Ухвала
іменем України
29 липня 2021 року

м. Київ
Справа № 428/2918/21
Провадження № 51- 3597 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 21 квітня 2021 року та ухвалу Луганського апеляційного суду від 17 червня 2021 року,
в с т а н о в и в:
Вироком Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 21 квітня 2021 року,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сєвєродонецька Луганської області, громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого 25 листопада 2020 рокуСєвєродонецьким міським судом Луганської області за ч. 4 ст. 407 та ст. 75 КК Українидо покарання у виді позбавлення волі строком на три роки, з іспитовим строком один рік,
засуджено за ч. 2 ст. 309, ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки один місяць.
Ухвалою Луганського апеляційного суду від 17 червня 2021 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 залишено без змін.
Згідно з копіями доданих до касаційної скарги судових рішень, під час проходження військової служби за контрактом ОСОБА_4 , на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 19.05.2020 № 147 призначений на посаду старшого стрільця 1 механізованого відділення 2 механізованого взводу 2 механізованої роти 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , військове звання солдат.
24 серпня 2020 року до ОСОБА_4 , який на той час перебував на АДРЕСА_2 , підійшла раніше йому невідома особа та запропонувала придбати психотропну речовину типу РVР для особистого вживання, при цьому ОСОБА_4 , усвідомлюючи що зазначена пропозиція спрямована на придбання психотропної речовини, маючи на меті злочинний намір спрямований на незаконне придбання, зберігання без передбаченого законом дозволу, без мети збуту, психотропної речовини, на вказану пропозицію погодився та придбав у невстановленої особи 3 пакети з психотропною речовиною типу РVР за 2000,00 грн, таким чином вчинив незаконне придбання психотропної речовини без мети збуту у великих розмірах.
Після чого, направився за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , де у власній кімнаті поклав придбану психотропну речовину типу РVР до особистих речей із метою її подальшого вживання, зберігав придбану психотропну речовину типу РVР до 1 березня 2021 року, таким чином вчинив незаконне зберігання психотропної речовини без мети збуту.
1 березня 2021 року, приблизно о 17:00 годині ОСОБА_4 з метою власного вживання узяв та поклав до власної кишені штанів заздалегідь куплені 24 серпня 2020 року психотропні речовини типу РVР та вийшов до міста Сєвєродонецьк Луганської області. Проходячи по пр. Хіміків, біля будинку № 48 до нього підійшли співробітники поліції ТОР УПП в Луганській області ДПП з метою перевірки документів та в ході бесіди ОСОБА_4 повідомив, що у нього при собі є заборонені до обігу психотропні речовини, які перебувають в полімерних пакетах. Після цього працівники ТОР УПП в Луганській області ДПП повідомили про даний факт чергову частину Сєвєродонецького РУП ГУНП в Луганській області для виклику на місце вчинення кримінального правопорушення слідчого Сєвєродонецького РУП ГУНП в Луганській області для проведення огляду місця події.
1 березня 2021 року, в період з 19 години 00 хвилин по 19 годину 20 хвилин в ході проведення огляду місця події на відкритій ділянці місцевості за адресою: м. Сєвєродонецьк, пр. Хіміків, 48, слідчим, в присутності двох понятих, виявлено та вилучено 3 полімерні пакети, заповнені порошкоподібною речовиною, які знаходились у лівій кишені штанів ОСОБА_4 . Згідно з висновком експерта від 22.03.2021, речовина, надана на експертизу, містить особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено, РVР. Маса у речовинах, наданих на експертизу, становить 1,0607 грама, 0,6377 грама, 0,7437 грама. Загальна маса РVР у речовинах, наданих на експертизу, становить 2,4421 грама.
Згідно з таблицею № 2 невеликих, великих та особливо великих розмірів психотропних речовин, які знаходяться у незаконному обігу, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 01.08.2000 року № 188, розмір РVР від 1,5 грама до 15 грамів є великим розміром.

Вказаними діями, які виразилися у незаконному придбанні та зберіганні психотропних речовин у великих розмірах, без мети збуту, ОСОБА_4 скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 309 КК України.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 просить змінити судові рішення, застосувати до нього вимоги ч. 4 ст. 70 КПК України та ст. 75 КК України.
Так, засуджений вказує на те, що суд першої інстанції, на його думку, неправильно застосував ст. 71 КК України, призначивши покарання за сукупністю вироків, шляхом часткового складання призначених покарань, до покарання, призначеного за вироком суду від 21 квітня 2021 року, частково приєднав невідбуту частину покарання за попереднім вироком від 25 листопада 2020 року у виді позбавлення волі строком на три роки, остаточно призначивши йому покарання у виді позбавлення волі на строк три роки один місяць. Суди першої та апеляційної інстанцій мотивуючи своє рішення зазначили, що ОСОБА_4 вчинив продовжуваний злочин, з чим сам засуджений не згодний, вказуючи на те, що він вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 309 КК України, який вважається закінченим з моменту скоєння будь-якої дії, зазначеної у ч. 1 ст. 309 КК України. Таким чином, на думку засудженого, він вчинив злочин до постановлення вироку Сєверодонецького міського суду від 25 листопада 2020 року.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі не оспорюються та не заперечуються.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 ККУкраїни, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком (сукупність вироків).
Згідно з приписами ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Водночас, стаття 78 КК України передбачає правові наслідки звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Так, після закінчення іспитового строку засуджений, який виконав покладені на нього обов`язки та не вчинив нового кримінального правопорушення, звільняється судом від призначеного йому покарання (ч. 1). Якщо засуджений не виконує покладені на нього обов`язки або систематично вчинює правопорушення, що потягли за собою адміністративні стягнення і свідчать про його небажання стати на шлях виправлення, суд направляє засудженого для відбування призначеного покарання (ч. 2). У разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового кримінального правопорушення суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 цього Кодексу (ч. 3).

