Номер провадження:1-кп/521/400/20
У Х В А Л А

ВСТУПНА ЧАСТИНА
м. Одеса, Україна
25 вересня 2020 року

Малиновський районний суд м. Одеси засідаючи у складі:
Головуючого судді ОСОБА_1

із секретарем судового засідання ОСОБА_2 на стадії судового провадження розглянув кримінальні провадження № 0000670 від 14.05.2019 року, у відношенні:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК.
Сторони кримінального провадження, які приймали участь на стадії судового провадження, -

з боку обвинувачення: прокурор ОСОБА_4

з боку захисту: обвинувачений ОСОБА_3 , захисник адвокат ОСОБА_5

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

1.Суть питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається.
Судом проводився розгляд питання щодо доцільності продовження тримання обвинуваченого ОСОБА_3 під вартою.

Питання розглядалось за ініціативою суду на підставі ч. 3 ст. 331 КПК.

2.Встановлені судом обставини із посиланням на докази.
Малиновським районним судом м. Одеси, здійснюється судовий розгляд кримінального провадження у відношенні ОСОБА_3 , обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК.
До обвинуваченого застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строк дії якого закінчується 27.09.2020 року.

В теперішній час всі учасники судового провадження знаходяться на стадії судового розгляду, який не розпочато.

3.Позиції сторін кримінального провадження. Явка учасників судового провадження.
Прокурор в судовому засідання просив суд продовжити строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_3 , оскільки ризики які були підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не зменшились.

Захисник адвокат ОСОБА_5 заперечував проти думки прокурора, оскільки вважав, що підстав для продовження строків тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_3 не має. Просив обрати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Обвинувачений ОСОБА_3 також просив змінити йому запобіжний захід, зобов`язувався з`являтись до суду на першу вимогу.

Потерпіла ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не сповістила.

4.Мотиви, з яких суд виходив при постановлені ухвали, мотиви неврахування окремих доказів, положення закону яким керувався суд.
Вивчивши матеріали кримінального провадження наявні у суду, вислухавши думку сторін судового провадження, суд вважає за необхідне змінити запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_3 , з наступних підстав.

Обов`язок суду розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою передбачений ч. 3 ст. ст. 331 КПК.

Строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_3 спливає 27.09.2020 року. На протязі більше одного року судом проводилось підготовче провадження. Призначення до судового розгляду обвинувального акту відбулось лише 30.07.2020 року. Станом на день проведення судового засідання, судовий розгляд не розпочато. Кримінальне провадження до 24.09.2020 року знаходилось в провадженні іншого складу суду. Тільки у зв`язку із хворобою головуючого, керівником апарату суду видано розпорядження щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи для вирішення питання щодо запобіжного заходу.

Таким чином, судом встановлено, що нескладне за змістом (епізодами), кваліфікацією та кількістю учасників кримінальне провадження не знайшло свого вирішення на протязі більше року. Особа за цей час знаходиться під вартою, без вирішення своєї справи по суті.

Обставини обвинувачення свідчать, що ОСОБА_3 інкримінується один епізод таємного викрадення чужого майна, що є злочином середньої тяжкості.

Навіть якщо врахувати, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні правопорушення повторно і у випадку визнання його винним, йому необхідно відбувати покарання у вигляді позбавлення волі, такий найсуворіший запобіжний захід не виправдовує своє призначення по відношенню до людини на протязі такого тривалого часу.

Будь-яка особа повинна якнайшвидше отримати правосуддя (обвинувачений або потерпілий) та отримати остаточне судове рішення вирок, за яким її визнають або винуватою або невинною. Будь-яке зволікання у вказаному процесі не може мати місце.

Суд вважає, що дійсно існує обґрунтована підозра щодо вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Певні твердження дійсно на начальних етапах досудового слідства та судового розгляду з уст прокурора можливо були переконливими і такими, що надавали право суду продовжувати запобіжний захід обвинуваченому. Можливо навіть вони були підтверджені певними доказами. Обставини злочину, повторність його вчинення, самі властивості дій обвинуваченого під час їх вчинення надавали право суду на думку, щодо не можливості застосування до ОСОБА_3 іншого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

Разом з тим, з часом ризики, які були підставою для застосування найбільш суворого запобіжного заходу об`єктивно не можуть бути доведені прокурором, а сама по собі тяжкість злочину не може бути підставою для продовження такого суворого запобіжного заходу. Окрім того, у даному випадку злочин не відноситься до категорії тяжких.

Даючи оцінку ризикам, які були наявні на час обрання і продовження запобіжного заходу судом встановлено наступне.

Так, стороною обвинувачення в судовому засіданні не надано доказів того, що ОСОБА_3 буде переховуватись від суду, у випадку зміни йому запобіжного заходу або вчинить новий злочин та буде незаконно впливати на потерпілу і свідків у кримінальному провадженні.

Прокурор в судовому засіданні обмежився лише формальним виступом щодо підстав та обставин, які обумовлюють продовження найсуворішого запобіжного заходу обвинуваченому.

Суд вважає, що час, який минув 1 рік 4 місяці з дати затримання і взяття під варту ОСОБА_3 , настільки вплинув на мету такого суворого запобіжного заходу, що забезпечення виконання процесуальних обов`язків останнім, можливо досягнути більш м`якими запобіжними заходами.

