Лугинський районний суд Житомирської області
Справа № 281/774/19
Провадження по справі № 1-кп/281/19/20
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 жовтня 2020 рокусмт Лугини

Лугинський районний суд Житомирської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю:
секретарів судових засідань ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
представника потерпілого ОСОБА_9 ,
потерпілого ОСОБА_10 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в смт Лугини кримінальне провадження № 0000063 внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 14.05.2019 відносно
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Путиловичі, Лугинського району, Житомирської області, українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, одруженого, не працюючого, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , депутатом не являється
обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України,
ВСТАНОВИВ:
13.05.2019 о 15 год. 30 хв. ОСОБА_8 перебував на території складу в с. Путиловичі, Лугинського району, Житомирської області. В цей час, між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 зав`язалась розмова, яка згодом переросла в сварку.
В ході сварки, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, діючи умисно, ОСОБА_8 підійшов до ОСОБА_10 та нічого не пояснюючи, підняв з землі балонний ключ, яким наніс останньому удари в різні частини тіла, після чого залишивши балонний ключ почав наносити удари руками по тілу потерпілого. Внаслідок нанесених ударів ОСОБА_8 заподіяв ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді синця на обох повіках лівого ока з переходом на ліву вилицю, синця на нижній повіці правого ока, синця по передній та лівій передньо-боковій поверхням верхньої частини шиї, рани в лівій завушній ділянці, синця в правій підключичній ділянці з переходом на передню поверхню лівого плечового суглоба, підвивиху 24 зуба та відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я.
Своїми умисними діями, які виразилися в умисному заподіянні легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров?я, ОСОБА_8 скоїв злочин, передбачений ч.2 ст.125 КК України.
Обвинувачений ОСОБА_8 свою вину в інкримінованому йому кримінальному проступку, передбаченому ч.2 ст. 125 КК України не визнав. Цивільний позов пред?явлений до нього не визнав. В судовому засіданні показав, що в той день приїхав на територію складу в с. Путиловичі, Лугинського району, Житомирської області, який мав намір купити його брат ОСОБА_11 , та де працював сторожем ОСОБА_10 . Обдивляючись об?єкт, він побачив як ОСОБА_10 з балонним ключем у руках виганяє з охоронюваної території ОСОБА_12 . Коли він підійшов до ОСОБА_10 , між ними виникла сварка, в ході якої ОСОБА_10 вдарив його ключем в ліву частину голови в результаті чого він втратив рівновагу та присів на одне коліно. Розуміючи наслідки майбутніх ударів він у сутичці відібрав у ОСОБА_10 балонний ключ. Чи наносив останньому удари не пам?ятає, так як все відбулося дуже швидко, однак зазначив, що навмисно тілесні ушкодження ОСОБА_10 не наносив лише оборонявся. Зазначив, що після бійки приїхала швидка та поліція, якій він віддав балонний ключ, що відібрав у ОСОБА_10 , після огляду надання йому першої невідкладної допомоги від госпіталізації відмовився, але наступного ж дня звернувся до лікаря.
Незважаючи на невизнання ОСОБА_8 , своєї вини у скоєному кримінальному проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України його вина підтверджується належними, допустимими та достовірними доказами, які безпосередньо були досліджені в судовому засіданні, зокрема показами потерпілого та свідків, які були допитані в судовому засіданні.
Так допитаний у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_10 показав, що він працював сторожем на складі в с. Путиловичі, Лугинського району. У той день до об?єкту який він охороняв приїхав власник ОСОБА_13 з дружиною, з наміром продати об?єкт ОСОБА_11 (брату обвинуваченого), про що він був попереджений за дві години. ОСОБА_13 сказав, щоб він зателефонував своїй сестрі, оскільки ключі від приміщень находились саме у неї. Зайшовши до сторожки та зателефонувавши сестрі він побачив ОСОБА_12 на території об?єкту та сказав останньому покинути дану територію. Через короткий проміжок часу до сторожки зайшов ОСОБА_14 та між ними виник конфлікт в ході якого ОСОБА_8 взяв балонний клюк, та вдарив його в область голови, після чого він втратив свідомість. Вказав, що тілесних ушкоджень ОСОБА_8 не наносив. Прийшовши в себе першим побачив брата обвинуваченого - ОСОБА_11 , який запитав, чому ОСОБА_15 вдарив його. Потім підійшла його сестра, яка викликала швидку та поліцію. Після огляду на надання першої невідкладної допомоги він був госпіталізований до лікарні, де йому зашили вухо та призначили лікування, перебував у лікарні 10 днів.
Свідок ОСОБА_16 у судовому засіданні показала, що вона працює фельдшером і коли на диспетчерську службу надійшов виклик від ОСОБА_17 , вона виїжджала на виклик та надавала допомогу ОСОБА_10 , який находився у сторожці та у якого була травма голову, порване вухо та гематома на обличчі. Після цього вони під`їхали за іншою адресою для надання допомоги ОСОБА_8 . Після чого ОСОБА_10 було госпіталізовано.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_17 показала, що того дня до неї зателефонував її брат ОСОБА_10 і сказав, щоб вона принесла ключі від приміщень, оскільки приїхав покупець та хотів би їх оглянути. Приїхавши та зайшовши до сторожки свого брата вона побачила останнього у крові. ОСОБА_10 сказав, що це вчинив ОСОБА_8 . Вона одразу ж викликала швидку допомогу та поліцію.
Показами свідка ОСОБА_12 в частині яка кореспондується з показами інших свідків, а саме, що балонний ключ ОСОБА_8 поклав до багажника свого авто, в іншій частині його покази викликають суинів, бо є путаними та такими, що суперечать покаам, які надавали інші учасники.
Суд не приймає до уваги покази свідка ОСОБА_18 так як вони не несуть жодної доказової інформації по справі, зокрема свідок показала, що працює у фельдшерському пункті с. Путиловичі, однак першу невідкладну допомогу нікому не надавала, оскільки була викликана швидка допомога. Про вказані події дізналася на наступний день.
Також до показів свідка ОСОБА_11 суд ставиться критично, оскільки останній є рідним братом обвинуваченого ОСОБА_8 , зазначена обставина сама собою може ставити під сумнів його покази, крім того вони повністю протирічать показам які надавали потерпілий та свідок ОСОБА_17 . Також викликають сумнів його пояснення з приводу того що він із цього приводу пояснював, що він чітко бачив, як ОСОБА_19 наносив ОСОБА_8 удар балонним ключем, а чи наносив ОСОБА_8 . ОСОБА_10 тілесні ушкодження сказати не може, оскільки все відбулося дуже швидко. Може сказати лише, що ОСОБА_8 забрав у потерпілого балонний ключ. Дана інформація на думку суду є суперечливою.
Крім того представником потерпілого у даному кримінальному провадженні заявлялось клопотання про допит у якості свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_20 , однак надалі представник потерпілого у судовому засіданні відмовився від клопотання щодо допиту вказаних свідків. Сторона захисту не наполягала на виклику вказаних свідків.
Крім того, вина обвинуваченого підтверджується наступними доказами, дослідженими в судовому засіданні:

