23.12.2020 ЄУН 331/1850/19
Провадження № 1-кс/331/1/2020
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«23» грудня 2020 року м. Запоріжжя

Слідчий суддя Жовтневого районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі скаргу ОСОБА_3 в порядку ст. 206 КПК України на незаконне тримання під вартою, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні слідчого судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя перебуває на розгляді скарга ОСОБА_3 в порядку ст. 206 КПК України на незаконне тримання під вартою.

У судові засідання, які були призначені на 04.07.2019 року, 05.11.2019 року, 11.12.2019 року та 10.01.2020 року конвоєм не було доставлено ОСОБА_3 .

Вивчивши заяву ОСОБА_3 , слідчий суддя вважає за необхідне залишити її без розгляду з наступних підстав.

Згідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. До зазначених висновків дійшов і Конституційний Суду України у справі № 6-рп/2001 від 23.05.2001 року - положення статті 55 Конституції України щодо можливості громадянина звернутись за захистом своїх прав і свобод однаково стосується можливості судового оскарження актів, дій чи бездіяльності посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури, оскільки ними можуть порушуватись його права і свободи. Недосконалість інституту судового контролю за досудовим слідством не може бути перепоною для оскарження актів, дій чи бездіяльності посадових осіб зазначених органів (абз.6 п. 4.2. мотивувальної частини зазначеного рішення).

Частина перша статті 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист. Це закріплено у Рішенні Конституційного Суду України № 9-зп/1997 від 25.12.1997 року.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод «Кожен має право на … розгляд його справи упродовж розумного строку … судом, … , який вирішить спор щодо його прав та обов`язків …»

Статтею 13 Конвенції закріплено, що кожен, чиї права і свободи, викладені в цій Конвенції, порушуються, має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, що діяли, як офіційні особи».

Згідно ч. 6 ст. 9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 7 КПК України, міст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться: 1) верховенство права; 2) законність; 3) рівність перед законом і судом; 4) повага до людської гідності; 5) забезпечення права на свободу та особисту недоторканність; 6) недоторканність житла чи іншого володіння особи; 7) таємниця спілкування; 8) невтручання у приватне життя; 9) недоторканність права власності; 10) презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини; 11) свобода від самовикриття та право не свідчити проти близьких родичів та членів сім`ї; 12) заборона двічі притягувати до кримінальної відповідальності за одне і те саме правопорушення; 13) забезпечення права на захист; 14) доступ до правосуддя та обов`язковість судових рішень; 15) змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; 16) безпосередність дослідження показань, речей і документів; 17) забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності; 18) публічність; 19) диспозитивність; 20) гласність і відкритість судового провадження та його повне фіксування технічними засобами; 21) розумність строків; 22) мова, якою здійснюється кримінальне провадження.

Коментована стаття закріплює загальні засади кримінального провадження, які у своїй основі співзвучні з нормами Конституції України, що визначають сутність взаємин людини і громадянина з державою (її органами), закріплюють права, свободи і обов`язки людини і громадянина у таких взаєминах, встановлюють основи організації і діяльності правоохоронних, правозахисних органів і суду та визначають основні засади судочинства, зокрема в кримінальному провадженні.

Засади кримінального провадження - це закріплені у Конституції України, загальновизнаних міжнародних актах та у кримінальному процесуальному законодавстві фундаментальні (базові) керівні для учасників провадження положення, що виражають і визначають найістотніші властивості провадження, вимоги до правил і способу діяльності, насамперед, органів і службових осіб, які ведуть кримінальне провадження, та є гарантіями забезпечення дотримання прав, свобод, законних інтересів тих учасників провадження, які залучаються до нього, а в підсумку виконання завдань кримінального провадження.

Відповідно до ст. 132 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Заходами забезпечення кримінального провадження є: 1) виклик слідчим, прокурором, судовий виклик і привід; 2) накладення грошового стягнення; 3) тимчасове обмеження у користуванні спеціальним правом; 4) відсторонення від посади; 5) тимчасовий доступ до речей і документів; 6) тимчасове вилучення майна; 7) арешт майна; 8) затримання особи; 9) запобіжні заходи.

Під заходами забезпечення кримінального провадження прийнято розуміти передбачені КПК заходи примусового характеру, які застосовуються за наявності підстав та в порядку, встановленому законом, з метою запобігання і подолання негативних обставин, що перешкоджають або можуть перешкоджати вирішенню завдань кримінального провадження, забезпеченню його дієвості.

Окрім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Відповідно до ч. 1 статті 206 КПК України, кожен слідчий суддя суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться особа, яка тримається під вартою, має право постановити ухвалу, якою зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу забезпечити додержання прав такої особи.

Як вбачається з матеріалів скарги, ОСОБА_3 просить суд з*ясувати підстави його триманні під вартою в Запорізькому СІЗО.

Судом здійснювалися виклики у судове засідання на 04.07.2019 року, 05.11.2019 року, 11.12.2019 року та 10.01.2020 року, але конвоєм не було доставлено ОСОБА_3 .

Згідно до Постанови Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17.05.2020 року, провадження по кримінальній справі у відношенні ОСОБА_3 за обвинуваченням у скоєнні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 262, ч. 1 ст. 263 КК України закрито у зв`язку зі спливом строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Звільнено ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності за скоєння злочинів, передбачених ч. 1 ст. 262, ч. 1 ст. 263 КК України, у зв`язку зі спливом строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі ст.. 49 КК України. Міру запобіжного заходу у відношенні ОСОБА_3 у вигляді тримання під вартою скасувати, звільнивши його з під варти в залі суду. Постанова суду набрала чинності 27.05.2019 року.

Оскільки постановою суду від 17.05.2020 року міру запобіжного заходу у відношенні ОСОБА_3 у вигляді тримання під вартою скасовано та звільнено його з під варти в залі суду, слідчий суддя приходить до висновку, що скаргу ОСОБА_3 необхідно залишити без розгляду, оскільки підстави для розгляду його скарги в порядку ст. 206 КПК України на теперішній час вже відпали.

На підставі викладеного, керуючись, ч. 1 ст. 206 КПК України, слідчий суддя,-

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_3 в порядку ст. 206 КПК України на незаконне тримання під вартою залишити без розгляду.

Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі через Жовтневий районний суд м. Запоріжжя апеляційної скарги протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1