Житомирський апеляційний суд
Справа №295/2305/21 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст.539 КПК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2021 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м.Житомирі судове провадження №295/2305/21 за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Богунського районного суду м.Житомира від 06 травня 2021 року,
В С Т А Н О В И В:
ухвалою Богунського районного суду м.Житомира від 06 травня 2021 року, відмовлено в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 вважає ухвалу суду першої інстанції незаконною та просить її скасувати, задовольнити його заяву про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, на підставі ст.81 КК України. При цьому, звертає увагу на те, що він визнав вину та став виправлятись. Зазначає, що дійсно на початку відбуття покарання допускав порушення режиму утримання, однак в подальшому виправився, змінивши свою поведінку в кращу сторону та мав 3-и заохочення. Наголошує, що змінив відношення до адміністрації установи та повністю довів своє виправлення. Зазначає і те, що має неповнолітню дитину, яка перебувала в нього на утриманні до його засудження. У нього залишився незначний термін відбуття покарання.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, позицію прокурора, який просив оскаржену ухвалу залишити без змін, перевіривши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали судового провадження №295/2305/21, а також ухвалу суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

З ухвали убачається, що приймаючи рішення про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення, суд першої інстанції діяв у відповідності до положень ст.81 КК України та ст.539 КПК України, відповідним чином мотивувавши свої висновки.

Відповідно до ст.81 КК України до осіб, що відбувають покарання у виді позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання за умови, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення, та після фактичного відбуття ним призначеної судом частини строку покарання, яка визначена у ч.3 ст.81 КК України.

Зі змісту вказаної норми випливає, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання являє собою звільнення засудженого від подальшого відбування покарання за наявності таких обов`язкових умов, як відбування покарання у виді позбавлення волі, доведення засудженим свого виправлення сумлінною поведінкою і ставленням до праці, фактичне відбуття встановленої законом частини призначеного покарання в залежності від класифікації злочину за ступенем тяжкості, формою вини та об`єктом суспільно-небезпечного посягання, наявності попередніх судимостей.

Згідно п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно- дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» від 26.04.2002 року №2 умовно - дострокове звільнення від відбування покарання, заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого та якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Аналізуючи дані про поведінку засудженого та ставлення його до праці за весь період відбування покарання, суд першої інстанції правильно зазначив, що засуджений ОСОБА_7 на теперішній час хоча і відбув певну частину призначеного судом покарання, однак не характеризується як особа, яка за весь час відбування покарання сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення, що є обов`язковою підставою для умовно-дострокового звільнення.

З таким висновком суду погоджується й апеляційний суд та вважає, що вищенаведене свідчить про недостатню готовність засудженого до самокерованої правослухняної поведінки, а отже клопотання про умовно-дострокове звільнення засудженого наразі є передчасним.

Дослідженням матеріалів судового провадження №295/2305/21 встановлено (а.п.16), що ОСОБА_7 засуджений вироком Суворовського районного суду м.Одеси від 25.09.2015 за ч.2 ст.121 КК України до 7 років позбавлення волі.

Ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 18.03.2016 зараховано ОСОБА_7 в строк відбування покарання, строк попереднього ув`язнення з 02.05.2015 по 17.12.2015 з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Початок строку: 02.05.2015 року. Кінець строку: 17.09.2021 року.

Як вбачається з характеристики наданої ДУ «Житомирська ВК (№4)» (а.п.16-18), ОСОБА_7 в місцях позбавлення волі з 14.03.2015. За час перебування в Одеському слідчому ізоляторі характеризувався негативно, за допущене одне порушення установленого порядку відбування покарання притягувався до дисциплінарної відповідальності начальником слідчого ізолятора. З 12.11.2015 за зберігання заборонених предметів перебував на профілактичному обліку як злісний порушник режиму тримання. Заохочень не мав.

За час тримання в ДУ «Південна виправна колонія №51» з 15.01.2016 характеризується негативно, допустив 9 порушень режиму тримання, за що 8 разів притягувався до дисциплінарної відповідальності правами начальника установи (з них двічі поміщався до ДІЗО), та за одне допущене порушення установленого порядку відбування покарання проведено бесіду виховного характеру начальником установи: 12.02.2019 з приводу відмови від роботи. Заохочень не мав. З 16.08.2016 за зберігання заборонених предметів (мобільний телефон) перебував на профілактичному обліку як злісний порушник режиму тримання.

В державній установі «Житомирська виправна колонія (№4)» відбуває покарання з 04.08.2019. За період відбування покарання характеризується негативно, допустив 6 порушень режиму тримання, за що 6 разів притягувався до дисциплінарної відповідальності правами начальника установи, з них двічі поміщався до ДІЗО. Після проведених з ним бесід виховного та профілактичного характеру змінив свою поведінку на краще, порушень режиму тримання не допускає. Три рази заохочений.

На даний час виконує обов`язки днювального гуртожитку.

Вину скоєного злочину за вироком суду визнав частково.

Застосуванню заміни не відбутої частини покарання підлягав після 17.03.2018 року. 29.03.2018 року на спільному засіданні комісії державної установи «Південна виправна колонія №51» та спостережної комісії при Одеському міськвиконкомі було відмовлено в застосуванні ст.82 КК України, так як не став на шлях виправлення.

Застосуванню умовно-достроковому звільненню підлягав після 18.05.2019. 12.06.2019 на спільному засіданні комісії державної установи «Південна виправна колонія №51» та спостережної комісії при Одеському міськвиконкомі було відмовлено в застосуванні ст.81 КК України, так як не довів своє виправлення.

З 06.12.2019 за зберігання заборонених предметів (мобільний телефон) перебував на профілактичному обліку як злісний порушник режиму тримання. На даний час на профілактичному обліку не перебуває.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що факт того, що хоча засуджений ОСОБА_7 формально виконує свої прямі обов`язки, свідчить лише про те, що останній виконує їх на підставі закону, оскільки це є прямим обов`язком усіх засуджених, а умовно дострокове звільнення від відбування покарання є заохочувальною нормою кримінального та кримінально-виконавчого законодавства, має на меті стимулювання засуджених до чіткого виконання правил внутрішнього розпорядку, дотримання вимог режиму відбування покарання, прагнення до продуктивної праці, визнання вини у скоєному злочині, і з огляду на це, такі дії засудженого не можна розцінювати як сумлінну поведінку та належне ставлення до праці, а тому, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що засуджений ОСОБА_7 своїм відношенням до праці та поведінкою не довів своє виправлення та перевиховання і обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви останнього про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

При цьому, на думку апеляційного суду, наявність у засудженого низки заохочень 3-и заохочення за останнім місцем відбуття покарання, разом з цим в попередньому 15-ть стягнень (а.п.19-20), серед яких 3-и рази поміщався до ДІЗО (відмова від праці), на даний час, скоріше посередніх характеристик, визнання вини за скоєне, наявність на утриманні дитини, як і не кінцевий термін відбуття покарання засудженим, в даному випадку, переконливо не доводять факт виправлення останнього, як і не є беззаперечними підставами для умовно-дострокового звільнення ОСОБА_7 .

Таким чином, аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Богунського районного суду м.Житомира від 06 травня 2021 року, якою відмовлено в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення, - без змін.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді :