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Європейський страховий альянс» на користь ОСОБА_6 8 248 грн. 12 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 412 грн. 41 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави 1796 грн. 90 коп. судові витрати за проведення експертиз.

Також вирішено питання про долю речових доказів у даному кримінальному провадженні.

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини

Цим вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнаний винуватим у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тілесне ушкодження середньої тяжкості, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 1 ст. 286 КК України.

Як визнав установленим у вироку суд першої інстанції, кримінальне

правопорушення вчинене за таких обставин.

19.01.2019 року, близько 14 години 00 хвилин, обвинувачений ОСОБА_8 , керуючи технічно-справним автомобілем марки Mitsubishi Colt реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись заднім ходом по паркувальному майданчику, навпроти будинку № 4 по вулиці Драйзера в місті Києві, в порушення вимог п. 1.3, п. 2.3. б та п. 10.9 Правил дорожнього руху не був уважним не стежив за дорожньою обстановкою, вчасно не реагував відповідним чином на її зміну, під час руху заднім ходом повинен був не створювати небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху, та рухаючись по паркувальному майданчику повинен був дати дорогу іншим учасникам дорожнього руху, однак цього не дотримався та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_6 , яка перебувала біля задньої частини автомобіля.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_6 отримала тілесні ушкодження у вигляді: закритої травми правого плеча у вигляді вивиху голівки правої плечової кістки; закритої травми лівого передпліччя у вигляді перелому шиловидного відростка лівої проминевої кістки, гематоми м`яких тканин передпліччя; гематоми м`яких тканин правого колінного суглобу, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості.

Під час руху обвинувачений ОСОБА_8 порушив вимоги п. 1.3, п. 2.3.б та п. 10.9 Правил дорожнього руху України.

Порушення обвинуваченим ОСОБА_8 вимог п. 1.3, п. 2.3.б та п.10.9 Правил дорожнього руху України знаходиться у прямому причинному зв`язку з виникненням вказаної дорожньо-транспортної пригоди та отриманням ОСОБА_6 середнього ступеню тяжкості тілесного ушкодження.

Вимоги апеляційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали

Не погодившись з ухваленим місцевим судом вироком потерпіла ОСОБА_6 та адвокат ОСОБА_7 , який діє у захист прав та інтересів обвинуваченого ОСОБА_8 , подали апеляційні скарги.

Потерпіла ОСОБА_6 в поданій апеляційній скарзі, не оспорюючи вирок місцевого суду в частині фактичних обставин вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення та призначеного покарання, просить змінити вирок Деснянського районного суду міста Києва від 18.02.2021 року у кримінальному провадженні №0000566 по обвинуваченню ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_6 , шляхом збільшення розміру матеріальної та моральної компенсації, яка повинна бути стягнута з обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь потерпілої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а саме: 32 700 грн. у рахунок понесених потерпілою витрат на сторонній догляд та 24 402 грн. 65 коп. у рахунок завданої моральної шкоди; виключити з вироку суду обставину, яка в силу ст. 66 КК України пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_8 часткове відшкодування шкоди потерпілій; в решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги потерпіла вказує, що судом першої інстанції безпідставно застосовано ст. 66 КК України та визнано обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого часткове відшкодування шкоди потерпілій, оскільки жодних фактичних відшкодувань з боку обвинуваченого не отримано. Разом з цим, приймаючи рішення про вирішення цивільного позову, місцевий суд не надав належної оцінки зібраним по справі доказам, що були долучені апелянтом до цивільного позову, та не навів всіх доказів, досліджених в судовому засіданні, у вироку. Визначений розмір моральної шкоди, на думку апелянта, не відповідає вимогам справедливості та розумності відповідно до вимог ст. 23 ЦК України та сума є безпідставно заниженою, враховуючи ті моральні і фізичні страждання, які були нею понесені.

Крім того, наголошує на тому, що висновки суду щодо ненадання апелянтом жодних доказів, які б підтверджували факт необхідності залучення сторонньої допомоги після отримання тілесних ушкоджень та розміру понесених витрат на сторонню допомогу, не відповідають наявним доказам у кримінальному провадженні. Так, зазначає, що у зв`язку з її неспроможністю внаслідок отриманих після ДТП ушкоджень здійснювати власне самообслуговування та сторонній догляд за 93-літньою матір`ю ОСОБА_10 , яка є інвалідом за психічним захворюванням, в період перебування на стаціонарному та амбулаторному лікуванні апелянт понесла витрати на здійснення стороннього догляду в розмірі 32 700 грн. Зокрема, докази витрат цих коштів підтверджуються договором про надання послуг стороннього догляду від 19.01.2019 року, розписками про отримання коштів ОСОБА_11 від апелянта від 26.01.2019 року та 17.04.2019 року.

