Дата документу 24.05.2021 Справа № 326/1407/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/829/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №326/1407/19Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.286 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2021 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

обвинуваченого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора, обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 17 лютого 2021 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Приморськ Запорізької області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.

29.05.2019 року приблизно о 06 годині 10 хвилин у світлий час доби водій автомобіля «ВАЗ-2101» реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_8 в порушення вимог пп.а) п.2.9 Правил дорожнього руху, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, здійснював рух по а/д «Приморськ - Преслав» в напрямку від с.Камишуватка Приморського району у бік м.Приморськ Запорізької області.

В свою чергу у попутному з ним напрямку здійснював рух мопед «Виста» без реєстраційного номеру (рама № НОМЕР_2 ) під керуванням водія ОСОБА_9 .

В районі 2 км зазначеної автодороги у Приморському районі Запорізької області водій ОСОБА_8 , не переконавшись в тому, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, почав здійснювати маневр обгону мопеду «Виста» без реєстраційного номеру (рама № НОМЕР_2 ), під час якого не виконав вимог ПДР, а саме п.12.3., п.12.6., п.12.9., п.13.1., п.13.3. не дотримався безпечної дистанції та інтервалу, внаслідок чого допустив зіткнення передньою правою частиною кузова автомобіля «ВАЗ-2101» реєстраційний номер НОМЕР_1 з задньою частиною кузова мопеду «Виста» без реєстраційного номеру (рама № НОМЕР_2 ), що призвело до їх неконтрольованого з`їзду у праве узбіччя та подальше перекидання у кювет.

Невиконання водієм автомобіля «ВАЗ-2101» реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_8 вимог п.12.3 ПДР знаходиться в причинному зв`язку з ДТП.

Під час вказаної дорожньо-транспортної пригоди водію ОСОБА_9 завдано тілесні ушкодження, з якими його було госпіталізовано до лікарні, де він ІНФОРМАЦІЯ_2 помер о 08 годині 50 хвилин. Смерть ОСОБА_9 настала в результаті закритої внутрішньочерепної травми, яка ускладнилася набряком головного мозку, що і стало безпосередньою причиною смерті.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.2 ст.286 КК, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого. Йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, процесуальні витрати, цивільний позов, скасування арешту майна та речові докази.

В апеляційній скарзі прокурор просив вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.286 КК у виді 7 років позбавлення волі. Свої вимоги мотивував тим, що обвинувачений характеризується посередньо, вчинив злочин у стані алкогольного сп`яніння, керував транспортним засобом без водійського посвідчення, якого не має, не надав першу медичну допомогу потерпілому, не викликав швидку допомогу, намагався покинути місце злочину. Крім того, обвинувачений після вчинення злочину втік на тимчасово окуповану територію України з метою уникнення відповідальності за вчинене, перебував у розшуку, шкоду потерпілій не відшкодував. Поведінка обвинуваченого під час досудового розслідування та судового розгляду вказує на те, що він у вчиненому не розкаявся, не зробив для себе відповідних висновків, не оцінив негативних наслідків своїх дій. З огляду на що призначене обвинуваченому покарання не відповідає тяжкості вчиненого ним злочину та його особі і є явно несправедливим через м`якість.

Обвинувачений в своїй апеляційній скарзі просив вирок змінити, на підставі ст.75 КК звільнити його від відбування покарання з випробуванням, оскільки він має на утриманні неповнолітню дитину, працює не офіційно, щиро розкаявся у скоєному, активно сприяв розкриттю злочину, має намір в повному обсязі відшкодувати потерпілій завдану шкоду. Також він раніше не судимий, не перебуває на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра, має хвору бабусю, яка потребує його допомоги. Крім того, зазначив, що в момент ДТП він був тверезий, спиртних напоїв в той день не вживав та місце події не покидав.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого та заперечили проти скарги прокурора; прокурора, який повністю підтримав апеляційну скаргу прокурора, що її подав, та заперечив проти скарги обвинуваченого; перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Подія кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_8 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_8 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та даним про особу обвинуваченого, то вони не можуть вважатися обґрунтованими.

Відповідно до вимог ст.65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Мотивуючи своє рішення про призначення обвинуваченому покарання, суд з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке віднесено до тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, відповідно до яких він є раніше не судимою особою, одружений, має на утриманні малолітню дитину, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно. Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого, судом визнано щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину. Обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого, суд визнав вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Врахувавши в сукупності зазначені обставини суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Разом з тим, апеляційна скарга прокурора не містить у собі переконливих доводів, які би доводили істотну диспропорцію та неадекватність між визначеним судом розміром покарання та розміром покарання, яке вимагав призначити прокурор. Прокурор належним чином не обґрунтував, чому покарання у виді 7 років позбавлення волі буде достатнім для виправлення обвинуваченого, а 5 років позбавлення волі ні.

Посилання прокурора як на підставу для посилення покарання, на те, що обвинувачений після вчинення злочину покинув місце пригоди та не надав допомогу потерпілому, не можуть вважатися обґрунтованими, адже відповідно до обвинувального акта ОСОБА_8 обвинувачення, у вчиненні передбаченого ст.135 КК кримінального правопорушення прокурором не висувалося.

