Провадження № 1-кп/643/266/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26.04.2021 м.Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 , розглянувши у підготовчому провадженні у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000153 від 24.03.2014 року, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Покровське Троїцького району Луганської області, громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 209 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Суть клопотання

Захисником обвинуваченого подано клопотання, в якому вона просить звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, провадження у справі закрити.

В обґрунтування клопотання зазначено, що події, викладені в обвинувальному акті, мали місце в 2008. В редакції КК України на час вчинення злочину, санкція ч. 2 ст. 209 КК України передбачала покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 12 років. Чинною редакцією КК України за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 209 КК України, передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років. Чинною редакцією ч. 2 ст. 209 КК України поліпшено становище обвинуваченого, в зв`язку на підставі положення ч. 1 ст. 5 КК України відповідний закон має зворотну дію в часі. Таким чином, злочин, передбачений ч. 2 ст. 209 КК України, є тяжким. Відповідно до ст. 49 КК України строк притягнення до відповідальності за вчинення тяжкого злочину дорівнює 10 рокам. Враховуючи наведене, строк притягнення ОСОБА_7 , до кримінальної відповідальності сплив. Враховуючи наведене, а також практику Європейського суду з прав людини, викладену в рішеннях у справах «Пантелеєнко проти України», «Грабчук проти України», захисник звернулась до суду з даним клопотанням.

Позиція учасників судового провадження

В підготовчому судовому засіданні обвинувачений підтримав заявлене захисником клопотання.

На уточнююче запитання суду пояснив, що вину не визнає, але надає згоду на звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із спливом строків давності.

Судом було роз`яснено ОСОБА_7 суть пред`явленого йому обвинувачення та з`ясовано, що обвинувачений розуміє вказані обставини.

Також судом було роз`яснено обвинуваченому, що вказана підстава звільнення від кримінальної відповідальності є нереабілітуючою (відповідний висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 12.11.2019 по справі № 566/554/16-к), та обвинувачений, якщо він наполягає на своїй невинуватості, не позбавлений права вимагати проведення судового провадження в повному обсязі, дослідження доказів та ухвалення виправдувального вироку.

Отримавши вказані роз`яснення суду, обвинувачений пояснив, що заперечує проти продовження судового провадження та ухвалення вироку і наполягає на закритті кримінального провадження на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Прокурор в підготовчому судовому засіданні зазначив, що не заперечує проти клопотання сторони захисту про закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності. Пояснив, що обвинувачений не переховувався від слідства і суду. Також зазначив, що у сторони обвинувачення відсутні дані щодо вчинення обвинуваченим нових злочинів, з якими законодавство пов`язує зупинення перебігу давності.

Представник потерпілого ліквідатор КС «Слобода-кредит» в підготовчому судовому засіданні підтримав позицію прокурора.

Виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважав встановленими, згідно обвинувального акту,

Відповідно до пред`явленого обвинувачення, ОСОБА_7 , продовжуючи свої злочинні дії, маючи умисел на легалізацію доходів, отриманих внаслідок вчинення суспільно небезпечного діяння, звернув на свою користь грошові кошти, викрадені з кредитної спілки «Слобода-кредит», а потім легалізував їх при наступних обставинах.

Так, ОСОБА_7 , діючи спільно з ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , реалізуючи єдиний злочинний умисел, спрямований на умисне, протиправне заволодіння чужим майном в особливо великих розмірах, будучи головою наглядової ради КС «Слобода-кредит», володіючи адміністративно-господарськими та організаційно-розпорядчими функціями, тобто будучи посадовою особою, а фактично керуючи діяльністю КС та розпоряджаючись вступниками грошовими коштами, з метою подальшого умисного, протиправного вилучення з каси КС та заволодіння грошовими коштами КС, перебуваючи в офісі за адресою АДРЕСА_3 , систематично отримував інформацію про надходження готівкових грошових коштів у касу КС у вигляді депозитних внесків членів КС, після чого надавав ОСОБА_8 відомості про засновника чи іншого члена КС і давав вказівку на оформлення завідомо неправдивих кредитних договорів та видаткових касових ордерів на отримання готівкових грошових коштів з каси КС.