Адвокат ОСОБА_7 , який діє у захист прав та інтересів обвинуваченого ОСОБА_8 , в поданій апеляційній скарзі просить: повторно дослідити всі обставини, досліджені судом першої інстанції не повністю та з порушеннями; вирок Деснянського районного суду міста Києва від 18.02.2021 року скасувати повністю за недоведеністю вини обвинуваченого у процесуальний спосіб; закрити кримінальне провадження.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги вказує, що місцевим судом в основу вироку покладено докази, що були зібрані органом досудового розслідування з порушенням права на захист обвинуваченого та з істотним порушенням вимог КПК України, а тому здобуті за результатами цих слідчих дій докази є недопустимими.

Зазначає, що досудове розслідування проводилось відносно особи, відомості щодо якої не внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, а також у всіх процесуальних документах зазначена інша особа. Також посилається на відсутність судового рішення про надання тимчасового доступу до медичної картки потерпілої ОСОБА_6 та доручення на проведення судово-медичної експертизи Київському міському клінічному бюро судово-медичної експертизи. Разом з цим, у зазначених документах допущено помилку в прізвищі потерпілої ОСОБА_6 .

Підкреслює, що при розгляді кримінального провадження судом першої інстанції не дотримано вимог ст. 349 КПК України щодо визначення обсягу доказів та порядку їх дослідження. При цьому посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, оскільки досліджені судом докази не підтверджують поза розумним сумнівом наявність у діях обвинуваченого ОСОБА_8 причинного зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди. До того ж, потерпіла ОСОБА_6 на момент ДТП перебувала в стані алкогольного сп`яніння, що підтверджено висновком судово-медичного експерта від 21.02.2019 року.

Не погоджується апелянт і з рішенням суду про визнання належним та допустимим доказом у справі відеозапис з камери зовнішнього спостереження, на якому не зафіксовано обставини ДТП. Крім того, реєстр матеріалів досудового розслідування не містить відомостей про ознайомлення обвинуваченого ОСОБА_8 із зазначеним відеозаписом. Також зазначає, що протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди та схема до нього від 19.01.2019 року є недопустимим доказом, оскільки у проколі зазначено місце ДТП вул. Бальзака, хоча ДТП сталося по вул. Т. Драйзера, 4, при цьому протокол складений слідчим, який не входив до складу слідчої групи. Також відповідно до реєстру матеріалів досудового розслідування обвинуваченому відкривалось клопотання слідчого про проведення судово-медичної експертизи тілесних ушкоджень ОСОБА_12 , а не потерпілої ОСОБА_6 . Окрім цього, показання свідка ОСОБА_13 є суперечливими та неправдивими, з яких неможливо встановити фактичні обставини у справі.

Додає, що стороною обвинувачення надано копії документів, а не оригінали, що суперечить вимогам ст. 99 КПК України та внаслідок чого неможливо визнати їх допустимими доказами.

Стверджує, що як на доказ вини обвинуваченого суд першої інстанції послався на висновок судово-медичного експерта № 042-319-2019 від 21.02.2019 року, проте вказаний експертний висновок є необ`єктивним, неповним та не відповідає вимогам Закону України «Про судову експертизу» та Правилам судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень від 17.01.1995 року № 6, оскільки зроблений через три дні після події, експертизу проведено без медичного обстеження потерпілої ОСОБА_6 та за відсутності оригіналів медичних документів, а також експертом не встановлено особу обстежуваної ОСОБА_6 за паспортом чи іншим документом, що його замінює, та не з`ясовано в останньої обставини заподіяння ушкоджень.

Крім того, зазначає, що під час допиту свідка ОСОБА_13 та судово-медичного експерта не вівся журнал судового засіданняв порушення вимог ст. 108 КПК України, а перебіг цього допиту фіксувався протоколом.

Призначене додаткове покарання, на думку захисника, за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Звертає увагу на те, що місцевий суд при призначенні покарання не повною мірою врахував дані про особу обвинуваченого, а саме те, що він раніше не судимий, характеризується позитивно, має вищу освіту та постійне місце проживання, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, офіційно працює водієм і ця робота є єдиним джерелом його доходів, а також вибачився перед потерпілою та відшкодував завдану їй матеріальну шкоду.

У підсумку вважає, що судом не встановлений дійсний розмір шкоди, завданий діями обвинуваченого ОСОБА_8 , який є необґрунтованим та суттєво завищеним. Так, договір про надання послуг стороннього догляду укладений між двома фізичними особами, які не є суб`єктами підприємницької діяльності, розписки про отримання коштів видані на підставі недійсного договору, квитанції про купівлю ліків не відповідають лікарським призначенням та не підтверджують купівлю ліків саме потерпілою ОСОБА_6 . Крім цього, встановивши факт відшкодування шкоди обвинуваченим у розмірі 3051,02 грн., суд не відрахував вказану суму від запропонованої страховою компанією суми.

Заперечення на подану апеляційну скаргу

19.04.2021 року адвокат ОСОБА_7 , який діє у захист прав та інтересів обвинуваченого ОСОБА_8 , подав заперечення на апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_6 , в яких просить у задоволенні апеляційної скарги потерпілої від 11.03.2021 року на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 18.02.2020 року відмовити повністю.