Що стосується тверджень прокурора про перебування обвинуваченого у розшуку, то колегія суддів їх відхиляє. При цьому судова колегія виходить з того, що відповідно до матеріалів кримінального провадження повідомлення про підозру ОСОБА_8 було здійснено 30.07.2019 року у порядку, передбаченому ч.2 ст.135 КПК, а саме шляхом вручення такого повідомлення не особисто ОСОБА_8 , а його дружині. Зазначені обставини вказують на те, що ОСОБА_8 не був своєчасно і повно обізнаний про притягнення його до кримінальної відповідальності.

Крім того, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_8 було оголошено у розшук постановою старшого слідчого від 14.08.2019 року (т.1 а.п.113-114), а вже 20.08.2019 року досудове розслідування у кримінальному провадженні було поновлено, оскільки ОСОБА_8 самостійно з`явився до Приморського ВП Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області (т.1 а.п.119).

Дані обставини на переконання колегії суддів свідчать про те, що обвинувачений ОСОБА_8 не мав наміру ухилятися від кримінальної відповідальності.

Доводи прокурора про відсутність з боку обвинуваченого щирого каяття є непереконливими. Адже сам прокурор в обвинувальному акті вважав встановленою у даному провадженні наявність такої пом`якшуючої покарання обставини як щире каяття.

Вчинення обвинуваченим злочину в стані алкогольного сп`яніння знайшло своє належне відображення у вироку та дало суду право призначити обвинуваченому покарання не у мінімально можливому розмірі, передбаченому санкцією ч.2 ст.286 КК.

Невідшкодування обвинуваченим завданої шкоди в даному випадку не може бути безумовною підставою для призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на більш тривалий строк.

Таким чином, суд першої інстанції обрав обвинуваченому покарання, яке відповідає вимогам статей 50, 65 КК, воно є необхідним для виправлення останнього та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Підстав вважати, що розмір обраного покарання є несправедливими через м`якість, колегія суддів не вбачає.

Переконливих аргументів про протилежне в апеляційній скарзі прокурора не наведено.

Що стосується вимог апеляційної скарги обвинуваченого про звільнення його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК, то такі вимоги не ґрунтуються на матеріалах провадження та вимогах закону.

Як випливає зі змісту ст.75 КК, застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що виходячи з тяжкості кримінального правопорушення, даних про особу винного та інших обставин кримінального провадження виправлення обвинуваченого є можливим без ізоляції від суспільства.

Отже, ст.75 КК підкреслює важливість такої мети покарання як виправлення засудженого, тобто створення у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки.

На переконання колегії суддів, судом першої інстанції обґрунтовано взято до уваги цінність суспільних відносин, так як відповідно до Конституції України людина, її життя і здоров`я визнаються найвищою соціальною цінністю. Щодо характеру вчиненого, то ОСОБА_8 керував транспортним засобом за відсутності водійського посвідчення та ще й в стані алкогольного сп`яніння, допустив при цьому ряд численних порушень вимог ПДР України, що призвело до тяжких наслідків, а саме смерті потерпілого. Потерпіла у справі наполягала на призначенні обвинуваченому покарання у виді реального позбавлення волі.

Крім того, протягом двох років, які минули з моменту вчинення злочину, обвинуваченим сплачено потерпілій лише 5000 грн., тобто завдана потерпілій шкода фактично залишається невідшкодованою.

Обставини, на які посилався в апеляційній скарзі обвинувачений, вже були враховані судом. Проте такі обставини не можуть істотно вплинути на вирішення питання про його звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК.

Отже з урахуванням зазначених обставин висновок суду першої інстанції про неможливість досягти мети виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 без ізоляції від суспільства є обґрунтованим.

До заперечень апеляційної скарги обвинуваченого про неперебування ним у стані алкогольного сп`яніння під час вчинення злочину, колегія суддів ставиться критично. При цьому судова колегія виходить з того, що відповідно до медичної документації, а саме довідки головного лікаря КП «Приморська ЦРЛ», на яку послався суд першої інстанції у вироку, встановлено, що ОСОБА_8 поступив до медичного закладу одразу після ДТП та перебував у стані алкогольного сп`яніння. При цьому колегія суддів також враховує і те, що встановлення судом факту перебування особи в момент вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК, у стані алкогольного чи іншого сп`яніння може бути здійснено шляхом дослідження всієї сукупності обставин і доказів, а не виключно результатами відповідного медичного огляду.

А тому суд, оцінюючи досліджені у судовому засіданні докази, керуючись своїм внутрішнім переконанням, на підставі всебічного, повного й неупередженого дослідження усіх обставин кримінального провадження, дійшов обґрунтованого висновку про вчинення обвинуваченим інкримінованого злочину в стані алкогольного сп`яніння, відповідно обґрунтовано визнав цю обставину обтяжуючою у відповідності до ст.67 КК.

У контексті наведених обставин колегія суддів не вбачає підстав для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення через неправильне застосування кримінального закону як про це йдеться у апеляційних скаргах, оскільки у даній конкретній справі досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, в тому числі і потерпілої.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 417, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційні скарги прокурора, обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 17 лютого 2021 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4