ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 610/949/20 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/2857/20 Суддя доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:
головуючого - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5 ,
за участю прокурора - ОСОБА_6 ,
захисника - ОСОБА_7 ,

розглянувши в режимі відеоконференції у судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 , його захисника ОСОБА_7 на ухвалу Балаклійського районного суду Харківської області від 01 липня 2020 року про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 , -
ВСТАНОВИЛА:
Вказаною ухвалою обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю с. Морозівка Балаклійського району Харківської області, громадянину України, українцю, з базовою загальною середньою освітою, який не працює, не одружений, зареєстрований та фактично мешкає за адресою : АДРЕСА_1 , раніше судимий:1) 20.02.2012 року Балаклійським районним судом Харківської області за ч. 1 ст. 185 КК України до 1 року позбавлення волі, на підставі ст. 75 , ст. 104 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік; 2) 12.09.2012 року Балаклійським районним судом Харківської області за ч. 3 ст. 185, ст.ст. 69, 71 КК України до 1 року 7 місяців позбавлення волі, 3) 17.01.2013 року Балаклійським районним судом Харківської області за ч. 1 ст. 15, ч. 3 ст. 185, ст. 71 КК України до 3 років 3 місяців позбавлення волі; 4) 25.07.2017 року Балаклійським районним судом Харківської області за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 70, ст. 71 КК України до 4 років 3 місяців позбавлення волі, 29.01.2020 року звільнений за відбуттям строку покарання,
який органами досудового розслідування обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 152, ч. 3 ст. 187 КК України, продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, до 29 серпня 2020 року.

В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції вказав на те, що ризики можливості переховування обвинуваченого від суду та вчинення іншого кримінального правопорушення, які існували на час обрання обвинуваченому запобіжного заходу не зменшилися та продовжують існувати. Зокрема, судом враховано, що обвинувачений раніше неодноразово судимий за вчинення корисливих злочинів, обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів, в тому числі злочину проти статевої свободи та недоторканності особи.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу про продовження запобіжного заходу та обрати до нього домашній арешт.

Посилається на те, що клопотання прокурора не було вручено учасникам судового провадження за п`ять днів, як того вимагає чинний КПК України. Зазначає, що ризики , зазначені в клопотанні прокурора, ним не доведені. Вказує на те, що до затримання він працював, у нього є постійне місце реєстрації та проживання, від органів досудового розслідування та суду не переховувався, закордонного паспорту у нього не має, родичів за кордоном також не має. Докази його вини в матеріалах кримінального провадження відсутні. Крім того зазначає, що ухвала постановлена у неповному складі суддів (двоє суддів).

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , просить скасувати ухвалу про продовження запобіжного заходу щодо обвинуваченого та застосувати до нього більш м`який запобіжний захід.

На думку апелянта рішення суду є незаконним та необґрунтованим. Посилається на те, що ризики, заявлені прокурором ним не доведені та не підтверджені в суді. Крім того, у обвинуваченого незадовільний стан здоров`я, на що він неодноразово скаржився, проте у проведенні медичного ёогляду обвинуваченому відмовлено. Разом з тим, оскаржуваною ухвалою продовжено запобіжний захід обом обвинуваченим, що на думку апелянта, є недопустимим, оскільки у кожного обвинуваченого окрема поведінка та позиція щодо вчиненого.

Заслухавши доповідь судді, захисника, який підтримав подані апеляційні скарги, думку прокурора, який вважав ухвалу суду законною та обґрунтованою, перевіривши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 331 КПК України суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду, перешкоджати кримінальному провадженню, незаконно впливати на потерпілих, свідків, тощо, вчинити інше кримінальне правопорушення, а підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою вищенаведеної статті.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, згідно ст. 178 КПК України, враховується: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного; майновий стан підозрюваного; наявність судимостей у підозрюваного; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, зокрема можливість переховування від суду, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих йому злочинів може вдатися до відповідних дій.

Матеріали судового провадження містять докази про існування інших ризиків неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого, зокрема, можливості вчинення іншого кримінального правопорушення, оскільки обвинувачений раніше судимий, в тому числі за злочини проти власності, який поряд із ризиком можливості переховуватися від органів досудового розслідування та суду теж залишається існувати та вірогідність його настання є досить високою.