Зазначає, що кримінальне правопорушення, інкриміноване обвинуваченому ОСОБА_8 , було вчинено 19.01.2019 року, тобто з часу його вчинення пройшло більше двох років, а тому на підставі п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України обвинувачений підлягає звільненню від кримінальної відповідальності.

Позиції учасників апеляційного провадження

Заслухавши доповідь судді-доповідача; обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали подану захисником апеляційну скаргу та просили її задовольнити з наведених підстав, а скаргу потерпілої - залишити без задоволення; прокурора ОСОБА_9 , який підтримав апеляційну скаргу потерпілої та заперечував щодо задоволення апеляційної скарги адвоката; дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг; провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, обговоривши й обміркувавши доводи апелянтів, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Мотиви апеляційного суду

Відповідно до положень ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Кваліфікація дій ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, є правильною та ґрунтується на зібраних у передбаченому кримінальним процесуальним законом порядку і перевірених у судовому засіданні доказах, яким суд дав належну юридичну оцінку.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають фактичним даним, які містяться в наступних зібраних і наведених у вироку джерелах доказів:

- показаннях потерпілої ОСОБА_6 про те, що 19 січня 2019 року, близько 15 год. 00 хв. вона поспішала до відділення ПриватБанку по вул. Драйзера, 4 в м. Києві. Подія відбувалась у світлу пору дня, неподалік від паркувального майданчику. Ідучи по тротуару, почала падати на руки та коліна від сильного поштовху в спину, при цьому відчула сильний біль. Повернувшись, побачила, що на неї заднім ходом рухається червоний автомобіль, який зупинився, лише після того, як вона почала стукати рукою по машині. В момент зупинки автомобіля її ноги знаходились під автомобілем. З машини вийшов водій ОСОБА_8 та його товариш, який поцікавився її самопочуттям. Після чого, ОСОБА_8 разом з товаришем відвезли її до травмпункту. З травмпункту її направили до лікарні, де ОСОБА_8 придбав їй лангету. Вказала, що в день госпіталізації до лікарні, черговими лікарями було виявлено сильний забій, і лише через декілька днів, при повторному знімку, лікарі виявили перелом відростка лівої променевої кістки. На стаціонарному лікуванні вона перебувала тиждень та опісля стаціонарного лікування, впродовж трьох місяців перебувала на лікарняному. Поданий нею цивільний позов підтримала в повному обсязі та просила про його задоволення;

- показаннях свідка ОСОБА_14 про те, що 19.01.2019 року, приблизно о 14 год. 00 хв., в м. Києві, масив "Троєщина", адресу не пам`ятає, він знаходився на пасажирському сидінні автомобіля Мітсубісі поруч з водієм, за кермом автомобіля знаходився ОСОБА_15 . Виїжджаючи з паркомісця на паркувальному майданчику, ОСОБА_16 дуже повільно рухався заднім ходом. Почули легкий стук, ОСОБА_16 зупинив автомобіль і вони обидва вибігли з машини. Побачили, що лежить жінка, яка трималася за руку. Вони її одразу підняли та запропонували допомогу. Після чого відвезли потерпілу до лікарні, пізніше вони приїздили до потерпілої у лікарню та привозили їй медикаменти. Свідок також зазначив, що оскільки потерпіла з`явилась раптово, у ОСОБА_16 не було можливості уникнути зіткнення. Вказав, що все сталось миттєво і у нього склалось враження, що потерпіла спеціально стрибнула під автомобіль;

- показаннях свідка ОСОБА_17 про те, що 19.01.2019 року, приблизно о 14 год. 00 хв., в м. Києві, на вул. Драйзера, 4 він, перебуваючи за кермом своєї автівки, марки Фольксваген виїжджав з паркувального майданчика. Зазначив, що він рухався вперед, а попереду його автомобіля, виїжджаючи з паркувального майданчика, рухався заднім ходом автомобіль Мітсубісі, за кермом якого знаходився ОСОБА_15 , який прямував заднім ходом до виїзду з паркувального майданчика. Він побачив, що ОСОБА_16 зупинив автомобіль та також зупинився сам. Він вибіг з машини, та за автомобілем ОСОБА_8 побачив жінку, ноги якої знаходились під бампером автомобіля ОСОБА_16 . Вони її одразу підняли та запропонували допомогу. Після чого відвезли потерпілу до лікарні. Вказав, що коли ОСОБА_16 рухався на автомобілі заднім ходом, він через скло автомобіля не бачив жодних перешкод для руху;

- протоколі огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 19.01.2019 року;

- схемі до протоколу огляду дорожньо-транспортної пригоди від 19.01.2019 року;