ОСОБА_8 , реалізуючи злочинний план, спрямований на умисне, протиправне заволодіння чужим майном в особливо великих розмірах, виконуючи вказівку ОСОБА_7 , на комп`ютері, що знаходиться в його робочому кабінеті в офісі КС «Слобода-кредит» за адресою м. Харків пр.Московський, 65, кім. 4, становив завідомо неправдивий кредитний договір за копіями особистих документів на ім`я засновника або іншого члена КС, дані на якого надавав ОСОБА_7 . Далі, діючи за вказівкою і спільно з ОСОБА_7 , як голова правління КС «Слобода-кредит», ОСОБА_8 підписував кредитний договір, що містить завідомо неправдиві відомості, і ставив відбиток печатки КС «Слобода-кредит».

Після цього ОСОБА_7 , діючи спільно з ОСОБА_8 , а також з невстановленою слідством особою, підробляли підпис засновника, члена КС на складеному хибному кредитному договорі і потім, реалізуючи свій злочинний план, передавали касиру ОСОБА_9 .

ОСОБА_9 , реалізуючи злочинний план, направлений на умисне, протиправне заволодіння чужим майном в особливо великих розмірах, виконуючи вказівку ОСОБА_8 , з відома і згоди ОСОБА_7 , за наданим завідомо неправдивим кредитним договором, на комп`ютері, розташованому на її робочому місці, становила видатковий касовий ордер шляхом внесення в документ відомостей, що не відповідають дійсності, про видачу готівкових грошових коштів члену КС, анкетні дані якого були вказані в наданому їй кредитному договорі і передавала ордер ОСОБА_8 і ОСОБА_7 , які спільно, а також за попередньою змовою з невстановленою слідством особою, підробляли підпис зазначеної в ордері особи.

ОСОБА_9 , продовжуючи свої злочинні дії, будучи матеріально-відповідальною особою, незаконно, в порушення вимог розділу 3 пункту 3.6 «Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні» № 637, де вказано, що видачу готівки касир повинен виробляти тільки особі, зазначеній у видатковому касовому ордері, видавала з каси зазначену у видатковому ордері суму грошових коштів ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , які привласнювали і використовував їх на свій розсуд.

Таким чином, при вищевказаних обставинах ОСОБА_7 , діючи за попередньою змовою з ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , шляхом зловживання службовим становищем заволоділи грошовими коштами КС «Слобода-кредит» в особливо великих розмірах на загальну суму 28813500,00 грн., тобто вчинили злочини, передбачені ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 366 КК України.

ОСОБА_7 , достовірно знаючи, що грошові кошти отримані внаслідок вчинення суспільно-небезпечного протиправного діяння, а саме умисного заволодіння з каси КС «Слобода-кредит» шляхом зловживання службовим становищем, яке завдало шкоди в особливо великому розмірі КС «Слобода-кредит» та службового підроблення, з метою надання правомірного вигляду володінню, користування і розпорядженню викраденими коштами, легалізував їх шляхом вчинення офіційної угоди з придбання земельної ділянки.

Так, ОСОБА_7 29.01.2008 підписав договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10 за реєстраційним № 143, згідно якого продавець в особі ОСОБА_11 передав у власність, а покупець в особі ОСОБА_7 прийняв земельну ділянку площею 0,1000 гектара, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , вартістю 505750,00 грн., і отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЄ № 974545 від 17.04.2008, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 06-7-03284, надавши таким чином вид легітимності викраденим коштам на вказану суму.

Також, згідно пред`явленого обвинувачення, ОСОБА_7 , продовжуючи свої злочинні дії, маючи умисел на легалізацію доходів, отриманих внаслідок вчинення суспільно небезпечного діяння, звернув на свою користь грошові кошти, викрадені з кредитної спілки «Слобода-кредит», а потім легалізував їх при наступних обставинах.

Так, ОСОБА_7 , діючи спільно з ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , реалізуючи єдиний злочинний умисел, спрямований на умисне, протиправне заволодіння чужим майном в особливо великих розмірах, будучи головою наглядової ради КС «Слобода-кредит», володіючи адміністративно-господарськими та організаційно-розпорядчими функціями, тобто будучи посадовою особою, а фактично керуючи діяльністю КС та розпоряджаючись вступниками грошовими коштами, з метою подальшого умисного, протиправного вилучення з каси КС та заволодіння грошовими коштами КС, перебуваючи в офісі за адресою АДРЕСА_3 , систематично отримував інформацію про надходження готівкових грошових коштів у касу КС у вигляді депозитних внесків членів КС, після чого надавав ОСОБА_8 відомості про засновника чи іншого члена КС і давав вказівку на оформлення завідомо неправдивих кредитних договорів та видаткових касових ордерів на отримання готівкових грошових коштів з каси КС.

