ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа 661/4556/19 Головуючий в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11- кп/819/730/21 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.286 КК України
У Х В А Л А
іменем України

06 липня 2021 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

представника потерпілої - адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Херсоні матеріали кримінального провадження № 0001514 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Новокаховського міського суду Херсонської області від 21 квітня 2021 року, яким:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеса, громадянина України, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого;

засуджено:

за ч.1 ст.286 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 400 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 6 800 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

Вирішено цивільний позов, питання про процесуальні витрати та речові докази.

в с т а н о в и л а:

Вироком суду ОСОБА_10 визнано винним та засуджено за те, що він 23.07.2019 року близько 07.00 год., керуючи технічно-справним спеціалізованим вантажним автомобілем марки «Mercedes- Benz 609 D-КА», д.р.н. НОМЕР_1 з причепом - платформою - Е марки «Wiola W-4» д.р.н. НОМЕР_2 , рухаючись переднім ходом по 278 кілометру автодороги сполученням «Одеса-Мелітополь-Новоазовськ» зі сторони м. Херсон у напрямку м. Нова Каховка, передбачаючи можливість настання суспільно - небезпечних наслідків своїх дій, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, в порушення пункту 10.1 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 (зі змінами та доповненнями), відповідно до якого перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, зневаживши безпекою дорожнього руху, виїхав на зустрічну смугу, по якій у цей час рухався автомобіль марки «Audi 100», д.р.н. НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_11 , зі сторони м. Нова Каховка в сторону м. Херсон, внаслідок чого сталося зіткнення вказаних транспортних засобів, в результаті якого пасажири автомобіля марки «Audi 100», д.р.н. НОМЕР_3 отримали тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості за критерієм тривалості розладу здоров`я, а саме: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - у вигляді відкритого перелому нижньої щелепи у ділянці кута з права та тіла на рівні між першими зубами, синців та саден обличчя та шиї праворуч, переломів 3-5 ребер зліва, синців грудної клітини, а ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - у вигляді закритого перелому верхньої стегнової кістки в нижній третині зі зміщенням.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та доведеність вини ОСОБА_10 , правильність кваліфікації його дій, не погоджується з висновками суду в частині призначення додаткового покарання з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. В обґрунтування доводів, посилаючись на зміст положень ст.4, 5 КК України, зазначає про те, що санкція ч.1 ст.286 КК України на час вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення, передбачала покарання із позбавленням права керування транспортними засобами або без такого. Судом першої інстанції застосовано вказану норму закону України про кримінальну відповідальність в редакції Закону від 01.07.2020 року, якою імперативно визначено застосування додаткового покарання. Захисник указує про те, що обвинувачений ОСОБА_10 є раніше не судимим, характеризується позитивно, не перебуває на обліках у лікарів нарколога та психіатра, офіційно працевлаштований, є інвалідом 2 групи, повністю визнав вину у вчиненому та розкаявся, частково відшкодував завдану кримінальним правопорушенням шкоду, що свідчить про можливість застосування основного покарання без призначення ОСОБА_10 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами. Крім того, на думку апелянта, суд першої інстанції не надав належної оцінки відомостям про те, що обвинувачений є офіційно працевлаштованим і його робота пов`язана з керуванням транспортними засобами, що підтверджено договорами про надання послуг, а тому застосування додаткового покарання позбавить ОСОБА_10 єдиного джерела доходу. Зазначає про те, що транспортний засіб є єдиним способом пересування обвинуваченого у зв`язку з його інвалідністю.

Просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 за ч.1 ст.286 КК України покарання у виді штрафу в розмірі 400 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 6 800 грн., без позбавлення права керування транспортними засобами.