- висновку експерта судово-медичної експертизи № 042-319-2019 від 21.02.2019 року, згідно якого у потерпілої ОСОБА_6 при зверненні за медичною допомогою 19.01.2019 року о 14.50 мали місце тілесні ушкодження: закрита травма правого плеча у вигляді вивиху голівки правої плечової кістки; закрита травма лівого передпліччя у вигляді перелому шиловидного відростка лівої променевої кістки, гематоми м`яких тканин передпліччя; гематома м`яких тканин правого колінного суглоба. Локалізація, морфологія вищевказаних ушкоджень, враховуючи обставини справи та часові дані, свідчать про те, що спричинені вони травмуючою дією тупого(их) предмету(тів), могли утворитись не виключено в термін, вказаний в ухвалі, тобто 19.01.2019 року при транспортній травмі (травма внаслідок зіткнення автомобіля, що рухався, з пішоходом). При цьому, експерт наголошує, що між тривалістю розладу здоров`я (як критерієм судово - медичного визначення ступеню тяжкості) та тривалістю лікування апріорі не існує ніякого кореляційного зв`язку. Тобто, будь-яке лікування, ніякими чином не відображає строки порушення анатомічної цілісності тканин, органів та їх функцій. Морфологічні властивості виявлених перелому та вивиху - дозволяють стверджувати, що як відновлення анатомічної цілісності вказаних структур так і відновлення функції правого плеча та лівого передпліччя буде спостерігатися у строк понад 21 добу, та саме з цього строку, обчислювати тривалість розладу здоров`я, як критерію визначення ступеню тяжкості. Тому, вказані закриті травми за ступенем тяжкості відносяться до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу. Відновлення анатомічної цілісності травмованих ділянок та початок відновлення порушеної функції по місцю утворення гематом у звичайному клінічному перебігу спостерігається у строк до 6 діб. Вказані строки віддзеркалюють тривалість розладу здоров`я, як загальноприйнятого судово-медичного критерію визначення ступеню тяжкості. Саме тому, вказане ушкодження відноситься до легкого тілесного ушкодження. Експерт зауважує, що не було виявлено достатніх об`єктивних судово-медичних даних (відсутність опису стану м`яких тканин голови, грудної клітки, грудного відділу хребта із зазначенням видимих тілесних ушкоджень (синців, саден, ран), відсутність травматичних змін на наданих зрізах магнітно-резонансної томографії грудного відділу хребта) у своїй сукупності дозволяє вважати встановлені діагнози: забій м`яких тканин голови, закрита травма грудної клітки. Забій грудної клітки справа, забій грудного відділу хребта як не обґрунтовані, що не підлягає судово-медичній оцінці ступеню тяжкості тілесних ушкоджень. Тому слід утриматися від судово-медичної оцінки встановлених діагнозів.

Крім визнавальних показань обвинуваченого ОСОБА_8 , пояснень потерпілої ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_17 , винність ОСОБА_8 також підтверджується доказами, наданими стороною обвинувачення та безпосередньо дослідженими під час судового розгляду.

Зокрема, в судовому засіданні першої інстанції було безпосередньо досліджено відеозапис з камери спостереження ТОВ Столична Ювелірна Фабрика, розташованої по вул. Драйзера, 4 в м. Києві від 19.01.2019 року. При відкритті вказаного файлу запускається запис з фрагментом відеозапису камери зовнішнього спостереження ТОВ Столична Ювелірна Фабрика , розташованої за адресою: м. Київ, вул. Драйзера, 4 від 19.01.2019, у період часу: з 13:48:08 год. по 13:49:19 год. (згідно інформаційної строки у верхньому куті зліва). На відеозаписі з даного файлу відображено о 13 годині 48 хвилин 08 секунді (на 01 секунді перегляду відеозапису) відеокамера фіксує, як на прилеглій території паркувального майданчику транспортний засіб Mitsubishi Colt червоного кольору розпочинає рух заднім ходом та рухається по паркувальному майданчику в напрямку вулиці Закревського в м. Києві. О 13 годині 48 хвилині 14 секунді (на 05 секунді перегляду відеозапису) біля сходинок ПриватБанку стоїть особа жіночої статі (пішохід). 0 13 годині 48 хвилині 17 секунді (на 07 секунді перегляду відеозапису) автомобіль марки Mitsubishi Colt зупиняється та пропускає автомобіль марки Daewoo Lanos . О 13 годині 48 хвилині 21 секунді автомобіль (на 12 секунді перегляду відеозапису) Mitsubishi Colt знову розпочинає рух заднім ходом. О 13 годині 48 хвилині 27 секунді (на 18 секунді перегляду відеозапису) особа жіночої статі (пішохід) розпочинає рух у напрямку вулиці Закревського в м. Києві. О 13 годині 48 хвилині 40 секунді (на 31 секунді перегляду відеозапису) відеокамера фіксує, як на паркувальному майданчику особа жіночої статі (пішохід) зупиняється за стовпом. 0 13 годині 48 хвилині 45 секунді (на 36 секунді перегляду відеозапису) автомобіль Mitsubishi Colt скоює наїзд на пішохода. О 13 годині 48 хвилині 48 секунді (на 39 секунді перегляду відеозапису) автомобіль Mitsubishi Colt зупиняється.