ОСОБА_8 , реалізуючи злочинний план, спрямований на умисне, протиправне заволодіння чужим майном в особливо великих розмірах, виконуючи вказівку ОСОБА_7 , на комп`ютері, що знаходиться в його робочому кабінеті в офісі КС «Слобода-кредит» за адресою м. Харків пр.Московський, 65, кім. 4, становив завідомо неправдивий кредитний договір за копіями особистих документів на ім`я засновника або іншого члена КС, дані на якого надавав ОСОБА_7 . Далі, діючи за вказівкою і спільно з ОСОБА_7 , як голова правління КС «Слобода-кредит», ОСОБА_8 підписував кредитний договір, що містить завідомо неправдиві відомості, і ставив відбиток печатки КС «Слобода-кредит».

Після цього ОСОБА_7 , діючи спільно з ОСОБА_8 , а також з невстановленою слідством особою, підробляли підпис засновника, члена КС на складеному хибному кредитному договорі і потім, реалізуючи свій злочинний план, передавали касиру ОСОБА_9 .

ОСОБА_9 , реалізуючи злочинний план, направлений на умисне, протиправне заволодіння чужим майном в особливо великих розмірах, виконуючи вказівку ОСОБА_8 , з відома і згоди ОСОБА_7 , за наданим завідомо неправдивим кредитним договором, на комп`ютері, розташованому на її робочому місці, становила видатковий касовий ордер шляхом внесення в документ відомостей, що не відповідають дійсності, про видачу готівкових грошових коштів члену КС, анкетні дані якого були вказані в наданому їй кредитному договорі і передавала ордер ОСОБА_8 і ОСОБА_7 , які спільно, а також за попередньою змовою з невстановленою слідством особою, підробляли підпис зазначеної в ордері особи.

ОСОБА_9 , продовжуючи свої злочинні дії, будучи матеріально-відповідальною особою, незаконно, в порушення вимог розділу 3 пункту 3.6 «Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні» № 637, де вказано, що видачу готівки касир повинен виробляти тільки особі, зазначеній у видатковому касовому ордері, видавала з каси зазначену у видатковому ордері суму грошових коштів ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , які привласнювали і використовував їх на свій розсуд.

Таким чином, при вищевказаних обставинах ОСОБА_7 , діючи за попередньою змовою з ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , шляхом зловживання службовим становищем заволоділи грошовими коштами КС «Слобода-кредит» в особливо великих розмірах на загальну суму 28813500,00 грн., тобто вчинили злочини, передбачені ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 366 КК України.

ОСОБА_7 , достовірно знаючи, що грошові кошти отримані внаслідок вчинення суспільно-небезпечного протиправного діяння, а саме умисного заволодіння з каси КС «Слобода-кредит» шляхом зловживання службовим становищем, яке завдало шкоди в особливо великому розмірі КС «Слобода-кредит» та службового підроблення, з метою надання правомірного вигляду володінню, користування і розпорядженню викраденими коштами, легалізував їх шляхом використання у будівництві житлових будинків і придбанні земельних ділянок.

Так, ОСОБА_7 в період 2007-2008 років, даючи вказівки ОСОБА_8 і ОСОБА_9 оформляти підроблені документи за кредитними договорами, отримував у касира готівкові грошові кошти за підробленими видатковими касовими ордерами і передавав викрадені грошові кошти ОСОБА_12 . ОСОБА_12 , не обізнаний про злочинну діяльність ОСОБА_7 , на ділянці площею 0,0665 га за адресою: АДРЕСА_5 , що належить йому на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку № 108910, виданого Баришівською селищною радою 15.03.2007, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договору оренди землі за № 58 та рішення про дозвіл на будівництво житлового будинку, виданого Баришівською селищною радою Баришівського району Київської області 17.11.2006 № 127.23, використовував передані йому ОСОБА_7 грошові кошти для будівництва домоволодіння і надвірних будівель.

Далі ОСОБА_7 , реалізуючи злочинний умисел на легалізацію доходів, здобутих злочинним шляхом, зареєстрував побудований будинок з будівлями та земельну ділянку за вищевказаною адресою на підставну особу ОСОБА_13 , яка є його родичкою, а саме 31.01.2008 підписав договір купівлі-продажу, посвідчений 31.01.2008 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_14 за реєстраційним № 352, згідно якого продавець ОСОБА_12 , від імені якого діяв ОСОБА_7 за дорученням, передав, а ОСОБА_13 прийняла у власність житловий будинок 88% готовності з господарськими будівлями та земельну ділянку площею 0,0665 га. загальною вартістю 861124,00 грн., надавши таким чином вид легітимності викраденим на вказану суму грошовим коштам.