-витягом з ЄРДР № 0000063 від 14.05.2019, який підтверджує факт внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за подією, яка сталася 13.05.2019 близько 15 години 30 хвилин;
-рапортом старшого інспектора-чергового СРПП Лугинського ВП Коростенського ВП ГУНП в Житомирській області від 13.05.2019, яким встановлено, що 13.05.2019 надійшло повідомлення зі служби 102, про те, що 13.05.2019 о 17 год. 35 хв. за адресою: вул. Червона Гірка, 23, смт Лугини, Лугинського району надійшло повідомлення по телефону про те, що до Лугинської ЦРЛ було доставлено гр. ОСОБА_10 з діагнозом: ЗЧМТ, струс головного мозку, забійна рвана рана лівого вуха і потиличної ділянки голови з ліва, гематома нижньої щелепи зліва та верхньої з права;
-заявою ОСОБА_10 від 13.05.2019 про нанесення йому тілесних ушкоджень;
-актом судово-медичного дослідження №285 відповідно до якого спричинені ОСОБА_10 тілесні ушкодження відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров?я.
-висновком експерта № 418, де встановлено, які тілесні ушкодження виявленні у ОСОБА_10 , їх локалізацію, механізм утворення, давність виникнення, ступінь тяжкості, умови та терміни їх утворення;