Суд вважає, що ОСОБА_3 після тривалого знаходження під вартою, заслуговує на довіру.

Приймаючи таке рішення, суд враховує також особистість обвинуваченого, який хоча раніше і притягувався до кримінальної відповідальності але народився і все життя проживає в м. Одесі, є громадянином України, жодного разу не виїздив за кордон. Батьки померли. Фактично з 18 років виховувався самостійно. В теперішній час, на протязі приблизно 3-4 років спільно проживає з ОСОБА_7 з якою має намір створити сім`ю.

Таким чином, обставини передбачені ст. 178 КПК і які встановлені судом свідчать про наявність стійких соціальних зв`язків у обвинуваченого в м. Одесі, а також про відсутність будь-яких ризиків переховування особи від правосуддя. Суд вважає, що до обвинуваченого ОСОБА_3 можливо застосувати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, з забороною останньому залишати житло у певний період доби. Метою застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК, а також наявність ризику передбаченого п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК, а саме запобігання спробам перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, можливо шляхом зміни місця мешкання без повідомлення прокурора та суд.

Суд також враховує вимоги Європейської Конвенції з прав людини та практику Європейського суду з прав людини.

Так у Рішені у справі Ноймайстер проти Австрії ЄСПЛ зазначає, що обмеження строку запобіжного ув`язнення тісно пов`язане з презумпцією невинуватості таке позбавлення свободи не повинно перетворитися на своєрідну прелюдію до завчасного відбування можливого в майбутньому вироку про позбавлення волі.

Далі, Європейський суд зазначає у справі Москаленко проти України № 50264/08 від 17.04.2014 року, п. 36 органи судової влади неодноразово посилалися на імовірність того, що до заявника може бути застосоване суворе покарання, враховуючи тяжкість злочинів, у скоєнні яких він обвинувачувався. У цьому контексті Суд нагадує, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Суд визнає, що, враховуючи серйозність висунутих щодо заявника обвинувачень, державні органи могли виправдано вважати, що такий ризик існує. Однак, Суд неодноразово встановлював, що сама по собі тяжкість обвинувачення не може слугувати виправданням тривалих періодів тримання під вартою. Пункт 37 вказаного Рішення зазначає, щодо ризику того, що заявник переховуватиметься від слідства і суду та примушуватиме свідків давати неправдиві показання Суд зазначає, що у своїх рішеннях про тримання заявника під вартою чи продовження тримання під вартою, органи державної влади не вказали жодних конкретних причин, на підставі яких вони дійшли такого висновку.

Фактично, Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод, окрім пропозиції розпочати суд над обвинуваченим протягом розумного строку або забезпечити особі тимчасове звільнення, - імперативно вимагає здійснити звільнення не пізніше моменту, коли затримання, що триває, перестає відповідати критерію розумності /Рішення ЄСПЛ у справі Яблонський проти Польщі п. 83/. У даному випадку знаходження ОСОБА_3 , як зазначено судом вище, під вартою на протязі більше 1 року 4 місяців та відсутність об`єктивної можливості закінчити розгляд справи в найближчі дні (навіть місяці), на думку суду свідчать про відсутність критерію розумності в триманні під вартою обвинуваченого.

Приймаючи викладені обставини, як факти зміни ризиків передбачених в ч. 1 ст. 177 КПК, суд вважає, що ОСОБА_3 є особою, яка здатна виконувати процесуальні обов`язки без надмірного державного контролю та особистого фізичного стримування.

Постановляючи ухвалу, суд керується ст. ст. 177, 331, 350, 372 КПК.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

1.Висновки суду.
Змінити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.

Застосувати до обвинуваченого ОСОБА_3 , запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, з забороною обвинуваченому залишати житло за адресою: АДРЕСА_2 , у певний період доби, а саме з 20 години 00 хвилин до 06 години 00 хвилин.

Негайно звільнити обвинуваченого ОСОБА_3 , з-під варти.

Роз`яснити обвинуваченому його обов`язок, щодо заборони залишати вказане житло у період доби, а саме з 20 години 00 хвилин до 06 години 00 хвилин.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_3 обов`язок строком на 60 (шістдесят) днів, передбачений ч. 5 ст. 194 КПК:

1)прибувати за кожною вимогою до суду.

2)не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає /м. Одеса/, без дозволу суду.

3) повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та місця роботи.

4) утримуватись від спілкування з потерпілою та свідками у даному кримінальному провадженні.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_3 , що в разі невиконання покладених на нього обов`язків до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід і на нього може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 розміру мінімальної заробітної плати до 2 розмірів мінімальної заробітної плати.

Контроль за поведінкою обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом покласти на співробітників Суворовського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області та прокурора.

Копію ухвали вручити обвинуваченому ОСОБА_3 та прокурору.

2.Строк і порядок набрання ухвалою законної сили та її оскарження.
Строк дії ухвали суду становить 60 (шістдесят) днів і обчислюється з моменту оголошення ухвали суду, тобто з 25.09.2020 року. Ухвала суду про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту припиняє свою дію 24.11.2020 року.

Ухвала суду першої інстанції, набирає законної сили після оголошення.

Ухвала суду оскарженню не підлягає.

С У Д Д Я: ОСОБА_1