Зважаючи на те, що засуджений ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення протягом іспитового строку, суд ухвалив правильне рішення, призначивши йому остаточне покарання за правилами ст. 71 КК України, приєднавши частково невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Обставин, які б суттєво знижували ступінь тяжкості вчиненого злочину та були передумовою для застосування до обвинуваченого положень ст. ст. 69, 69-1 КК України чи ст. 75 КК України судом не встановлено.
Як убачається з судових рішень, аналогічні з доводами касаційної скарги, доводи апеляції ОСОБА_4 були предметом розгляду суду апеляційної інстанції, зокрема щодо призначення йому покарання за правилами ст. 71 КК України.

Апеляційний суд у своєму рішенні, погодився з висновком суду першої інстанції,зазначивши, що суд правильно призначив обвинуваченому ОСОБА_4 остаточне покарання на підставі ч. 1 ст. 71 КК України з урахуванням невідбутої частини покарання за попереднім вироком Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 25 листопада 2020 року.

При цьому наголосив, що за вироком суду першої інстанції ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні триваючого злочину за ч. 2 ст. 309 КК, який було розпочато в серпні 2020 року та завершено 01 березня 2021 року, тобто після винесення щодо ОСОБА_4 вироку Сєвєродонецького міського суду Луганської області

від 25 листопада 2020 року та під час відбування призначеного судом покарання з випробуванням.

Окрім того, судом апеляційної інстанції належним чином було мотивовано і рішення про відсутність підстав для застосування положень ст. 75 КК України та звільнення ОСОБА_4 від відбування призначеного йому покарання з випробуванням.
Так, судом було наголошено, що вчинення обвинуваченим ОСОБА_4 нового умисного злочину під час відбування покарання з випробуванням згідно попереднього вироку Сєвєродонецького міського суду Луганської області

від 25 листопада 2020 року за ч. 4 ст. 407 КК України, свідчить про його схильність до вчинення нових кримінальних правопорушень та відсутність у нього позитивних змін до самокерованої правослухняної поведінки, що унеможливлює досягнення визначеної ст. 50 КК України мети покарання в умовах повторного призначення покарання на підставі ст. 75 КК України та не буде сприяти виправленню обвинуваченого, що, у свою чергу, узгоджується з правовими висновками, наведеними у постанові ККС ВС від 30 жовтня 2019 року (справа № 459/357/18, провадження № 51-3049 км 19).

При цьому суд апеляційної інстанції вказав, що всупереч твердженням обвинуваченого ОСОБА_4 на його проживання у цивільному шлюбі з ОСОБА_5 та її малолітньою донькою, а також про перебування на утриманні обвинуваченого його матері, матеріали кримінального провадження не містять тому належних доказів, а вироком місцевого суду встановлено, що він не одружений, не працює та на його утриманні неповнолітніх дітей чи інших осіб не перебуває.
З огляду на наведене, колегія суддів касаційного суду також вважає, що підстав для зміни судових рішень щодо засудженого ОСОБА_4 у частині застосування до нього положень ст. 75 КК України, про що засуджений зазначає у своїй касаційній скарзі, також не вбачається.
Крім того, на переконання суду касаційної інстанції, оскаржувані судові рішення, якими ОСОБА_4 призначено покарання за правилами ч. 1 ст. 71 КК України, є правильними та такими, що ґрунтуються на законі.

Спростовуючи доводи касаційної скарги засудженого, якій заперечує, що вчинив триваючий злочин, колегія суддів касаційного суду вказує, що у правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 24 вересня 2020 року у справі № 467/218/19, зазначено, що при триваючому злочині особа вчиняє один раз певну дію і впродовж тривалого часу перебуває безперервно в злочинному стані. Для цього виду злочинів характерним є неспівпадання моменту закінчення складу злочину і моменту фактичного завершення протиправних дій. Завершення триваючого злочину (тобто момент фактичного завершення протиправних дій) може бути зумовлений різними обставинами: як об`єктивними, так і суб`єктивними. Об`єктивні обставини це такі події, що не залежать від волі винної особи, і до їх числа можна віднести викриття особи у вчиненні злочину. У поняття «час вчинення триваючого злочину» має включатися увесь проміжок часу, протягом якого особа безперервно вчиняла триваюче діяння на стадії закінченого злочину.
Встановлення того, що злочин є триваючим, забезпечує його правильну кваліфікацію, а також обумовлює можливість чи неможливість застосувати до особи амністію, інститут давності притягнення до кримінальної відповідальності, а також вирішення питання про призначення покарання за сукупністю злочинів чи вироків.
Згідно з усталеною судовою практикою, якщо в одній статті (частини статті) Особливої частини КК України передбачені різні за своїм змістом діяння (ст. 309 КК України), що має місце в даному кримінальному провадженні, їх вчинення в різний час не утворює повторності злочинів у випадках, коли такі діяння охоплювались єдиним умислом особи. У цих випадках вчинені особою діяння стають елементами одного злочину (наприклад, незаконне придбання, виготовлення і наступне зберігання або перевезення наркотичних засобів). Отже, злочин, передбачений ч. 2 ст. 309 КК є триваючим.
Враховуючи викладене, колегія суддів констатує, що суди першої та апеляційної інстанції дійшли правильного висновку, що ОСОБА_4 вчинив триваючий злочин, який вважається закінченим 1 березня 2021 року, тобто після постановлення щодо нього попереднього вироку від 25 листопада 2020 року та протягом іспитового строку за цим вироком, а тому остаточне покарання правильно визначено йому за правилами ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі не наведено.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 21 квітня 2021 року та ухвалу Луганського апеляційного суду від 17 червня 2021 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_6