Крім того, колегія суддів враховує, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжких та особливо тяжких кримінальних правопорушень, а саме крадіжок та нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаному з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, поєднаному з проникненням в житло, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, та зґвалтуванні, вчиненому групою осіб, за останні з яких передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років із конфіскацією майна, раніше судимий, що беззаперечно свідчить про стійку антисоціальну поведінку обвинуваченого, який на шлях виправлення не став та продовжує вчиняти злочини.
У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням конкретних обставин вчинення злочинів, які інкримінуються обвинуваченому, даних про його особу раніше неодноразово судимий, не має постійного джерела доходу та міцних соціальних зв`язків, колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілих.
Доводи обвинуваченого про те, що судове рішення ухвалене незаконним складом суду та підлягає скасуванню, є суб`єктивними та безпідставними.
Так, на розгляді Балаклійського районного суду Харківської області у складі колегії суддів: головуючий суддя ОСОБА_9 , судді ОСОБА_1 та ОСОБА_10 перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 152, ч. 3 ст. 187 КК України та ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 152, ч. 3 ст. 187 КК України .
01 липня 2020 року судовий розгляд у цьому кримінальному провадженні провадився у складі головуючого судді ОСОБА_1 та судді ОСОБА_10 , оскільки суддя ОСОБА_9 перебувала на лікарняному. В даному судовому засіданні в суді першої інстанції у зв`язку із закінченням строку дії запобіжного заходу стосовно обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_11 , який спливав 02 липня 2020 року, виникла необхідність розглянути питання доцільності продовження обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відповідно до вимог ст. 331 КПК України.
Згідно з абз.5 п.20 Перехідних положень КПК України, у разі неможливості у визначений цим Кодексом строк суддею (колегією суддів) розглянути клопотання про обрання або продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, крім клопотання, поданого на розгляд до Вищого антикорупційного суду, воно може бути передано на розгляд до іншого судді, визначеного в порядку, встановленому частиною третьою статті 35 цього Кодексу, або розглянуто головуючим, а за його відсутності - іншим суддею зі складу колегії суддів, якщо справа розглядається колегіально.
Таким чином, та обставина, що під час розгляду питання доцільності продовження обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_11 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою приймав участь у складі суду ще і суддя ОСОБА_10 , на думку колегії суддів, прямо не суперечить вимогам п.20 Перехідних положень КПК України та не впливає на правильність прийнятого судом рішення, а відтак в даному випадку відсутні підстави для скасування оскаржуваного судового рішення.
Доводи сторони захисту в частині необхідності постановлення окремої ухвали про продовження запобіжного заходу щодо кожного обвинуваченого є безпідставними.
Як вбачається з оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції, вирішуючи питання доцільності продовження тримання обвинувачених під вартою, оцінив в сукупності всі обставини щодо кожного обвинуваченого окремо та прийшов до висновку про необхідність продовження обвинуваченим у даному кримінальному провадженні строків тримання під вартою.
Між тим, в апеляційній скарзі захисника не міститься вказівки на конкретні підстави необхідності постановлення окремої ухвали про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо кожного обвинуваченого.
Стосовно доводів апеляційної скарги обвинуваченого щодо пропуску прокурором встановленого законом строку на подання клопотання про продовження строків тримання під вартою колегія суддів зазначає наступне.
Згідно п.20.5 розділу ХІ Перехідних положень КПК України під час досудового розслідування та під час судового розгляду клопотання про продовження строку тримання під вартою подається не пізніше ніж за десять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.
В той же час кримінальним процесуальним кодексом України не передбачено таких наслідків пропуску зазначеного строку як не розгляд питання щодо продовження тримання під вартою.
Крім того, відповідно до ч.1 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Частиною 3 ст.331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Посилання обвинуваченого щодо недоведеності його вини колегією суддів не приймаються, оскільки на даній стадії кримінального провадження суд не наділений повноваженнями перевіряти належність та допустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, робити відносно них свої висновки. Зазначені обставини, повинні бути оцінені судом при ухвалені остаточного рішення у цьому кримінальному провадженні.

Доводи захисника обвинуваченого щодо зміни запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 у зв`язку з погіршенням стану його здоров`я є необґрунтованими.
Оскільки, як в судовому засіданні у суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду не здобуто відомостей, які безумовно свідчили про неможливість тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою, зокрема за станом здоров`я, а також не отримано відомостей щодо інших обставин, які б переважили ризики, передбачені ст. 177 КПК України.
Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на підставі всебічно з`ясованих обставин дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому.

Також колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційних скарг.

Керуючись ст. 177, ст. 178, ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , його захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Балаклійського районного суду Харківської області від 01 липня 2020 про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий -

Судді -