У запереченнях на апеляційну скаргу сторони захисту представник потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_12 адвокат ОСОБА_13 вказує про доцільність застосування додаткового покарання щодо обвинуваченого ОСОБА_10 , оскільки в результаті грубого порушення ним ПДР наявні суспільно небезпечні наслідки, які виражені у заподіянні середньої тяжкості тілесних ушкоджень двом особам, однією з яких є дитина, а також у заподіянні матеріальних збитків та моральної шкоди. Крім того, завдану кримінальним правопорушення шкоду обвинуваченим не відшкодовано, раніше він притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення аналогічного правопорушення. В матеріалах провадження відсутні докази, якими підтверджено взаємозв`язок статусу інвалідності обвинуваченого з необхідністю керування ним транспортним засобом. Представник потерпілих, посилаючись на зміст положень Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» зазначає про те, що ОСОБА_10 має пільги, які полягають у безперешкодному доступі до будь-яких видів транспорту як пасажира, тобто не обмежений в пересуванні. Вказує про те, що подані стороною захисту докази на підтвердження факту офіційного працевлаштування обвинуваченого, а саме виконання ним функцій водія, не були надані в суді першої інстанції і відповідно до положень ст.404 КПК України не можуть бути досліджені судом апеляційної інстанції. Крім того, вказані договори не передбачають підстави працевлаштування обвинуваченого, у вироку зазначено, що ОСОБА_10 непрацевлаштований, іншу інформацію він не повідомляв.

Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги сторони захисту, а вирок суду першої інстанції залишити без зміни.

Учасників судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час і місце апеляційного розгляду, клопотань про його відкладення до суду апеляційної інстанції, а також про обов`язкову участь обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_9 в апеляційному розгляді, не надходило.

Зі змісту апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 випливає, що в ній ставиться питання про покращення становища обвинуваченого, а саме пом`якшення покарання.

Заслухавши суддю-доповідача щодо суті поданої апеляційної скарги, позицію потерпілої ОСОБА_7 та її представника - адвоката ОСОБА_8 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту, думку прокурора про залишення апеляційної скарги без задоволення, а вироку без зміни, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, заперечення на неї, колегія суддів дійшла до такого.

Висновок суду про доведеність винності ОСОБА_10 у порушенні правил безпеки дорожнього руху, внаслідок чого потерпілим ОСОБА_7 , ОСОБА_12 були спричинені тілесні ушкодження середньої тяжкості, обґрунтований доказами, які досліджено судом у порядку ч.3 ст.349 КК України.

Відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України, апеляційний суд не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин провадження, які ніким не оспорювалися, і докази стосовно яких судом, згідно із ч.3 ст.349 КПК України, не досліджувалися.

Порушень кримінального процесуального закону під час установлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винність обвинуваченого та кваліфікацію його дій, перевіркою матеріалів провадження не виявлено.

Як убачається з матеріалів провадження, під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_10 повністю визнав себе винним у вчиненні кримінального правопорушення, за яке він засуджений, в обсязі висунутого йому обвинувачення.

Оскільки обвинувачений та інші учасники судового провадження, не заперечували проти скороченого дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, суд обмежився тільки допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів провадження, що характеризують особу винного, а тому учасники судового провадження тепер позбавлені права оспорювати їх в апеляційному порядку.

Що ж до доводів сторони захисту про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного ОСОБА_10 покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі в частині застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, то колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до вимог ст.65 КК України при призначенні покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення та запобіганню вчинення нею нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

У п.п. 20, 21 Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зазначено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Згідно зі ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Воно має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставин, що впливають на покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Зі змісту апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 випливає, що ним фактично порушується питання про недотримання судом першої інстанції вищенаведених вимог закону, що безпосередньо пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

На думку колегії суддів, доводи захисника про можливість виправлення ОСОБА_10 без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, є непереконливими.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_10 дотримався вимог ст.50, 65 КК України, щодо його необхідності, достатності і справедливості.

Підстав вважати, що призначене покарання є суворим, як про це стверджує апелянт, не має.

Призначаючи ОСОБА_10 вид та міру покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до кримінальних проступків, його наслідки, дані про його особу, що він раніше не судимий, характеризується позитивно, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, офіційно працевлаштований, є інвалідом 2 групи, повністю визнав себе винним, розкаявся у скоєному, частково відшкодував заподіяну кримінальним правопорушенням шкоду, обставину, що пом`якшує покарання, - щире каяття, відсутність обставин, що обтяжують покарання. Також суд урахував висновок органу пробації про те, що ризик вчинення повторного кримінального правопорушення обвинуваченим оцінюється як середній, та про можливість виправлення ОСОБА_10 без обмеження чи позбавлення його волі на певний строк, оскільки він не становить високої небезпеки для суспільства

Урахувавши ці конкретні обставини та дані про особу винного, які ніким не оспорюються, суд обґрунтовано дійшов висновку про достатність застосування до обвинуваченого покарання у виді штрафу в найнижчих межах санкції ч.1 ст.286 КК України із застосуванням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік, який є мінімальним.