Крім того, ОСОБА_12 , не обізнаний про злочинну діяльність ОСОБА_7 , на ділянці площею 0,0633 га за адресою: АДРЕСА_6 , що належить йому на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 2-2267 від 19.05.2007 та державного акту про право власності за земельну ділянку № 047992, виданого Баришівський селищною радою 01.11.2007, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договору оренди землі за № 88 та рішення про дозвіл на будівництво житлового будинку, виданого Баришівською селищною радою Баришівського району Київської області 14.06.2007 за № 90.5, використовував передані йому ОСОБА_7 грошові кошти для будівництва домоволодіння і надвірних будівель.

Далі ОСОБА_7 , реалізуючи злочинний умисел на легалізацію доходів, здобутих злочинним шляхом, зареєстрував побудований будинок з будівлями та земельну ділянку за вищевказаною адресою на ОСОБА_15 , що є його дружиною, а саме 07.04.2008 підписав договір купівлі-продажу, посвідчений 07.04.2008 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_14 за реєстраційним № 1438, згідно якого продавець ОСОБА_12 , від імені якого діяв ОСОБА_7 за дорученням, передав, а ОСОБА_15 прийняла у власність житловий будинок 80% готовності з надвірними будівлями та земельну ділянку площею 0,0633 га. загальною вартістю 624782,00 грн., надавши таким чином вид легітимності викраденим на вказану суму грошовим коштам.

Правова кваліфікація кримінальних правопорушень згідно обвинувального акту

Дії ОСОБА_7 кваліфіковані органом досудового розслідування за ч. 2 ст. 209 КК України як вчинення правочину з коштами, одержаними внаслідок вчинення суспільно-небезпечного протиправного діяння, що передувало легалізації (відмиванню) доходів, а так само набуття, володіння або використання коштів чи іншого майна, одержаних внаслідок вчинення суспільно небезпечного протиправного діяння, що передувало легалізації (відмиванню) доходів, вчинені повторно.

Рух кримінальної справи та дані про судимості обвинуваченого

Вироком Московського районного суду м. Харкова від 21.11.2011 ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 358, ч. 2 ст. 366, ч. 1 ст. 366, ч. 2 с. 28 ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 366, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 366, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 209, ч. 2 ст. 209, ч. 5 ст. 185, ч. 2 ст. 383 КК України, йому призначене остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років з позбавленням права займати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функції на строк 3 роки з конфіскацією всього майна, що є власністю засудженого, з конфіскацією майна, що здобуто злочинним шляхом (том 31, а.с. 1-415).

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 05.04.2013 вирок Московського районного суду м. Харкова від 21.11.2011 в частині засудження ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 366, ч. 5 ст. 185, ч. 2 ст. 383 залишено без змін та остаточно визначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією всього майна, що є його власністю, з позбавленням права займати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функції на строк 2 роки. Вирок відносно ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 358 КК України скасовано та провадження в цій частині припинено на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із спливом строку притягнення до кримінальної відповідальності. Вирок в частині засудження ОСОБА_7 за ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 366, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 364, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 209, ч. 2 ст. 209 скасовано, матеріали кримінальної справи в цій частині виділено в окреме провадження та повернуто для додаткового розслідування прокурору Харківської області (том 32, а.с. 1-439).

Вироком Московського районного суду м. Харкова від 15.02.2016 ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 209, ч. 2 ст. 209, ч. 2 ст. 27 ч. 2 ст. 366 КК України, призначено йому остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років 6 місяців з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функції на строк 3 роки з конфіскацією усього належного обвинуваченому майна та з конфіскацією майна, одержаного злочинним шляхом. Відповідно до положень ч. 5 ст. 72 КК України ОСОБА_7 , зараховано в строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з 15.10.2008 до 16.01.2014 та звільнено засудженого від відбування основного покарання у виді позбавлення волі, так як строк його попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі перевищує фактично призначене йому покарання. Звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання, призначеного за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 27 ч. 2 ст. 366 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, передбачених ст. 49 КК України (том 33, а.с. 67-121).