-протоколом проведення слідчого експерименту від 07.08.2019, відповідно до якого ОСОБА_8 наніс ОСОБА_10 декілька ударів в область голови та обличчя.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 в судовому засіданні просив суд постановити виправдовувальний вирок по кримінальній справі відносно ОСОБА_8 у скоєнні кримінального проступку, відповідальність за який передбачена ч.2 ст.125 КК України, зазначив, що обвинувачений зазнав необгрунтованого нападу з боку потерпілого, а тому мав право на захист, межі якого не перевищив. Вважає, що стороною обвинувачення не доведено за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів винуватість ОСОБА_8 у вчиненні даного кримінального правопорушення. Крім того надав суду письмове клопотання про визнання ряду доказів недопустимими. Цивільний позов просив залишити без розгляду.
Щодо клопотання захисника про визнання доказів, зокрема акту судово-медичного обстеження № 285 ОСОБА_10 , проведеного у період з 17 травня по 18 травня 2019 року судово-медичним експертом Коростенського міжрайонного відділення СМЕ ОСОБА_21 , де сторона захисту вказує, що направлення на СМЕ було заповнене та видане ОСОБА_10 черговим Лугинського ВП Коростенського ВП ГУНП в Житомирській області, тобто в супереч вимог ст.ст. 223, 241 КПК України, суд зазначає наступне.

Згідно п. 11 ч.3 Розділу 5 Наказу МВС України № 440 від 23.05.2017 Про затвердження Інструкції з організації діяльності чергової служби органів (підрозділів) Національної поліції України головний інспектор-черговий чергової частини НПУ має право, зокрема, направляти до медичних закладів затриманих осіб, громадян, які звернулися до поліції із заявою про заподіяння їм тілесних ушкоджень, разом із направленням на предмет установлення факту ушкодження здоров`я, а також з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, разом із направленням для огляду на стан сп`яніння

З врахуванням викладеного рішення про освідування ОСОБА_10 прийнято та проведено у процесуальний спосіб та уповноваженою на це особою.
Щодо посилання захисника як на недопустимий доказсудово-медичну експертизу № 418 щодо тяжкості ушкоджень у ОСОБА_10 , проведену у період 22.07.2019 по 01.08.2019 судово-медичним експертом Коростенського міжрайонного відділення СМЕ ОСОБА_21 , у зв?язку з збиранням експертом матеріалів для проведення експертизи, зокрема направлення ОСОБА_10 на консультація до лікаря-стоматолога, та у подальшому на підставі довідки виданої даним лікарем продовження освідування на предмет ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень п. 2.10 Інструкції про проведення судово-медичної експертизи затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України

від 17 січня 1995 року N 6 при виконанні експертиз, в яких виникла необхідність вирішення спеціальних питань, що не входять до компетенції судово-медичного експерта, і потрібна консультація фахівця у відповідній галузі медицини або в разі потреби у проведенні огляду особи, яка піддається судово-медичній експертизі у лікаря-фахівця, що працює в іншому закладі охорони здоров`я, судово-медичний експерт за погодженням з особою, яка призначила експертизу, має право залучати цього фахівця для проведення всіх необхідних досліджень, для вирішення питань, поставлених перед експертизою.

Тобто судовим експертом не було порушено норм ч.4 ст.69 КПК України, оскільки останній керувався у своїй роботі Наказом Міністерства охорони здоров`я України

від 17 січня 1995 року N 6.

Що стосується твердження сторони захисту щодо не повідомлення сторону захисту та обвинуваченого ОСОБА_8 про проведення ОСОБА_10 судово-медичної експертизи, що в свою чергу суперечить нормам КПК та ЗУ «Про судову експертизу», суд зазначає наступне.

