Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

7 липня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

прокурорів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

захисника ОСОБА_12 ,

обвинуваченого ОСОБА_13 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0000027 щодо

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця с. Степне Городищенського району Волгоградської області,

Російська Федерація, українця, громадянина України,

що зареєстрований за адресою:

АДРЕСА_1 , проживає за адресою:

АДРЕСА_2 , судимого:

1) вироком Таращанського районного суду Київської області

від 11.09.2013 року за ч.1 ст.185 КК України до 100 годин громадських робіт;

2) вироком Таращанського районного суду Київської області

від 19.11.2013 року за ч.2 ст.289 КК України із застосуванням ст.69 КК України

на підставі ст.71 КК України на 4 роки 12 днів позбавлення волі;

3) вироком Таращанського районного суду Київської області

від 10.07.2018 року за ч.1 ст.309, ч.1 ст.185, ч.2 ст.185 КК України

на 4 роки позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільненого

від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.309 КК України,

за апеляційною скаргою прокурора на вирок Ставищенського районного суду Київської області від 16 січня 2019 року,

у с т а н о в и л а :
Вироком Ставищенського районного суду Київської області від 16.01.2019 року ОСОБА_13 визнаний невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.309 КК України та виправданий на підставі п.1 ч.1 ст.373 КПК України, оскільки не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому він обвинувачується.

Судом прийнято рішення щодо речових доказів та процесуальних витрат, які віднесено на рахунок держави.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні начальник Таращанського відділу Кагарлицької місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_14 просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким: визнати ОСОБА_13 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.309 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років; на підставі ч.4 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, призначеного вироком Таращанського районного суду Київської області від 10.07.2018 року, більш суворим, призначеним цим вироком, призначити ОСОБА_13 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років; на підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_13 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, поклавши на нього обов`язки, передбачені п.п.1, 2 ст.76 КК України. Також прокурор порушує питання про стягнення з обвинуваченого процесуальних витрат, пов`язаних із залученням експерта, та прийняття рішення щодо речових доказів.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, зазначає про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які, на переконання прокурора, виразилися в неврахуванні судом положень ст.ст.85, 87, 94 КПК України стосовно критеріїв оцінки доказів з точки зору належності та допустимості, і перешкодили ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Так, всупереч положенням ч.1 ст.237 КПК України суд у вироку вказав про проведення огляду місця події з порушенням вимог цього Кодексу, але в чому саме вони виразилися, не мотивував і, стверджуючи, що при проведенні цієї слідчої дії не передбачено огляд особи, не врахував, що згідно з ч.5 ст.237 КПК України при проведенні огляду дозволяється вилучення речей, вилучених з обігу, якими і є наркотичні засоби. До того ж, обвинувачений сам видав працівникам поліції пакет з речовиною, схожою на канабіс, а тому було проведено саме огляд пакету з наркотичним засобом згідно з ч.1 ст.237 КПК України, а не особистий обшук з метою відшукання знаряддя кримінального правопорушення в особистих речах обвинуваченого, що передбачено ч.1 ст.234 КПК України. Також суд критично поставився до показань свідка ОСОБА_15 , оскільки той проходив практику в Таращанському відділенні поліції, але не врахував, що свідок є незацікавленою та сторонньою особою, не був знайомий з обвинуваченим, був приведений до присяги та попереджений про кримінальну відповідальність. Показання цього свідка узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_16 та іншими доказами у кримінальному провадженні, у тому числі показаннями обвинуваченого, які доводять, що ОСОБА_13 добровільно видав працівникам поліції речі, вилучені з обігу, не затримувався в порядку ст.208 КПК України та його обшук не проводився. А тому прокурор вважає, що докази отримані у порядку, встановленому КПК України, і є допустимими.

Що стосується висновків суду про порушення під час досудового розслідування права обвинуваченого на захист, оскільки слідчий не забезпечив участь захисника попри те, що ОСОБА_13 перебуває на диспансерному обліку у лікаря психіатра, то докази в справі були зібрані до 02.02.2018 року, тобто до отримання слідчим цих даних. У той же час згідно з п.3 ч.2 ст.52 КПК України участь захисника забезпечується з моменту встановлення психічних вад, які перешкоджають особі у повній мірі реалізувати свої права. Однак про перебування на обліку ОСОБА_13 під час досудового розслідування не повідомив і ніяких сумнівів стосовно його осудності не виникало.