Крім того, допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_18 підтвердив викладені у висновку судово-медичної експертизи №042-319-2019 від 21.02.2019 року обставини та зазначив що у потерпілої ОСОБА_6 при зверненні за медичною допомогою 19.01.2019 року мали місце тілесні ушкодження: закрита травма правого плеча у вигляді вивиху голівки правої плечової кістки; закрита травма лівого передпліччя у вигляді перелому шиловидного відростка лівої променевої кістки, гематоми м`яких тканин передпліччя; гематома м`яких тканин правого колінного суглоба. Спричинені тілесні ушкодження травмуючою дією тупого(их) предмету(тів), могли утворитись 19.01.2019 року при транспортній травмі (травма внаслідок зіткнення автомобіля, що рухався, з пішоходом).

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника щодо недоведеності вини обвинуваченого, колегія суддів з ними не погоджується та вважає, що судом першої інстанції вина обвинуваченого доведена в повному обсязі та відповідно до вимог закону.

"Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину, категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину ... покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного"; "правова держава, вважаючи покарання передусім виправним та превентивним засобом, має використовувати не надмірні, а лише необхідні і зумовлені метою заходи" (абзац п`ятий підпункту 4.1 пункту 4, абзац четвертий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004).

Відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Як вбачається із оскаржуваного вироку, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_8 покарання врахував: характер та ступінь тяжкості скоєного злочину, який відноситься до злочинів скоєних з необережності, ставлення ОСОБА_8 до вчиненого, яке полягає у визнанні вини, обставин які характеризують його особу, те, що він раніше не судимий, не перебуває на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога, має постійне місце реєстрації та проживання, за яким характеризується позитивно, офіційно працює водієм, його відношення до скоєного.

Обставинами, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання, суд визнав щире каяття та часткове відшкодування шкоди.

Обставин, згідно ст. 67 КК України судом не встановлено.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов висновку, про можливість призначення ОСОБА_8 покарання в межах, передбачених санкцією ч. 1 ст. 286 КК України, за якою він обвинувачується.

Також, суд, враховуючи обставини справи, відношення обвинуваченого до вчиненого, відсутність будь-яких даних у даному провадженні про те, що ОСОБА_8 раніше не притягався до відповідальності за дії, пов`язані з порушенням правил дорожнього руху, а також виходячи із характеру його роботи, наслідки, які сталися після дорожньо-транспортної пригоди, думку потерпілої, яка просила позбавити ОСОБА_8 права керування транспортними засобами, суд вбачав підстави для застосування до обвинуваченого додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк.

Посилання адвоката ОСОБА_7 , на те, що місцевим судом в основу вироку покладено докази, що були зібрані органом досудового розслідування з порушенням права на захист обвинуваченого та з істотним порушенням вимог КПК України, а тому здобуті за результатами цих слідчих дій докази є недопустимими є неспроможними і спростовуються сукупністю наведених у вироку доказів, яким суд дав належну оцінку та поклав в основу вироку.

Доводи захисника про те, що досудове розслідування проводилось відносно особи, відомості щодо якої не внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, а також у всіх процесуальних документах зазначена інша особа є неправдивими та не відповідають дійсності, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, дійсно в деяких медичних документах прізвище потерпілої зазначено як: " ОСОБА_19 ", однак, як вбачається з журналу судового засідання від 28.01.2020 р. /т. 2 а. с. 100/, на запитання прокурора свідок ОСОБА_13 пояснив, що він проводив досудове розслідування в даному кримінальному провадженні, зокрема в такій слідчій дії, як призначення судово-медичної експертизи. Потерпіла поступила до лікарні з прізвищем, зазначеним у медичній документації " ОСОБА_20 ". Спочатку було оформлено ДТП, після цього надійшли зареєстровані документи до Деснянського УП ГУ НП в м. Києві. Вказав, що в нього була довідка потерпілої із зазначенням прізвища " ОСОБА_20 ", а вже під час повідомлення про підозру в нього був її паспорт, у якому було зазначено прізвище " ОСОБА_6 ". Вважає, що помилка у прізвищі потерпілої є технічною помилкою.

З приводу посилання адвоката на відсутність судового рішення про надання тимчасового доступу до медичної картки потерпілої ОСОБА_6 та доручення на проведення судово-медичної експертизи Київському міському клінічному бюро судово-медичної експертизи, колегія суддів вважає, що це не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки сторона кримінального провадження долучає процесуальні документи до справи, які вона вважає за потрібне, тобто відсутність вказаних документів не тягне за собою визнання судово-медичної експертизи недопустимим доказом й скасування вироку на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК, якщо зазначені документи було отримано у визначеному законом порядку.

Твердження захисника з приводу того, що при розгляді кримінального провадження судом першої інстанції не дотримано вимог ст. 349 КПК України щодо визначення обсягу доказів та порядку їх дослідження та те, що обвинувачений не відмовлявся від проведення допиту, як зазначено в журналі судового засідання від 08.10.2020, спростовуються наявними матеріалами справи, журналом судового засідання та аудіо-записом судового засідання від 08.10.2020 року, з якого вбачається, що обвинувачений скористався своїм правом відповідно до ст. 63 Конституції України та відмовився від дачі показань.