Згідно п. 2.13.2 Наказу Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року N 6 при проведенні судово-медичної експертизи може бути присутній обвинувачений та інша особа (тільки з дозволу слідчого).

З огляду на викладене слідчий не вбачав за необхідне присутність обвинуваченого при проведенні судово-медичної експертизи, що не суперечить наказу, яким керується експерт у своїй роботі.

На зауваження захисника на те, що висновок експерта № 418 від 01.08.2019 не містить попередження від відповідної особи (слідчого, прокурора) про кримінальну відповідальність експерта, суд не приймає оскільки він відповідає формі N 170/о "Висновок експерта", затвердженої наказом МОЗ України від 05.08.1999 № 1997 містить повідомлення про кримінальну відповідальність. Крім того відповідно п.4.1, розділу 4 «Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень» затвердженої наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 № 53/5 у вступній частині висновку експерта зазначаються окрім іншого: попередження експерта про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку за статтею 384 Кримінального кодексу України або за відмову від надання висновку за статтею 385 Кримінального кодексу України.

Вказане також підтверджується показами експерта ОСОБА_21 , який у судовому засіданні показав, що освідування проводиться на підставі направлення судово-слідчих органів, у даному випадку органів національної поліції. Вказав, що для експерта немає значення хто видав направлення: слідчий, прокурор, черговий чи це була ухвала суду. Звернув увагу суду на те, що у своїй роботі експерти керуються наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року N 6 у якому передбачено що у разі виникнення необхідність вирішення спеціальних питань, що не входять до компетенції судово-медичного експерта, і потрібна консультація фахівця у відповідній галузі медицини, судово-медичний експерт за погодженням з особою, яка призначила експертизу/освідування, має право залучати цього фахівця для проведення всіх необхідних досліджень. Дане направлення узгоджується усно.

Також зазначив, що ставить свій підпис на спеціальному бланці, де вказано, що експерт несе відповідальність передбачену ст.ст. 384, 385, 387 КК України.

Правилами ст. 85 КПК України визначено, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Як визначив Європейський суд з прав людини (справа Нечипорук і Йонкало проти України від 21 квітня 2011 року, заява №42310/04), суд при оцінюванні доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумними сумнівом» і «така доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено право кожного на справедливий суд.
Як вбачається з рішення Конституційного Суду України у справі № 1-31/2011 від 20.10.2011 за конституційним поданням Служби безпеки України щодо офіційного тлумачення положення ч. 3 ст. 62 Конституції України, аналізуючи положення «обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах одержаних незаконним шляхом», Конституційний Суд України прийшов до висновку, що обвинувачення у вчиненні злочину не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними у незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою, тощо.
Відповідно до п. 3.2 Рішення, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально - процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.
Відповідно до ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Суд при призначенні покарання враховує дані про особу обвинуваченого, наявність обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, та вимоги ч. 2 ст. 50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових злочинів.

Обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_8 , відповідно до ст. 66 КК України, не встановлені.
Обставини, які обтяжують покарання ОСОБА_8 , передбачені ст. 67 КК України, судом не встановлені.

При визначенні міри покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який виходячи із положень ст. 12 КК України відноситься до злочинів невеликої тяжкості, відсутності обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, особу винного, який на обліку в психіатричній лікарні та в наркологічному диспансері не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно та вважає необхідним призначити покарання в межах санкції ч. 2 ст. 125 КК України.

Крім того, потерпілим ОСОБА_10 було заявлено цивільний позов до ОСОБА_8 про відшкодування матеріальних збитків в розмірі 2461 грн., моральної шкоди заподіяної злочином, в ромірі 50000 грн., та відшкодування понесених витрат на правову допомогу в розмірі 9520 грн. Свої вимоги потерпілий мотивує тим, що внаслідок протиправних дій ОСОБА_8 йому завдано тілесні ушкодження, що відносяться до категорії легких, що спричинили короткочасний розлад здоров?я, також зазначив, що ОСОБА_8 заподіяв йому моральну шкоду, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких він зазнав у зв?язку отриманням тілесних ушкоджень, у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв?язку з злочинними діями ОСОБА_8 , які виразилися у приниженні його честі, гідності та втраті ділової репутації.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, обчислюється, виходячи із реальної вартості втраченого майна або вартості виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі, на момент розгляду справи.

