Ухвала
Іменем України

24 березня 2021 року
м. Київ
справа № 619/597/18
провадження № 51-1458 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Харківського апеляційного суду від 17 грудня 2020 року щодо ОСОБА_4 ,
встановив:
Вироком Дергачівського районного суду Харківської області від 23 березня 2020 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді арешту на строк 6 місяців.
На підстав ст. 71 КК України за правилами, передбаченими п.п. «а» п. 1 ч. 1 ст. 72 КК України, по призначеного покарання частково приєднано не відбуту частину покарання за вироком Дергачівського районного суду Харківської області від

09 лютого 2012 року та остаточно визначено покарання ОСОБА_4 у виді позбавлення волі на строк 7 місяців.
Вирішено питання щодо речових доказів та стягнення процесуальних витрат у провадженні.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 17 грудня 2020 року апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області залишено без задоволення, а вирок Дергачівського районного суду Харківської області від 23 березня 2020 року без змін.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 23 січня 2018 року, приблизно о 16 год, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, прийшов до Дергачівського навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів дошкільний заклад», розташованого за адресою: Харківська область, Дергачівський район, м. Дергачі, вул. Золочівський шлях, 58, звідки з корисливих мотивів, повторно, таємно викрав електричний радіатор опалення вартістю 1410,15 грн. Після вчинення кримінального правопорушення з місця злочину зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим спричинив Дергачівському НВК «ЗШ-ДЗ» матеріальну шкоду у вказаному розмірі.
У касаційній скарзі прокурор посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, просить оскаржувану ухвалу скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. В обґрунтування вказує, що при призначенні ОСОБА_4 покарання судом не дотримано загальних засад призначення покарання, не повністю враховано дані про особу обвинуваченого. Разом з цим, визначаючи остаточне покарання за сукупністю вироків у виді позбавлення волі на строк 7 місяців судом допущено неправильне застосування ч. 2 ст. 63 КК України, якою передбачено, що покарання у виді позбавлення волі встановлюється на строк від одного до п`ятнадцяти років. На переконання прокурора неправильне застосування ст. 63 КК України потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість. На вказані порушення апеляційний суд уваги не звернув, доводи апеляційної скарги прокурора належним чином не перевірив, не навів достатніх аргументів з яких апеляційна скарга залишена без задоволення, як наслідок постановив ухвалу, яка не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 185 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.

Дане кримінальне провадження у суді першої інстанції розглядалось за приписами ч. 3 ст. 349 КПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
За приписами ст. 419 КПК України при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Наведених вимог судом апеляційної інстанції дотримано, оскільки переглядаючи провадження в апеляційному порядку, суд проаналізував доводи апеляційної скарги прокурора, які аналогічні доводам його касаційної скарги, належним чином їх перевірив, надав змістовні відповіді, з наведенням достатніх мотивів постановленого рішення та визнав доводи прокурора необґрунтованими, з чим погоджується і суд касаційної інстанції.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, які обтяжують та пом`якшують покарання.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Як слідує зі змісту ухвали апеляційного суду, призначаючи ОСОБА_4 покарання суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, який раніше судимий, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, щире каяття, якобставину, яка пом`якшує покарання, а також обставину, що обтяжує покарання, - вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.
Переглядаючи вирок суду першої інстанції в порядку апеляційної процедури, в межах доводів апеляційної скарги прокурора, апеляційний суд дійшов обгрнутованих висновків що покарання призначене обвинуваченому за ч. 2 ст. 185 КК України є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, відповідає вимогам ст. 65 КК України, підстав для призначення більш суворого за своїм розміром і видом покарання не встановлено.
З огляду на викладене, Верховний Суд вважає, що за фактичних обставин кримінального провадження, даних про особу засудженого, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, призначене ОСОБА_4 покарання є законним, справедливим і співмірним характеру вчинених дій, відповідає положенням ст. ст. 50, 65 КК України, підстав вважати таке покарання явно несправедливим через м`якість, немає.
Що стосується доводів прокурора про те, що визначаючи остаточне покарання за сукупністю вироків у виді позбавлення волі на строк 7 місяців судом допущено неправильне застосування ч. 2 ст. 63 КК України, якою передбачено, що покарання у виді позбавлення волі встановлюється на строк від одного до п`ятнадцяти років, то вони є безпідставними з огляду на таке.
За змістом ст. 51 КК України покарання призначається особі, визнаній винною, за окремий злочин.
ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді арешту на строк 6 місяців, тобто в межах, передбачених санкцією цієї норми, що цілком узгоджується з вимогами кримінального закону.
Крім того, враховуючи, що ОСОБА_4 вчинив злочин у період умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, місцевий суд на підставі ч. 1

ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання, призначеного за новим вироком частково приєднав невідбуту частину покарання за попереднім вироком Дергачівського районного суду Харківської області від 09 лютого 2012 року.

Статтею 72 КК України визначено правила складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення. Згідно із п.п. «а» п. 1 ч. 1 цієї статті при складанні покарань за сукупністю кримінальних правопорушень та сукупністю вироків одному дню позбавлення волі відповідає один день арешту.
Таким чином, при призначенні покарання на підставі ст. 71 КК України суд правильно перерахував призначене ОСОБА_4 покарання у виді арешту на строк 6 місяців у покарання у виді позбавлення волі на той же строк, що повною мірою відповідає вимогам ч. 1 ст. 72 КК України, а також не суперечить вимогам ст. 63 КК України, оскільки таке покарання було призначено не за окремий злочин, а за сукупністю вироків.
З урахуванням наведеного, касаційним судом не встановлено неправильного застосування положень ч. 2 ст. 63 КК України, внаслідок чого засудженому ОСОБА_4 призначено покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, а тому доводи касаційної скарги в цій частині є безпідставними.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Харківського апеляційного суду від 17 грудня 2020 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3