Справа № 448/128/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1401/19 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши матеріали кримінального провадження про обвинувачення:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

за ч. 1 ст. 289 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_6
та його захисника - адвоката ОСОБА_8 ,

за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Мостиського районного суду Львівської області від 8 жовтня 2019 року,

в с т а н о в и л а :

вироком Мостиського районного суду Львівської області від 8 жовтня 2019 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк три роки.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України ОСОБА_6 частково приєднано невідбуте покарання за вироком Мостиського районного суду Львівської області від 13 липня 2017 року та остаточно визначено покарання 3 (три) роки 6 (шість) місяців позбавлення волі.
Строк відбуття покарання ОСОБА_6 вирішено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.
Вирішено питання з процесуальними витратами та речовими доказами.
ОСОБА_6 визнаний винним у тому, що 9 січня 2019 року, о 00:30 год., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння та знаходячись на АДРЕСА_1 , поблизу кафе-бару ПП «Будзин», маючи умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, а саме автомобілем марки «FORD Scorpio», реєстраційний номер НОМЕР_1 , зеленого кольору, належного ОСОБА_9 , вартістю 51 279,71 грн., за допомогою ключа запалювання, котрим заволодів перебуваючи з потерпілим в середині даного транспортного засобу, через передні двері водія проник до салону, де без згоди останнього сів за кермо та за допомогою ключа запалювання завів двигун вказаного автомобіля і поїхав в сторону м. Мостиська Львівської області. В подальшому, зокрема о 04:00 год. 9 січня 2019 року ОСОБА_6 був виявлений працівниками поліції на ґрунтовій дорозі на відстані 300м від автодороги «Львів-Шегині» та в присутності понятих у такого був вилучений вищевказаний транспортний засіб.
Не погоджуючись з вироком Мостиського районного суду Львівської області від 8 жовтня 2019 року, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуваний вирок скасувати і направити справу на новий судовий розгляд в суді першої інстанції.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що в оскаржуваному вироку суд першої інстанції, обираючи йому покарання, врахував, що він неодноразово судимий. Між тим, суд не деталізував, які це судимості. У вступній частині вироку вказано про наявність у нього лише однієї судимості згідно з вироком Мостиського районного суду Львівської області від 13 липня 2017 року. Таким чином суд обрав йому міру покарання на підставі невірних даних про його особу.
Вказує, що при розгляді даної кримінальної справи було порушено його право на захист. При ініціюванні прокурором укладення з ним угоди про визнання винуватості йому ніхто не запропонував обрати собі захисника і ніхто не вжив заходів про залучення захисника згідно із п. 1 ч. 1 ст. 49 КПК України. Зазначає, що згідно з п. 4 ч. 2 ст. 412 КПК України судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо судове засідання здійснено за відсутності захисника, а його участь є обов`язковою.
Звертає увагу суду, що при винесенні вироку не враховані обставини його сімейного життя та дані про його особу. Вказує, що він одружений і має на утриманні малолітню дитину. Також проживає зі своїм батьком, який хворіє.
Заслухавши доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_8 на підтримання доводів апеляційної скарги, думку прокурора на заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що такі не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до матеріалів судового провадження, фактичні обставини кримінального правопорушення під час судового розгляду ніким не оспорювалися і дослідження доказів щодо цих обставин судом визнано недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України. Зазначені обставини кримінального правопорушення ніким з учасників судового розгляду не оспорюються як в апеляційній скарзі, так і під час апеляційного розгляду кримінального провадження, а тому висновки суду першої інстанції, з урахуванням положень ч. 2 ст. 394 КПК України, щодо фактичних обставин кримінального правопорушення перевірці апеляційним судом не підлягають.
За визнаних судом першої інстанції встановленими та доведеними фактичних обставин кримінального правопорушення, дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 289 КК України, а саме як незаконне заволодіння транспортним засобом.
Щодо доводів апеляції сторони захисту з приводу невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, з посиланням на тяжкість призначеного судом покарання, то колегія суддів вважає їх безпідставними та необґрунтованими.
Так, відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Виходячи з положень ч. 2 ст. 65 КК України та роз`яснень, що містяться у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
При визначенні виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , судом першої інстанції було враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину та особу обвинуваченого, який є раніше судимим; ніде не працює; будь-якою суспільно-корисною працею не займається; позитивно характеризується за місцем проживання, де проживає з батьком ОСОБА_10 , 1958 року народження, котрий, зі слів обвинуваченого, хворіє та потребує постійного догляду; відшкодував завдану ним шкоду; на обліку в наркологічному та психоневрологічному диспансерах не перебуває; його роль у скоєному та поведінку до і після вчинення злочину.
Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , визнано щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, а також повне та беззастережне визнання вини обвинуваченим.
Обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченому визнано вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.