Як свідчать матеріали цивільного позову, на підтвердження понесених витрат на лікування потерпілим надані фіскальні чеки на ліки на загальну суму 2461, 00 грн.

Відповідно до вимог ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Зі змісту ст.23 ЦК України випливає, що під моральним збитком закон передбачає втрати немайнового характеру внаслідок душевних і фізичних страждань, яких фізична особа зазнала у зв`язку, в тому числі, із знищенням чи пошкодженням її майна, приниження ділової репутації, чи інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до ч.12 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній чи юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, як роз`яснено в пунктах 9 та 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 25 травня 2001 року "Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди може бути зменшений судом з урахуванням ступеня вини заподіювача і потерпілого та майнового стану відповідача. При заподіянні особі моральної шкоди обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.

Суд, аналізуючи у сукупності викладені докази та зазначені правові норми вважає, що неправомірними діями відповідача по відношенню до позивача які перебувають в прямому причинному зв`язку з наслідками які настали нанесено моральну шкоду, та суд визначаючи розмір моральну шкоду яка підлягає відшкодуванню приймає до уваги ступень вини особи яка завдала моральної шкоди, тривалість періоду фізичних та душевних страждань позивача, погіршення здібностей позивача у зв`язку з отриманими тілесними ушкодження в результаті чого отримав тілесні ушкодження та з врахуванням засад цивільного законодавства справедливість, добросовість та розумність та того, що відшкодування моральної шкоди не є засобом збагачення, дійшов висновку про необхідність та можливість стягнення в рахунок відшкодування нанесеної моральної шкоди на користь ОСОБА_10 5 000 грн. Суд вважає, що зазначена сума за своїм розміром є адекватною спричиненій шкоді і компенсує понесені моральні втрати.
Таким чином, суд, виходячи з розміру заявлених вимог, вважає, що оцінка потерпілого завданої йому моральної шкоди у сумі 50 000 грн. не відповідає вимогам розумності та справедливості. За таких обставин, суд вважає, що цивільний позов в частині стягнення моральної шкоди підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
На підтвердження факту надання правової допомоги стороною захисту потерпілого надані договор про надання правової допомоги від 25.09.2019 року, Акт приймання-передачі наданих юридичних послуг від 25.09.2019 року, квитанцією до прибуткового касового ордера № 6 від 15.10.2019 року відповідно до яких сума вказана в розмірі 4520 грн.
Суд дослідивши надані стороною потерпілого Акт приймання-передачі наданих юридичних послуг від 25.09.2019 приходить до наступного висновку.
Пунктом 48 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року визначено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, №33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04).
При вирішенні питання про стягнення витрат за правничу допомогу, суд враховує складність справи, обсяг наданої правничої допомоги адвокатом та приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 4520 грн., яка відповідає ступеню складності справи, часу витраченого адвокатом на надання правової допомоги та обсягу наданих послуг.
Судові витрати по даному кримінальному провадженні відсутні.
Речові докази у кримінальному провадженні відсутні.
Керуючись ст. 125 КК України, ст. ст. 369-371, 373, 374 КПК України, суд,
УХВАЛИВ:
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та призначити йому покарання у вигляді штрафу в розмірі сто неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, становить 1700 гривень.
Цивільний позов ОСОБА_10 до ОСОБА_8 про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди заподіяних злочином, відшкодування понесених витрат на правову допомогу - задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 2461 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 5 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнути із ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 витрати на правову допомогу у розмірі 4520 грн. 00 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Судові витрати відсутні.
Речові докази у кримінальному провадженні відсутні.
Вирок може бути оскаржено до Житомирського апеляційного суду через Лугинський районний суд Житомирської області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Суддя ОСОБА_1