Крім того, стверджуючи про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, прокурор вказує, що суд не застосував до ОСОБА_13 положення ч.2 ст.309 КК України.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити; доводи захисника ОСОБА_12 і обвинуваченого ОСОБА_13 , які заперечили проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок законним, обґрунтованим і вмотивованим; повторно дослідивши обставини, встановлені під час кримінального провадження, у межах, визначених судом апеляційної інстанції; провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що її належить залишити без задоволення, з таких підстав.

Згідно з висунутим обвинуваченням 19 січня 2018 року близько 15 години ОСОБА_13 , знаходячись на території автостанції в смт. Рокитне Київської області, розташованої на вул. Заводській, 26, знайшов на підлозі у приміщенні вбиральні прозорий поліетиленовий пакет з вмістом подрібненої речовини рослинного походження, зовні схожої на коноплю. Реалізовуючи умисел на повторне незаконне придбання наркотичного засобу без мети збуту, ОСОБА_13 взяв вказаний поліетиленовий пакет з канабісом та розпочав його незаконне зберігання. Поклавши пакет з наркотичним засобом у ліву кишеню жилета, ОСОБА_13 на маршрутному таксі Тараща-Рокитне прибув до м. Тараща Київської області, здійснивши таким чином його незаконне перевезення. Перебуваючи у м. Таращі, ОСОБА_13 носив канабіс з собою, продовжуючи таким чином повторне незаконне зберігання наркотичного засобу.

23 січня 2018 року близько 11 години під час особистого огляду та огляду речей ОСОБА_13 напроти нежитлової будівлі № 24 на вул. Ярослава Мудрого в м. Тараща Київської області працівники поліції в лівій кишені його жилета виявили та вилучили наркотичний засіб канабіс масою 23,95 г, який ОСОБА_13 незаконно придбав, зберігав та перевіз для власних потреб без мети збуту.

Дії ОСОБА_13 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч.2 ст.309 КК України незаконне придбання, зберігання та перевезення наркотичних засобів без мети збуту, вчинені повторно.

Виправдуючи ОСОБА_13 по пред`явленому обвинуваченню, суд, пославшись на положення кримінального процесуального закону, практику Європейського суду з прав людини, встановив істотні порушення прав і свобод людини, а також вимог КПК України, якими регламентовано порядок проведення слідчих дій, і на підставі ст.ст.86, 87 КПК України визнав недопустимими доказами дані в протоколі огляду місця події від 23.01.2018, висновку судової експертизи матеріалів, речовин і виробів № 11-2/575 від 26.01.2018, постанові про визнання речовим доказом вилученої у ОСОБА_13 речовини, а також показаннях свідків. Додатково суд зауважив, що як понятого було залучено заінтересовану в результаті кримінального провадження особу, а саме, свідка ОСОБА_15 , який проходив практику в слідчому відділі.

Крім того, за висновком суду, було порушено право обвинуваченого на захист, оскільки, незважаючи на наявність у нього розладів психіки, під час досудового розслідування не було залучено захисника, участь якого є обов`язковою, і вказане порушення неможливо виправити під час судового провадження.

Згідно з ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказаним вимогам закону вирок суду першої інстанції відповідає і доводи в апеляційній скарзі прокурора цього не спростовують.

Під час судового провадження в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_13 не оспорював, що 19 січня 2018 року, перебуваючи на автостанції в смт. Рокитне в приміщенні вбиральні на підлозі виявив прозорий пакет з речовиною, схожою на коноплю, який поклав у ліву кишеню жилета та повернувся до м. Тараща. Забувши про пакет, носив його в кишені. Через декілька днів поблизу перехрестя біля кінотеатру в м. Тараща до нього підійшов оперуповноважений, на запитання якого, чи має він при собі щось заборонене, він вийняв з кишені пакет з подрібненою речовиною та показав поліцейському, розгорнувши його. Після цього оперуповноважений викликав оперативну групу та понятих, по прибуттю яких йому вдруге запропонували повідомити, чи має він при собі щось заборонене. Після цього він знову вийняв з кишені пакет з речовиною, яка була у нього вилучена.

На підтвердження винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення сторона обвинувачення також посилалася на дані в показаннях свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_15 .

Свідок ОСОБА_16 показала, що на початку 2018 року в м. Тараща в післяобідню пору була присутня як понята при огляді ОСОБА_13 , у якого під час обшуку виявили пакуночок. Цей пакуночок обвинувачений дістав з лівої кишені куртки і видав добровільно. Надалі його було поміщено в інший пакет, складено протокол, в якому вона та інший понятий розписались.