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 30.05.2016 вирок Московського районного суду м. Харкова від 15.02.2016 залишено без змін (том 34, а.с. 102-112).

Постановою Верховного Суду від 07.12.2018 вирок Московського районного суду м. Харкова від 15.02.2016 та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 30.05.2016 щодо ОСОБА_7 в частині засудження за ч. 2 ст. 209 КК України скасовано і призначено в цій частині кримінального провадження новий розгляд у суді першої інстанції. Ухвалено вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 209, ч. 2 ст. 27 ч. 3 ст. 366 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років 6 місяців з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функції на строк 3 роки з конфіскацією усього належного йому майна та з конфіскацією майна, одержаного злочинним шляхом (том 35, а.с. 134-141).

Згідно довідки про судимість серії ААА № 1054679, виданої станом на 20.04.2021, ОСОБА_7 більше до кримінальної відповідальності не притягувався.

Застосовне законодавство

Відповідно до ч. 1 ст. 285 КПК України особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України у разі звільнення особи від кримінальної відповідальності суд закриває кримінальне провадження.

За правилами ч. 8 ст. 284 КПК України закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої цієї статті, не допускається, якщо підозрюваний, обвинувачений проти цього заперечує. В цьому разі кримінальне провадження продовжується в загальному порядку, передбаченому цим Кодексом.

Положеннями ч. 4 ст. 286 КПК України визначено, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Правилами ч. 3 ст. 288 КПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Згідно п. 2 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право закрити провадження у випадку встановлення підстав, передбачених пунктами 4-8, 10 частини першої або частиною другою статті 284 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 КК особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули встановлені цією статтею строки.

Оцінка суду

Щодо невизнання вини обвинуваченим

В Постанові Верховного Суду від 2603.2020 по справі № 730/67/16-к викладено наступні висновки щодо застосування норм права.

За змістом статей 284 - 288 КПК України підставами для звільнення особи від кримінальної відповідальності при розгляді справи в суді є наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згода обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах.

Отже, наявність цих умов є правовою підставою для прийняття судом рішення про звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності. Визнання підозрюваним, обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення як обов`язкової умови такого звільнення кримінальним процесуальним законом не передбачено.

Відповідно до положень ст. 63 Конституції України та ст. 18 КПК України жодну особу не може бути примушено визнати свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення або примушено давати пояснення, показання, які можуть стати підставою для її підозри, обвинувачення у вчиненні нею кримінального правопорушення.

Виходячи з цих положень закону, визнання винуватості є правом, а не обов`язком підозрюваного, обвинуваченого, а отже невизнання вказаними особами своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності не може бути перешкодою в реалізації ними свого права на таке звільнення та правовою підставою для відмови судом у задоволенні заявленого клопотання. Передбачений законом (ст. 49 КК України) інститут звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує таке звільнення із визнанням ними своєї винуватості у вчиненні злочину.

Таким чином, невизнання підозрюваним, обвинуваченим вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності у передбачених законом випадках за умови роз`яснення їм судом суті підозри чи обвинувачення, підстав звільнення від кримінальної відповідальності та права заперечувати проти закриття кримінального провадження не є правовою підставою для відмови в задоволенні клопотання сторони кримінального провадження про таке звільнення.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені в постанові Верховного Суду від 12.11.2019 по справі № 566/554/16-к, ухвалах Верховного Суду від 14.09.2020 по справі № 93/1843/16-к, від 20.08.2020 по справі № 661/4717/15-к, в яких також зазначено, що визнання винуватості не є умовою для звільнення особи від кримінально відповідальності на підставі статті 49 КК. У зв`язку з цим, суд першої інстанції незалежно від визнання обвинуваченим вини має звільнити його від кримінальної відповідальності, а не від покарання.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.06.2020 по справі № 598/1781/17 зазначено, що звільнення від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК (сплив строків давності) є безумовним і здійснюється судом незалежно від факту примирення з потерпілим, відшкодування обвинуваченим шкоди потерпілому, щирого каяття тощо.

Враховуючи наведене, невизнання ОСОБА_7 своєї вини в інкримінованих йому злочинах, не може бути підставою для відмови в задоволенні клопотання сторони захисту про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності.