Посилання адвоката на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, оскільки досліджені судом докази не підтверджують поза розумним сумнівом наявність у діях обвинуваченого ОСОБА_8 причинного зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди не беруться судом до уваги, оскільки спростовуються наявними у мотивувальній частині рішенні суду доказами, а також, як зазначено у вироку, з чим і погоджується колегія апеляційного суду, стороною обвинувачення поза розумним сумнівом доведено, що саме обвинувачений ОСОБА_8 19.01.2019 року, близько 14 години 00 хвилин, керуючи технічно-справним автомобілем марки «Mitsubishi Colt» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись заднім ходом по паркувальному майданчику, навпроти будинку №4 по вулиці Драйзера в місті Києві, в порушення вимог п.1.3, п.2.3.б та п.10.9 Правил дорожнього руху не виконав вимоги Правил дорожнього руху, не був уважним не стежив за дорожньою обстановкою, вчасно не реагував відповідним чином на її зміну, під час руху заднім ходом повинен був не створювати небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху, та рухаючись по паркувальному майданчику повинен був дати дорогу іншим учасникам дорожнього руху, однак цього не дотримався та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_6 , яка перебувала біля задньої частини автомобіля.

Твердження захисника з приводу того, що, потерпіла ОСОБА_6 на момент ДТП перебувала в стані алкогольного сп`яніння, що підтверджено висновком судово-медичного експерта від 21.02.2019 року є надуманими, та спростовуються висновком експерта №042-319-2019 від 21.02.2019 року /т. 2 а. с. 19-24/, в якому зазначено: "Результат лабораторного дослідження" №267 від 21.01.2019 із Київської міської наркологічної клінічної лікарні "Соціотерапія" - в крові ОСОБА_6 етанол не виявлений.

Не погоджується апелянт і з рішенням суду про визнання належним та допустимим доказом у справі відеозапис з камери зовнішнього спостереження, на якому не зафіксовано обставини ДТП. Крім того, реєстр матеріалів досудового розслідування не містить відомостей про ознайомлення обвинуваченого ОСОБА_8 із зазначеним відеозаписом. Як вбачається з матеріалів справи, а саме журналу судового засідання від 15.09.2020 року /т. 2 а. с. 38-39/ в суді першої інстанції було долучено до матеріалів справи постанову про визнання речовим доказом, диску до постанови з відеозаписом обставин ДТП та переглянуто відеозапис з обставинами ДТП, про що учасники не заперечували. З дослідженого відеозапису вбачається, як зазначив суд, о 13 годині 48 хвилині 45 секунді (на 36 секунді перегляду відеозапису) автомобіль «Mitsubishi Colt» скоює наїзд на пішохода. Відсутність в реєстрі матеріалів досудового розслідування відомостей про ознайомлення обвинуваченого ОСОБА_8 із зазначеним відеозаписом не є підтвердженням того факту, що ОСОБА_8 не був ознайомлений з даним відеозаписом та не є істотним порушення вимог кримінального процесуального закону.

Твердження захисника про те, що протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди та схема до нього від 19.01.2019 року є недопустимим доказом, оскільки у протоколі зазначено місце ДТП вул. Бальзака, хоча ДТП сталося по вул. Т. Драйзера, 4, є надуманими, оскільки, як вбачається з матеріалів провадження, а саме відповідно до протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 19.01.2021 року /т. 2 а. с. 15-16/ та схеми / т. 2 а. с. 17/, в яких зазначено: оглядом встановлено, що місце дорожньо-транспортної події розташовано у м. Києві, вул. Т. Драйзера, 4. Посилання на те, що протокол складений слідчим, який не входив до складу слідчої групи є необґрунтованими. Відповідно до ч. 2 ст. 214 КПК України досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, оскільки, на момент огляду місця дорожньо-транспортної пригоди відомості про кримінальне правопорушення внесені не були, а отже створення слідчої групи ще не відбулось. Відповідно до ч. 3 ст. 214 КПК України здійснення досудового розслідування, крім випадків, передбачених цією частиною, до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається і тягне за собою відповідальність, встановлену законом. У невідкладних випадках до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань може бути проведений огляд місця події (відомості вносяться невідкладно після завершення огляду), тобто в даному випадку відомості до ЄРДР були внесені після огляду місця події, а отже і постанова про створення слідчої групи була винесена після огляду місця події.

Адвокат вказує, що відповідно до реєстру матеріалів досудового розслідування обвинуваченому відкривалось клопотання слідчого про проведення судово-медичної експертизи тілесних ушкоджень ОСОБА_12 , а не потерпілій ОСОБА_6 та з приводу цього, свідком ОСОБА_13 в судовому засіданні зазначено /т. 2 а. с. 103/, що він не пам`ятає щоб він звертався із клопотанням про проведення експертизи особи на прізвище ОСОБА_12 в даному кримінальному провадженні, а отже це є технічною помилкою, оскільки в даному проваджені тільки одна потерпіла ОСОБА_6 .