Свідок ОСОБА_15 показав, що в січні 2018 року проходив практику в Таращанському відділенні поліції в слідчому відділі як студент 4-го курсу БНАУ. 23.01.2018 слідчий даного відділу запросив його бути присутнім в якості понятого під час поверхневого огляду якогось громадянина. Коли він та слідчий приїхали на місце огляду, обвинувачений ОСОБА_13 в присутності їх, ще однієї понятої та трьох працівників поліції на запитання останніх, чи є при ньому заборонені в обігу речовини, витягнув з лівої кишені куртки пакетик невеликого розміру з речовиною рослинного походження, повідомивши, що знайшов її на автостанції в смт. Рокитне та взяв для власного вживання. Цей пакетик працівники поліції помістили в інший пакет, який опечатали, і він та інша понята поставили свої підписи на ньому, а також в протоколі огляду.

Крім того, стороною обвинувачення було надано документи та висновок експерта, а саме:

- протокол огляду місця події від 23.01.2018, згідно з яким місцем огляду є ділянка дороги на вул. Ярослава Мудрого навпроти будинку № 24 в м. Тараща Київської області. Ділянка вкрита снігом, з обох боків на узбіччі є дерева. У вказаному місці знаходиться оперуповноважений СКП Таращанського ВП ОСОБА_17 та особа, яка представилася ОСОБА_13 і на пропозицію повідомити та за наявності видати предмети, речовини, заборонені законом в обігу, повідомила, що при собі в кишені куртки зберігає заборонену законом в обігу речовину канабіс. Надалі ОСОБА_13 з лівої зовнішньої кишені куртки (жилетки) дістав прозорий поліетиленовий пакет з вмістом подрібненої речовини рослинного походження, який поклав на багажник автомобіля, цигарки, блокнот, телефон та повідомив, що в пакеті знаходиться канабіс, який він знайшов в смт. Рокитне та зберігав для власних потреб. Вказаний пакет було вилучено (т.1 а.с.219-221);

- висновок експерта № 11-2/575 від 26.01.2018, згідно з яким надана на дослідження подрібнена речовина рослинного походження зеленого кольору, вилучена 23.01.2018 у ОСОБА_13 , особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено, канабіс масою в перерахунку на суху речовину 23,95 г (т.1 а.с.103-105);

- постанову про визнання речовим доказом вказаного наркотичного засобу (т.1 а.с.96).

Під час повторного дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, судом апеляційної інстанції були допитані обвинувачений, свідок ОСОБА_15 .

В суді апеляційної інстанції обвинувачений показав, що коли перебував у м. Тараща за своїм місцем проживання на АДРЕСА_1 , йому зателефонували працівники поліції і запропонували з`явитися до районного відділення поліції. У відділенні його поставили перед вибором, що він повинен когось викрити у вчиненні злочину чи зізнатися у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.309 КК України, або його затримають відповідно до вимог ст.208 КПК України. Він погодився зізнатися у вчиненні злочину, після чого поліцейські дали йому пів стакана канабісу, який він поклав у кишеню та вийшов. Огляд проводився біля будинку № 24 на вул. Ярослава Мудрого, тому що йому наказали трохи відійти від відділення поліції, а оперуповноважений ОСОБА_17 в цей час йшов позаду нього. На вулиці ОСОБА_17 його покликав, він зупинився і дістав з кишені канабіс, як йому говорили поліцейські. Всі інші були попереджені і чекали на виклик по лінії 102, щоб приїхала слідчо-оперативна група. Поліцейські зателефонували свідку ОСОБА_16 , забрали свідка ОСОБА_15 , який знаходився у відділенні, і прибули до кінотеатру, де його нібито обшукав ОСОБА_17 . Він у присутності слідчого та понятих дістав з кишені канабіс і телефон, які поклав на багажник службового автомобіля. Все це фіксувалося на мобільний телефон слідчого. В суді першої інстанції він не повідомляв про ці події і зі скаргами нікуди не звертався, тому що боявся, і з того часу перестав з`являтися в м. Тараща.

Свідок ОСОБА_15 дав показання, аналогічні тим, що викладені у вироку. Крім того, свідок повідомив, що на той час проходив практику в Таращанському відділенні поліції, і бути понятим його запросили поліцейські ОСОБА_18 та ОСОБА_17 .

Також судом апеляційної інстанції було досліджено документи і висновок експерта.

Згідно з ч.1 ст.237 КПК України з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів.

За змістом ч.3 ст.208 КПК України уповноважена службова особа, слідчий, прокурор може здійснити обшук затриманої особи з дотриманням правил, передбачених частиною 7 статті 223 КПК України, тобто в присутності понятих, і правил, передбачених статтею 236 цього Кодексу, якою регламентовано виконання ухвали слідчого судді про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи.