При цьому з урахуванням характеру та мотиву допущених ним порушень правил безпеки дорожнього руху, що він, зневаживши безпекою дорожнього руху, виїхав на зустрічну смугу, по якій у цей момент рухався автомобіль, що призвело до зіткнення вказаних транспортних засобів, та наслідків, що настави, які виразилися в заподіянні двом потерпілим середньої тяжкості тілесних ушкоджень, суд обґрунтовано застосував до нього додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік, що відповідатиме меті покарання, покликаній запобігти вчиненню ОСОБА_10 нових кримінальних правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху та експлуатації транспортних засобів, а також слугуватиме додатковим дієвим заходом забезпечення його належної поведінки в майбутньому.

Таке покарання за своїм видом та розміром, на думку колегії суддів, є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, оскільки менш суворий вид покарання буде недостатнім для виправлення обвинуваченого.

Підстав для скасування вироку щодо ОСОБА_10 в частині призначення покарання та ухвалення нового вироку з пом`якшенням покарання, як про це ставить питання апелянт, колегія суддів не знаходить.

Ті обставини, на які посилається захисник ОСОБА_9 в апеляційній скарзі, як такі, що, на його думку, є підставою для незастосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами зокрема, що ОСОБА_10 раніше не судимий, позитивно характеризується, офіційно працевлаштований, є інвалідом 2 групи, визнав вину у вчиненому та щиро розкаявся, частково відшкодував завдану кримінальним правопорушенням шкоду, а також те, що застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами позбавить ОСОБА_10 єдиного джерела доходу та єдиного способу пересування у зв`язку з його інвалідністю, то вони не може бути підставою для пом`якшення покарання, оскільки жодним чином не зменшують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його наслідки. Менш суворий вид покарання, не пов`язаний з позбавленням права керувати транспортними засобами, не буде сприятиме меті покарання - виправленню засудженого, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Колегія суддів вважає, що характер і ступінь суспільної небезпеки цього кримінального правопорушення, недотримання ОСОБА_10 таких правил безпеки дорожнього руху та наслідки, що настали, свідчать про неможливість виправлення обвинуваченого без відбування реального додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Додаткове покарання, застосоване щодо обвинуваченого ОСОБА_10 , є превентивною дією, яка обумовлена необхідністю запобігання вчиненню ним аналогічних правопорушень в майбутньому, не становитиме надмірного тягаря для особи винного, сприятиме досягненню балансу між інтересами суспільства та особою винного, що відповідає позиції Європейського Суду, яку сформовано у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року) та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року), відповідно до якої «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.286 КК України, є кримінальним правопорушенням публічного обвинувачення та законодавцем віднесено до кримінальних проступків проти безпеки дорожнього руху. Приватне право ОСОБА_10 на керування транспортними засобами не може превалювати перед публічним правом держави, покликаним забезпечити застосування до винної особи заходу примусу зі сторони держави до особи, дії якої через грубе порушення кількох норм ПДР України потягли за собою наслідки у виді заподіяння шкоди здоров`ю одночасно декількох осіб.

Колегія суддів зауважує, що судом першої інстанції помилково вказано про те, що санкцією ч.1 ст.286 КК України імперативно визначено додатковий вид покарання, оскільки у відповідності до положень ст.4, 5 КК України застосуванню підлягає закон України про кримінальну відповідальність, а саме ч.1 ст.286 КК України (в редакції від 24.09.2008 року), яка діяла на час вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення, санкцією якої передбачено альтернативне застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, і застосування такого покарання судом першої інстанції відповідає засадам ст.50, 65 КК України та не вказує на необґрунтованість призначення додаткового покарання з огляду на вказівку суду про імперативність цієї норми на призначення такого покарання.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які можуть бути підставами для зміни чи скасування вироку, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Зважаючи на доводи сторони захисту та заявлені вимоги, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 слід залишити без задоволення, а вирок без зміни.

Керуючись ч.2 ст.376, ст.404, 407, 419 КПК України колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 - залишити без задоволення, а вирок Новокаховського міського суду Херсонської області від 21 квітня 2021 року щодо ОСОБА_10 - без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення і може бути оскаржена учасниками судового провадження в касаційному порядку протягом 3 місяців з дня оголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_2
Судді: (підпис) ОСОБА_3
(підпис) ОСОБА_4