Доводи сторони захисту з приводу того, що стороною обвинувачення надано копії документів, а не оригінали, що суперечить вимогам ст. 99 КПК України та внаслідок чого неможливо визнати їх допустимими доказами є голослівними та не беруться судом до уваги, оскільки захисником не було зазначено які саме документи, та відповідно під час розгляду справи в матеріалах провадження судом не виявлено порушень вимог ст. 99 КПК України.

Твердження, що висновок судово-медичного експерта № 042-319-2019 від 21.02.2019 року є необ`ктивним, неповним та не відповідає вимогам Закону України «Про судову експертизу» та Правилам судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень від 17.01.1995 року № 6 не узгоджуються з наявними матеріалами справи та показаннями експерта в судовому засіданні, які відображені в журналі судового засідання від 21.01.2021 року /т. 2 а. с. 85/. Також, з апеляційної скарги адвоката ОСОБА_7 вбачається, що останній сам собі протирічить, спочатку посилається на даний висновок експерта та вказує, що відповідно до нього потерпіла ОСОБА_6 була в стані алкогольного сп`яніння, (хоч як визнано колегією суддів, це твердження неправдиве), потім вказує, що даний висновок не відповідає вимогам Закону України.

Посилання адвоката ОСОБА_7 на те, що під час допиту свідка ОСОБА_13 та судово-медичного експерта не вівся журнал судового засідання в порушення вимог ст. 108 КПК України, а перебіг цього допиту фіксувався протоколом є незначними та не беруться до уваги колегією суддів, оскільки відповідно до вимог ст. 108 КПК України в журналі судового засідання зазначені всі відомості, які повинні бути, а саме: найменування та склад суду; реквізити кримінального провадження та відомості щодо його учасників; дата і час початку та закінчення судового засідання; час, номер та найменування процесуальної дії, що проводиться під час судового засідання, а також передані суду під час процесуальної дії речі, документи, протоколи слідчих (розшукових) дій і додатки до них. Журнал вівся та підписаний секретарем судового засідання, а отже технічна помилка в назві документа в даному випадку не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, які тягнуть за собою скасування вироку.

Доводи захисника з приводу того, що призначене додаткове покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого є небезпідставними та колегія суддів з ними погоджується з огляду на наступне.

Згідно з роз`ясненнями наданими в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року № 7 звернуто увагу судів на те, що висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Відповідно до п. 20 Постанови №14 Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті від 23 грудня 2005 року зазначено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Колегія суддів враховує обставини справи, відношення обвинуваченого до вчиненого, а саме те, що він частково визнав свою вину, як вбачається з матеріалів справи бажав частково відшкодовувати завдані ним збитки, раніше не судимий, характеризується позитивно, має вищу освіту та постійне місце проживання, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, офіційно працює водієм і ця робота є єдиним джерелом його доходів, а також вибачився перед потерпілою.

Враховує й те, що не маючи змоги працювати водієм у обвинуваченого не буде можливості відшкодовувати матеріальну та моральну шкоду потерпілій та на думку колегії суддів, потрібно виключити з вироку вказівку суду першої інстанції по призначенню ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на один рік.

Голослівними є доводи сторони захисту з приводу того, що договір про надання послуг стороннього догляду укладений між двома фізичними особами, які не є суб`єктами підприємницької діяльності, розписки про отримання коштів видані на підставі недійсного договору, квитанції про купівлю ліків не відповідають лікарським призначенням та не підтверджують купівлю ліків саме потерпілою ОСОБА_6 .

Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з п. 22 ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів" від 12.05.1991 року № 1023-XII споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Якщо замовником є фізична особа, яка замовляє послугу для особистих потреб, не пов`язаних з підприємницькою діяльністю, він є споживачем і на нього відповідно поширюється законодавство про захист прав споживачів. А отже, потерпіла є фізичною особою, яка замовляла послугу для особистих потреб.

Колегія суддів не погоджується з доводами захисника про те, що кримінальне правопорушення, інкриміноване обвинуваченому ОСОБА_8 , було вчинено 19.01.2019 року, тобто з часу його вчинення пройшло більше двох років, а тому на підставі п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України обвинувачений підлягає звільненню від кримінальної відповідальності, зауважуючи на наступному: відповідно до п. 4 ст. 12 КК України кримінальне правопорушення, вчинене ОСОБА_8 є нетяжким злочином та згідно з ч. 3 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини.

Доводи потерпілої ОСОБА_6 з приводу того, що судом першої інстанції безпідставно застосовано ст. 66 КК України та визнано обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого часткове відшкодування шкоди потерпілій, оскільки жодних фактичних відшкодувань з боку обвинуваченого не отримано є неспроможними і спростовуються наявними у матеріалах справи фіскальними чеками від 28.10.2020 року, 23.11.2020 року /т. 2 а. с. 74-75/, відповідно до яких було здійснено переводи коштів на ім`я ОСОБА_6 , також сама потерпіла ОСОБА_6 в судовому засіданні зазначала, що три місяці тому їй надійшло запрошення на отримання переказу від ОСОБА_8 , але на пошті вона відмовилась від отримання коштів від обвинуваченого /т. 2 а. с. 87/, тобто не отримання потерпілою коштів, в даному випадку, не виключає того, що обвинувачений хотів частково відшкодувати завдану ним матеріальну шкоду.