Крім того, за правилами ст.236 КПК України за рішенням слідчого чи прокурора може бути проведено обшук осіб, які перебувають в житлі чи іншому володінні, якщо є достатні підстави вважати, що вони переховують при собі предмети або документи, які мають значення для кримінального провадження, що здійснюється під час виконання ухвали слідчого судді про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи.

Даючи оцінку протоколу огляду місця події від 23.01.2018 в сукупності з іншими доказами, у тому числі заявою ОСОБА_13 про те, що він надає письмову добровільну згоду працівникам поліції на особистий огляд речей, які знаходяться при ньому (т.1 а.с.218), враховуючи положення кримінального процесуального закону, якими не передбачено проведення огляду особи, суд першої інстанції вірно розцінив цю слідчу дію як обшук особи, а не огляд ділянки дороги, як про це зазначено у відповідному протоколі.

Затримання ОСОБА_13 у передбачений законом спосіб здійснено не було, і ухвала слідчого судді про надання дозволу на обшук не постановлювалася, що давало об`єктивні підстави вважати, що дані у протоколі огляду місця події отримані не в порядку, встановленому законом, та внаслідок істотного порушення прав людини і основоположних свобод.

До того ж, технічний носій інформації з відеозаписом слідчої дії, за допомогою якого можна б було перевірити дані щодо добровільної згоди ОСОБА_13 та його пояснень на місці проведення слідчої дії, всупереч вимогам п.3 ч.2 ст.105 КК України як додаток до протоколу не долучено, хоча у протоколі зазначено про застосування відеозапису з використанням мобільного телефону Нuawei.

Згідно з ст.86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

У відповідності до положень ст.87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; порушення права особи на захист.

Встановивши, що обшук ОСОБА_13 було проведено з порушенням його права на захист, за відсутності ухвали слідчого судді і до внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, суд першої інстанції правильно визнав це істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод і, як наслідок, визнав дані в протоколі недопустимим доказом.

При цьому доводи прокурора про те, що з метою фіксації кримінального правопорушення було оглянуто пакет з наркотичним засобом, не узгоджуються з даними у протоколі огляду місця події, згідно з яким оглядалася ділянка дороги, а також зі змістом висунутого ОСОБА_13 обвинувачення, у відповідності з яким під час особистого огляду та огляду речей ОСОБА_13 працівники поліції в лівій кишені його жилета виявили та вилучили наркотичний засіб канабіс масою 23,95 г.

Оскільки вилучення наркотичного засобу, який надалі був об`єктом дослідження при проведенні експертизи матеріалів, речовин та виробів, відбулося внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, вірним є і висновок суду про недопустимість, як наслідок, даних у висновку експерта № 11-2/575 від 26.01.2018 та постанові про визнання речовим доказом.

З цих же підстав суд не прийняв як допустимі докази дані у показаннях свідків, які були понятими під час проведення незаконної слідчої дії. При цьому додатково звернув увагу на те, що свідок ОСОБА_15 проходив практику у Таращанському відділенні поліції, однак вказана обставина сама по собі не слугувала підставою для визнання доказу недопустимим.

Крім того, згідно з п.3 ч.2 ст.52 КПК України обов`язкова участь захисника забезпечується у кримінальному провадженні щодо осіб, які внаслідок психічних чи фізичних вад (німі, глухі, сліпі тощо) не здатні повною мірою реалізувати свої права, з моменту встановлення цих вад.

Як вбачається з довідки поліклініки Таращанської центральної районної лікарні № 57 від 02.02.2018, ОСОБА_13 перебуває на диспансерному обліку у лікаря психіатра з 2013 року з діагнозом розлади поведінки та емоцій (психопатія) (т.1 а.с.114).

Дійсно, на час проведення слідчих дій у кримінальному провадженні у слідчого були відсутні ці дані. Разом з тим, при здійсненні таких процесуальних дій, як надання доступу до матеріалів досудового розслідування та ознайомлення з матеріалами досудового розслідування, що відбувалося 19.02.2018, складання та вручення обвинувального акта 24.02.2018 (т.1 а.с.2-4, 11, 230, 231) слідчий, володіючи достовірною інформацією, яка давала підстави вважати про наявність у підозрюваного на той час ОСОБА_13 психічних вад, не залучив захисника, чим порушив його право на захист. Вказані обставини свідчать про те, що відкриття матеріалів досудового розслідування та пред`явлення ОСОБА_13 обвинувачення здійснено без дотримання встановленої кримінальним процесуальним законом процедури.

