Справа № 357/4283/20
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.05.2021 Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 5 в приміщенні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області обвинувальний акт у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №000804 від 27.02.2020 року відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Кам`янське Іршавського району Закарпатської області, громадянин України, не одружений, не працюючий, без освіти, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого: 24.09.2020 вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області за ч. 2 ст. 186 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки.

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_5 ,

законного представника ОСОБА_6 ,

представника служби у справах дітей ОСОБА_7 ,

представника ювенальної превенції ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

У С Т А Н О В И В:

Так, 26 лютого 2020 року близько 22 год. 43 хв., неповнолітній ОСОБА_4 , перебуваючи поблизу будинку АДРЕСА_3 , побачив потерпілу ОСОБА_9 , та в нього виник умисел на незаконне заволодіння мобільним телефоном, належним останній.
З метою реалізації свого злочинного умислу, ОСОБА_4 , діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення за рахунок чужого майна, під приводом телефонного дзвінка, звернувся до ОСОБА_9 з проханням скористатись її мобільним телефоном марки «ZTE» модель «Blade A5 2019» синього кольору. Потерпіла ОСОБА_9 ,, добросовісно помиляючись в намірах ОСОБА_4 , надала йому вищевказаний мобільний телефон.
В подальшому ОСОБА_4 , з метою доведення до кінця свого злочинну умислу, направленого на заволодіння мобільним телефоном ОСОБА_9 , не реагуючи на вимогу останньої повернути мобільний телефон, почав тікати.

Побачивши, що ОСОБА_4 почав тікати з мобільним телефоном потерпілої ОСОБА_9 , свідок ОСОБА_10 побігла за ОСОБА_4 , намагаючись наздогнати останнього та повернути мобільний телефон, належний потерпілій ОСОБА_9 , схопивши ОСОБА_4 . Однак останній вирвався та побіг в невідомому напрямку.

Після цього, ОСОБА_4 зник з місця вчинення злочину, відкрито заволодівши мобільним телефоном марки «ZTE» модель «Blade A5 2019» синього кольору, вартістю 1755 гривень 31 копійка, належним ОСОБА_9 , та викраденим майном розпорядився на власний розсуд, заподіявши потерпілій майнової шкоди на вказану суму.
Вказаними діями, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопрушення, передбачений ч.1 ст. 186 КК України тобто, відкрите викрадення чужого майна (грабіж).