Крім того, судом першої інстанції враховано досудову доповідь органу пробації, відповідно до якої ймовірність повторного вчинення злочину обвинуваченим ОСОБА_6 є високою; орган пробації вважає, що виправлення обвинуваченого без позбавлення або обмеження волі може становити небезпеку для суспільства (у тому числі, окремих осіб). На думку органу пробації, застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для впливу на поведінку особи з метою виправлення та запобігання вчинення повторних кримінальних правопорушень, неможливо здійснювати без цілодобового нагляду та контролю в умовах ізоляції.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_6 неможливе без його ізоляції від суспільства, а покарання обвинуваченому у вигляді позбавлення волі з реальним його відбуттям за відсутності підстав для застосування ст. ст. 69, 75 КК України буде необхідним і достатнім для виправлення останнього та попередження нових злочинів, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.
Таким чином, на думку колегії суддів, вимоги закону суд першої інстанції виконав і обґрунтував у мотивувальній частині вироку свій висновок про вид і розмір покарання належним чином, призначивши покарання в межах санкції статті, а саме трьох років позбавлення волі. Наведені судом обставини ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та даних судового розгляду справи, підтверджені відповідними документами. При призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, передбачених Кримінальним кодексом України, дотримався принципу індивідуалізації покарання, врахував тяжкість вчиненого злочину та дані про особу ОСОБА_6 , й призначив покарання, яке є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.
Перевіркою застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_6 вимог ч. 1 ст. 71 КК України встановлено, що така правомірно здійснена судом першої інстанції, оскільки ОСОБА_6 вчинив злочин, передбачений ч. 1 ст. 289 КК України, під час іспитового строку, а тому до його покарання, призначеного цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Мостиського районного суду Львівської області від 13 липня 2017 року.
Аргументи апелянта в частині порушення його права на захист не знайшли свого підтвердження, оскільки з протоколу про роз`яснення права на захист від 23 січня 2019 року вбачається, що слідчим СВ Мостиського ВП Яворівського ВП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_11 роз`яснювалось підозрюваному ОСОБА_6 його право на кваліфіковану правову допомогу, яке він може реалізувати, обравши собі захисника або шляхом призначення йому захисника безоплатно за рахунок держави. При цьому ОСОБА_6 заявив, що бажає захищати себе самостійно, таке рішення не пов`язане з відсутністю у нього коштів на адвоката.
Крім того, колегією суддів під час апеляційного розгляду здійснено перевірку запису судового засідання суду першої інстанції в ході якого встановлено, що обвинуваченому ОСОБА_6 було роз`яснено право на залучення захисника у даному кримінальному провадженні, однак останній від такого права відмовився, сказавши, що здійснюватиме свій захист самостійно, а тому доводи апелянта в цій частині є безпідставними.
Також не знайшли свого підтвердження доводи апелянта в частині того, що судом першої інстанції обрано йому міру покарання на підставі невірних даних про його судимості, адже долучена до матеріалів справи вимоги УІАП ГУНП у Львівській області та УІАЗ ГУ МВС України у Львівській області (а.с.33, 35-36) містить увесь перелік наявних у ОСОБА_6 судимостей, що, безумовно, певним чином характеризує його особу. Разом з тим, при призначенні судом остаточного покарання обвинуваченому було правильно, як про це зазначалось вище, застосовано вимоги ч. 1 ст. 71 КК України. Тобто до строку покарання за цим вироком судом першої інстанції було частково зараховано невідбуту частину покарання за крайнім вироком, постановленим щодо ОСОБА_6 , а саме: вироком Мостиського районного суду Львівської області від 13 липня 2017 року.
Покликання апелянта на те, що судом при призначенні йому покарання не враховано, що він проживає зі своїм батьком, який хворіє, суд апеляційної інстанції до уваги не бере, оскільки судом першої інстанції в мотивувальній частині вироку враховано дану обставину.
Доводи апелянта про те, що він є одруженим та має на утриманні малолітню дитину не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи. З оглянутої колегією суддів копії паспорта ОСОБА_6 (а.с. 31-32) вбачається, що у такому відомості про одруження відсутні. Крім того, при зверненні з апеляційною скаргою обвинувачений не надав жодних даних про те, що у нього є на утриманні малолітня дитина.
Поза тим, такі обставини як сімейний стан та наявність малолітньої дитини не є визначальними при призначенні особі покарання, оскільки суд, призначаючи покарання, керується, зокрема, принципом індивідуалізації покарання та призначає особі, яка вчинила злочин, справедливу міру покарання, спрямовану на досягнення цілей виправлення такої особи і приватної превенції, а також сприяє досягненню інших цілей, поставлених перед покаранням, зокрема, визначених ст. 50 КК України.
З огляду на наведене, підстав вважати, що призначене ОСОБА_6 покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через тяжкість покарання немає.
Таким чином, виходячи з системного аналізу матеріалів кримінального провадження можливо зробити висновок, що суд першої інстанції під час ухвалення даного обвинувального вироку виходив першочергово з загальних засад кримінального процесуального законодавства, у зв`язку з чим було постановлено законне та обґрунтоване рішення, яке підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга обвинуваченого в даному кримінальному провадженні такою, що не підлягає задоволенню.
Будь-яких даних, які б свідчили про порушення під час судового розгляду істотних вимог норм кримінально-процесуального закону, які б тягли за собою безумовне скасування всього вироку, у справі не встановлено.
Керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

вирок Мостиського районного суду Львівської області від 8 жовтня 2019 року стосовно ОСОБА_6 залишити без змін, а його апеляційну скаргу без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4