Щодо дослідження доказів та встановлення всіх обставин справи

В ухвалах Верховного Суду від 14.09.2020 по справі № 93/1843/16-к, від 20.08.2020 по справі № 661/4717/15-к, від 24.02.2020 по справі №

466/5490/17 суд касаційної інстанції висловив наступні висновки щодо застосування норм права під час оцінки доводів касаційних скарг відносно того, що суди першої інстанції під час закриття кримінального провадження у зв`язку із спливом строків давності послались лише на обвинувачення, пред`явлене органом досудового розслідування, проте не навели висновків, що таке діяння дійсно мало місце, містить склад злочину та обвинувачений винний у його вчиненні.
Верховним Судом у вказаних вище ухвалах зазначено, що враховуючи положення ч. 4 ст. 286 КПК України, суд першої інстанції зобов`язаний невідкладно розглянути клопотання про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку із спливом строків давності, не з`ясовуючи при цьому обставини, установлені під час кримінального провадження, та не перевіряючи їх доказами у порядку статей 347 - 363 КПК України.

Враховуючи наведені вище висновки щодо застосування норм права та розглядаючи клопотання обвинуваченого на стадії підготовчого провадження, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для дослідження зібраних у кримінальному провадженні доказів, встановлення наявності або відсутності події і складу інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень та вини обвинуваченого у їх вчиненні.

Щодо кваліфікації дій обвинуваченого

Судом під час обговорення клопотання сторони захисту, було звернуто увагу учасників судового провадження, що через внесення змін до ст. 209 КК України, чинна на даний час диспозиція ч. 1 ст. 209 КК України викладена іншим чином, ніж правова кваліфікація дій обвинуваченого, зазначена в обвинувальному акті.

В зв`язку з наведеним судом було з`ясовано у сторони обвинувачення, чи не планує вказана сторона скористатись правом змінити обвинувачення.

Прокурором в судовому засіданні було зазначено, що оскільки кримінальна справа перебуває на стадії підготовчого провадження та судом вирішується клопотання сторони захисту про закриття кримінального провадження, у сторони обвинувачення відсутні будь-які клопотання, пов`язані із зміною обвинувачення.

Враховуючи наведене, засади диспозитивності кримінального провадження, а також ту обставину, що суд, вирішуючи клопотання сторони захисту, позбавлений права досліджувати докази та з`ясовувати обставини справи, суд не вбачає підстав оцінювати правильність кваліфікації дій обвинуваченого та за власною ініціативою вирішувати питання, пов`язані із правовою кваліфікацією таких дій.

За таких обставин суд розглядає питання про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 209 КК України.

Щодо строків давності

Станом на час вчинення інкримінованих ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, злочин, передбачений ч. 2 ст. 209 КК України, відносився до особливо тяжких, оскільки санкцією зазначеної норми було передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 12 років.

Законом № 361-IX від 06.12.2019, який набрав чинності 28.04.2020, статтю 209 КК України викладено в новій редакції, згідно якої за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 209 КК України, передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк до 3 років та з конфіскацією майна.

Виходячи з положень ст. 12 КК України, даний злочин (в редакції Закону № 361-IX від 06.12.2019) відноситься до тяжких.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: десять років - у разі вчинення тяжкого злочину.

Відповідно до ст. 5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість. Якщо після вчинення особою діяння, передбаченого цим Кодексом, закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

В постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 05.04.2021 по справі № 328/1109/19 висловлено висновки щодо застосування норм права, згідно яких положення ч. 1 ст. 5 КК щодо зворотної дії закону про кримінальну відповідальність у часі застосовуються і під час вирішення питань, пов`язаних із закриттям кримінального провадження на підставі ст. 49 КК України.

Враховуючи, що вказані вище зміни до законодавства України, згідно яких злочин, передбачений ч. 2 ст. 209 КК України, перестав згідно ст. 12 КК України відноситись до особливо тяжких та став тяжким, поліпшують становище обвинуваченого ОСОБА_7 , суд приходить до висновку щодо необхідності застосування положень ст. 5 КК України відносно зворотної дії в часі зазначених вище законів.

Таким чином, станом на час подачі клопотання закінчились строки давності, передбачені ст. 49 КК України, а саме минуло 10 років з дня вчинення інкримінованих ОСОБА_7 кримінальних правопорушень.

Як вбачається з висновків щодо застосування норм права, викладених в ухвалі Верховного Суду від 14.09.2020 по справі № 93/1843/16-к, від 20.08.2020 по справі № 661/4717/15-к, від 24.02.2020 по справі №

466/5490/17, матеріально-правовою підставою застосування інституту давності вважається істотне зменшення суспільної небезпечності вчиненого злочину внаслідок спливу певного проміжку часу, що суттєво позначається на досягненні мети покарання.

Досягнення мети кари і виправлення особи, яка вчинила злочин, загального і спеціального попередження іноді стає або взагалі неможливим, або просто зайвим. Тому недоцільним є і притягнення особи до кримінальної відповідальності. Внаслідок цього ст. 49 КК України встановлює строки давності, тобто строки, після закінчення яких особа не може бути піддана кримінальній відповідальності за раніше вчинений злочин. Закінчення цих строків є підставою обов`язкового і безумовного звільнення особи від кримінальної відповідальності.

Особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК України, якщо з дня вчинення нею злочину до набрання вироком законної сили минули певні строки давності і вона не ухилялася від слідства або суду та не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого. Факт визнання чи невизнання особою своєї винуватості у даному випадку не має значення для вирішення питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності з цієї підстави. Таке звільнення є обов`язком, а не правом суду, за винятком випадку застосування давності, передбаченого ч. 5 ст. 49 КК України.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку щодо наявності передбачених законодавством України підстав для звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження.

Щодо цивільного позову ОСОБА_16

ОСОБА_17 пред`явлено цивільний позов, в якому вона просить на виконання вказівок Верховного Суду ухвалити законне, справедливе рішення та утримати з ОСОБА_7 вкрадені у неї 172850,00 грн. (том 36, а.с. 68-70).

Згідно ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру цивільного позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому. У разі встановлення відсутності події кримінального правопорушення суд відмовляє в позові. У разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, а також у випадках, передбачених частиною першою статті 326 цього Кодексу, суд залишає позов без розгляду.

Таким чином, КПК України не передбачено можливість вирішення по суті цивільного позову в разі постановлення ухвали про закриття кримінального провадження.

Крім того, суд враховує, що вирішення по суті цивільного позову передбачає необхідність встановлення судом обставин кримінального правопорушення та вирішення питання щодо винуватості обвинуваченого.

Між тим, вирішуючи питання про закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності, суд позбавлений можливості досліджувати докази та вирішувати питання щодо доведеності або недоведеності складу злочину в діях обвинуваченого.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для вирішення по суті цивільного позову в разі постановлення ухвали про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності.

Аналогічні роз`яснення надані в п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1989 № 3 «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна», згідно яких у разі закриття справи з передбачених законом підстав цивільний позов не розглядається. Вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди у цьому разі можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства.

КПК України не врегульовано питання щодо процесуального рішення з приводу цивільного позову, яке має право ухвалити суд в разі закриття кримінального провадження, зокрема у зв`язку із спливом строків давності.

При цьому КПК України передбачено два можливі процесуальні рішення за наслідками розгляду цивільного позову або вирішення його по суті, або залишення без розгляду.

За таких обставин суд вважає за необхідне керуватись висновками щодо застосування норм права, викладеними в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 02.09.2020 по справі № 0306/7567/12, згідно яких коли нормами кримінально-процесуального закону відповідну ситуацію прямо не передбачено, є необхідним та можливим застосування аналогії права. Зазначена можливість встановлена частиною 6 статті 9 КПК, згідно з якою коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються встановлені частиною першою статті 7 КПК загальні засади кримінального провадження. Однією з таких засад є законність, що включає обов`язок суду, як і інших органів державної влади, неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу та інших актів законодавства.

Враховуючи наведене, суд застосує аналогію права та залишає цивільний позов ОСОБА_16 без розгляду.

Згідно ч. 7 ст. 128 КПК України особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи наведене, а також висновки щодо застосування норм права, викладені в Постанові Верховного Суду від 26.03.2020 по справі № 730/67/16-к, звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності не позбавляє ОСОБА_16 можливості звернутися до суду з цивільним позовом про відшкодування заподіяної внаслідок кримінального правопорушення шкоди в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст. 284-286, 288, 314, 369-372, КПК України,

УХВАЛИВ:

Клопотання захисника ОСОБА_6 про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності задовольнити.

Кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000153 від 24.03.2014 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 209 КК України закрити на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, звільнивши ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності.

Цивільний позов ОСОБА_16 - залишити без розгляду. Роз`яснити ОСОБА_16 , що вона має право пред`явити цивільний позов в порядку цивільного судочинства.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Московський районний суд м. Харкова протягом семи днів з дня її оголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що ухвала суду не набрала законної сили.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3