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою провину у вчиненому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.1 ст.186 КК України визнав повністю. В ході судового розгляду кримінального провадження надав суду показання,а саме показав суду, що в лютому 2020 року близько 22 год, перебуваючи на вул. Леваневського в м. Біла Церква Київської області, побачив потерпілу ОСОБА_9 , та в нього виник умисел на незаконне заволодіння мобільним телефоном, належним останній.
З метою реалізації свого умислу, під приводом телефонного дзвінка, звернувся до ОСОБА_9 з проханням скористатись її мобільним телефоном марки «ZTE» модель «Blade A5 2019» заволодів мобільним телефоном останньої, викраденим майном розпорядився на власний розсуд, заподіявши потерпілій майнової шкоди на вказану суму. Покази ОСОБА_4 є послідовними, і повністю підтверджують обставини вчинення злочину, що викладені в обвинувальному акті, погодився на скорочений порядок судового розгляду, без дослідження будь-яких доказів, крім його особистого допиту щодо тих обставин, які ніким, у тому числі і ним не оспорюються та вивчення матеріалів кримінального провадження, які характеризують його особу, пояснивши, що рішення його є добровільним, наслідки, передбачені ч.3 ст.349 КПК України йому зрозумілі. У вчиненому щиро кається, просить суд не застосовувати до нього сурову міру кримінального покарання.
Дані обвинуваченими ОСОБА_4 показання не викликають у суду сумніву щодо їх правдивості та добровільності.
Винність обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.186 КК України, повністю підтверджуються їх показаннями та щирим каяттям.
Відповідно до вимог ч.3 ст.349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Положення ч.3 ст.349 КПК України, роз`яснені судом у судовому засіданні учасникам кримінального провадження.
За згодою учасників судового провадження, які не оспорюють фактичні обставини справи та кваліфікацію кримінального правопорушення, судом встановлено, що вони вірно розуміють зміст обставин справи, відсутні сумніви в добровільності їх позиції, а тому суд, відповідно до вимог ч.3 ст.349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого та потерпілого, дослідженням, зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують обвинуваченого ОСОБА_4 , досудової доповіді про неповнолітнього обвинуваченого, що мають значення для встановлення фактів і обставин кримінального провадження.
Згідно абзацу 17 ч. 1 ст. 368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд приймає до відома досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого ОСОБА_4 , згідно якої ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінюється як низький, ризик небезпеки для суспільства оцінюється як низький. Виправлення ОСОБА_4 без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе, та не становить високої небезпеки для суспільства (утомучислі, окремих осіб).
Крім того, винність ОСОБА_4 , який не оспорював фактичні обставини справи, у вчиненні інкримінованого йому злочину знайшла повне підтвердження під час судового розгляду.
Суд кваліфікує дії ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 186 КК України, оскільки він своїми умисними діями вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж).
Відповідно до ст. 12 КК України кримінальний злочин за ч.1 ст. 186 КК України відноситься до нетяжких злочинів.
Вирішуючи питання про призначення ОСОБА_4 покарання, суд, відповідно до вимог ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, дані про особу обвинуваченого, який вчинив злочин будучи неповнолітнім, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, не перебуває на обліку у лікаря нарколога та психіатра, вину у вчиненому визнав, щиро розкаявся, активно сприяв в розкритті злочину, від його дій не настало тяжких наслідків, висновки досудової доповіді про неповнолітнього обвинуваченого.
Обставиною, яка, відповідно до вимог ст. 66 КК України, пом`якшує покарання ОСОБА_4 , суд визнає щире каяття обвинуваченого та активне сприяння розкриттю злочину; вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім.
Обставин, які, відповідно до вимог ст. 67 КК України, обтяжують покарання ОСОБА_4 , судом не встановлено.
Згідно до п.5.1 Пекінських правил заходи впливу на неповнолітніх правопорушників мають ґрунтуватися на врахуванні не лише тяжкості правопорушення, а й особливостей їх особистості. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суди повинні зважено підходити до вирішення питання про призначення неповнолітньому покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк та впевнитись у переконливості обставин, які свідчать про неможливість виправлення неповнолітнього без реального позбавлення волі.
За таких даних про особу обвинуваченого, з урахуванням обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого, а також з врахуванням сукупності всіх обставин, які характеризують особу винного, суд, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, вважає за необхідне призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті кримінального закону з випробуванням виходячи з такого.
Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року. Зазначені міжнародні акти, згідно з частиною першою статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України.
Так, згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Відповідно до вимог ст.ст. 75, 104 КК якщо суд, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Таким чином, вирішення судом питання про призначення обвинуваченому покарання ґрунтується на наведених вище вимогах.
Повною мірою врахувавши вказані обставини, а також зваживши на другорядну роль кари як мети покарання, суд приходе до висновку про те, що виправлення обвинуваченого є можливим без відбування покарання у виді позбавлення волі з встановленням іспитового строку, який буде достатнім для того, щоб засуджений в умовах здійснення контролю за його поведінкою довів своє виправлення.
На думку суду, такий захід примусу відповідає меті покарання, є співрозмірним характеру вчиненого діяння, його наслідкам та особі винного.
Натомість судом не встановлено обставин, які свідчили б про неможливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання у виді позбавлення волі.
З урахуванням наявності пом`якшуючих обставин, що значно знижують суспільну небезпеку обвинуваченого, позитивну характеристику його особи та висновку органу пробації щодо можливості виправлення обвинуваченого без позбавлення волі, суд вважає, що виправлення неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_4 можливе без ізоляції від суспільства, а тому є доцільним застосувати положення статей 75 та 104 КК України, звільнивши ОСОБА_4 від призначеного покарання з випробуванням та покладенням на нього ряду обов`язків, передбачених ст.76 КК України.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.
Долю речових доказів вирішено відповідно до вимог ст. 100 КПК України.
Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.
На підставі наведеного та керуючись ч. 3 ст. 349, ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд,-
У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 186 КК України та призначити йому покаранняза ч. 1 ст. 186 КК України у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначеним вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24.09.2020, визначити остаточне покарання у вигляді 4 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75, 104 КК України, звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 2 роки.

Відповідно до ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 наступні обов`язки, а саме: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, виконувати пробаційні програми.
Нагляд за особами, звільненими від відбування покарання з випробуванням, здійснюється уповноваженим органом з питань пробації за місцем проживання, роботи або навчання засудженого.

Речові докази: мобільний телефон ZTE BladeA5 2019 повернути потерпілій ОСОБА_9 , відеозапис із камер спостереження залишити зберігати в матеріалах кримінального провадження.

Міра запобіжного заходу відносно ОСОБА_4 не обиралась.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження та може бути оскаржений до Київського апеляційного суду на протязі тридцяти днів з дня його проголошення, шляхом подачі апеляційної скарги через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області..
Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя: ОСОБА_1