До того ж, згідно з висновком судово-психіатричної експертизи № 21кп від 05.12.2018 ОСОБА_13 на момент скоєння інкримінованих йому дій страждав і страждає в даний час на емоційно-нестійкий розлад особистості (імпульсивний тип) МКХ-10 Р60.30, на момент скоєння інкримінованих йому дій в стані тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності не перебував. Ступінь виразності хворобливих змін психіки у ОСОБА_13 така, що під час скоєння інкримінованих йому дій він не був здатний повною мірою усвідомлювати зміст своїх дії, контролювати їх та керувати ними. В даний час до ОСОБА_13 застосовуються примусові заходи медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку. Під впливом лікування його психічний стан покращився, і тому в даний час він може усвідомлювати свої дії та керувати ними. ОСОБА_13 не страждає на психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів та психотропних речовин (алкогольну чи наркотичну залежність) та не потребує лікування від цих захворювань (т.2 а.с.5-7).

Як вірно суд зазначив у вироку, вказані порушення свідчать про позбавлення обвинуваченого можливості ефективно здійснювати свій захист на стадії досудового розслідування, вказують на суттєве порушення процедури доведення його вини, порядку здійснення кримінального провадження, і можливість виправити ці порушення під час судового розгляду відсутня.

Констатуючи порушення права обвинуваченого на захист, суд першої інстанції правильно застосував практику Європейського суду з прав людини у рішенні Яременко проти України, який відмову від захисника, зроблену без участі захисника під тиском працівників міліції, розцінив як очевидну відсутність законних підстав для усунення захисника, що викликала серйозні питання стосовно справедливості процесу загалом, та встановив порушення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Доводи прокурора, який стверджує, що право обвинуваченого на захист порушено не було, є безпідставними, оскільки у змінах та доповненнях до апеляційної скарги, за наслідками розгляду якої було скасовано вирок Ставищенського районного суду Київської області від 18.05.2018 у цьому ж кримінальному провадженні з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції, прокурор сам вказував про порушення права ОСОБА_13 на захист. І саме з підстав не залучення судом першої інстанції захисника, участь якого є обов`язковою, апеляційна скарга прокурора була задоволена (т.1 а.с.156-159).

Як слушно вказує в апеляційній скарзі прокурор, суд у вироку невірно зазначив, що стороною обвинувачення не було надано постанову про зміну правової кваліфікації у кримінальному провадженні, оскільки ця постанова міститься в матеріалах справи (т.1 а.с.95). Однак такий помилковий висновок і не слугував підставою для ухвалення виправдувального вироку.

Твердження прокурора про істотне порушення судом вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, фактично, зводяться до незгоди з наданою судом оцінкою доказам та виправданням ОСОБА_13 . А тому істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли потягти зміну чи скасування вироку, колегія суддів не вбачає.

Згідно з ч.1 ст.92 КПК України обов`язок доказування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, передбачених ст.91 КПК України, покладається на прокурора.

Згідно з ч.ч.2, 4 ст.17 КПК України, положення яких кореспондуються з ст.62 Конституції України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції всебічно, повно й неупереджено дослідив всі обставини кримінального провадження, відповідно до вимог ст.94 КПК України дав оцінку кожному доказу з точки зору належності, допустимості і достовірності, що спростовує доводи в апеляційній скарзі про протилежне, і, встановивши, що їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення не доводить те, що вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.309 КК України, в якому обвинувачується ОСОБА_13 , ухвалив правильне рішення про його виправдання.

Отже, вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим і вмотивованим, і підстави для задоволення апеляційної скарги прокурора відсутні.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 08.01.2020 до ОСОБА_13 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 діб і визначено розмір застави 10 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становило 21 020 гривень.

Вказаний розмір застави було сплачено 09.01.2020 року ОСОБА_19 і ОСОБА_13 звільнений з-під варти (т.2 а.с.197-199).

Відповідно до вимог ст.203 КПК України ухвала про застосування запобіжного заходу припиняє свою дію після закінчення строку дії ухвали про обрання запобіжного заходу, ухвалення виправдувального вироку чи закриття кримінального провадження.

Згідно з ч.11 ст.182 КПК України застава, що не була звернена в дохід держави, повертається підозрюваному, обвинуваченому, заставодавцю після припинення дії запобіжного заходу.

За таких обставин застава у вказаному раніше розмірі має бути повернута ОСОБА_19 .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Ставищенського районного суду Київської області від 16 січня 2019 року щодо ОСОБА_13 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні без задоволення.

Запобіжний захід у вигляді застави, застосований до ОСОБА_13 , скасувати.

Заставу у межах 10 /десяти/ розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 21 020 /двадцять одну тисячу двадцять/ гривень, повернути заставодавцю ОСОБА_19 .

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу суду апеляційної інстанції може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3