Колегія суддів погоджується з доводами потерпілої, що визначений розмір моральної шкоди, не відповідає вимогам справедливості та розумності відповідно до вимог ст. 23 ЦК України та сума є безпідставно заниженою, враховуючи ті моральні і фізичні страждання, уважає такі законними, повною мірою обґрунтованими, та не погоджується з доводами захисника, що судом не встановлений дійсний розмір шкоди, завданий діями обвинуваченого ОСОБА_8 , який є необґрунтованим та суттєво завищеним.

Так, відповідно до вимог ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Крім того, згідно Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Як передбачено ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовано, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Так, ухвалене за вироком суду першої інстанції відшкодування обвинуваченим ОСОБА_8 потерпілій моральної шкоди в розмірі 5 000 грн. на переконання колегії суддів є непомірно заниженою сумою та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 408 КПК України розмір її стягнення підлягає збільшенню, при тому, що таке збільшення не вплине на обсяг висунутого ОСОБА_8 обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди колегія суддів апеляційної інстанції виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала позивачка ОСОБА_6 , характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, стану здоров`я потерпілої, тяжкості вимушених змін у її життєвих стосунках, яка зазнала тілесні ушкодження у вигляді: закритої травми правого плеча у вигляді вивиху голівки правої плечової кістки; закритої травми лівого передпліччя у вигляді перелому шиловидного відростка лівої променевої кістки, гематоми м`яких тканин передпліччя; гематоми м`яких тканин правого колінного суглоба. Вказані закриті травми за ступенем тяжкості відносяться до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу.

Колегія суддів не погоджується з судом першої інстанції в тому, що позов потерпілої до обвинуваченого про відшкодування матеріальної шкоди в частині стягнення 32 700 грн. понесених позивачем витрат на сторонній догляд та допомогу не підлягає задоволенню, оскільки потерпілою не надано жодних доказів та в суді не було доведено, що отримані під час ДТП тілесні ушкодження та необхідність залучення сторонньої допомоги по догляду за нею є взаємопов`язаними.

Як зазначила в апеляційній скарзі потерпіла, з моменту отримання під час ДТП перелому лівої руки та вивиху плечового суглобу правої руки, в період перебування потерпілої на стаціонарному, а в подальшому на амбулаторному лікуванні, ОСОБА_6 не в змозі була здійснювати відповідний догляд своєї мами ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка являлась інвалідом з психічним захворюванням та за своїм станом здоров`я не була здатна до самообслуговування і потребувала постійного стороннього догляду, що підтверджується наявними документами в матеріалах справи та не в змозі була здійснювати власне самообслуговування, а отже була вимушена укласти договір про надання послуг стороннього догляду та допомоги для себе та своєї матері, який є в матеріалах справи. Колегія суддів вбачає підстави для відшкодування матеріальної шкоди в частині стягнення 32 700 грн. понесених позивачем витрат на сторонній догляд та допомогу.

З урахуванням комплексу наведених аргументів доведеності, на підставі ст. 1167 Цивільного кодексу України, колегія суддів уважає вирок суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_6 до обвинуваченого ОСОБА_8 про відшкодування їй моральної та матеріальної шкоди, заподіяної даним кримінальним правопорушенням, необхідним змінити шляхом збільшення розміру суми, підлягаючої стягненню з ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_6 , а саме 24 402 грн. 65 коп. моральної шкоди та 32 700 грн. матеріальної шкоди.

У решті вирок суду першої інстанції слід залишити без змін.

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про часткове задоволення апеляційних скарг потерпілої та адвоката.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, ч. 1 ст. 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 , який діє у захист прав та інтересів обвинуваченого ОСОБА_8 , задовольнити частково.

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_6 , задовольнити частково.

Вирок Деснянського районного суду міста Києва від 18 лютого 2021 року, ухвалений у кримінальному провадженні під №0000566, внесеному 25.01.2019 р. до Єдиного реєстру досудових розслідувань, щодо ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 286 КК України, з м і н и т и, а саме:

виключити з вироку вказівку суду першої інстанції по призначенню ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на один рік;

цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 в частині відшкодування моральної (немайнової) шкоди в розмірі 24 402 грн. 65 коп. (двадцять чотири тисячі чотириста дві гривні, шістдесят п`ять копійок) задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_6 у відшкодування заподіяної їй моральної (немайнової) шкоди 24 402 грн. 65 коп. (двадцять чотири тисячі чотириста дві гривні, шістдесят п`ять копійок);

цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 в частині відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 32 700 грн. (тридцять дві тисячі сімсот) гривень задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_6 у відшкодування заподіяної їй матеріальної шкоди 32 700 грн. (тридцять дві тисячі сімсот) гривень.

В решті вирок Деснянського районного суду міста Києва від 18 лютого 2021 року відносно обвинуваченого ОСОБА_8 у кримінальному провадженні №0000566 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

С У Д Д І:

ОСОБА_21 з ю б і н ОСОБА_22 С е м е н ц о в