Ухвала
Іменем України
25 серпня 2020 року
м. Київ
справа № 740/6458/19
провадження № 51 - 3853 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 05 лютого 2020 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 19 травня 2020 року,
встановив:
Завироком Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 05 лютого 2020 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 186Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Згідно з цим вироком, ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 24 листопада 2019 року разом з ОСОБА_5 перебували в кафе «Глорія» в м. Ніжині Чернігівської області (вул. Вокзальна, 2), де розпивали спиртні напої спільно з потерпілим ОСОБА_6 . Після того, як ОСОБА_6 відмовився придбати ще спиртних напоїв, ОСОБА_4 наніс йому один удар в область голови, від якого потерпілий впав на підлогу. В подальшому ОСОБА_4 спільно з ОСОБА_5 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, відкрито викрали з кишені ОСОБА_6 мобільний телефон марки «Xiaomi Redmi6A» та гаманець з грошима, заподіявши потерпілому матеріальної шкоди на загальну суму 2020 гривень.
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 19 травня 2020 року вирок щодо ОСОБА_4 залишено без зміни.
У касаційній скарзі засуджений посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити судові рішення, застосувавши положення ст. 75КК.

Обґрунтовуючи свої вимоги, засуджений просить зважити на дані про його особу, а також на те, що він добровільно відшкодував збитки потерпілому, у зв`язку з чим останній не наполягав на призначенні суворого покарання. Крім того, просить врахувати, що він щиро розкаявся, за станом здоров`я потребує постійного лікування.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та додані до неї копії судових рішень, Верховний Суд дійшов такого переконання.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 186КК засудженим не оспорюється.
Доводи засудженого, наведені ним у касаційній скарзі, про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень і його особі через суворість, є безпідставними.
Згідно з положеннями статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
З системного аналізу вимог закону України про кримінальну відповідальність слідує, що, окрім вирішення питання про призначення певного виду та розміру покарання, суду потрібно встановити достатню підставу для звільнення від його відбування з випробуванням, при цьому належним чином вмотивувати таке рішення, дослідивши і оцінивши всі обставини, що мають значення для справи, та врахувати, що ст. 75 КК застосовується лише в тому разі, коли для цього є умови і підстави.
Суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_4 покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, дані про особу винного, який раніше не судимий в силу ст. 89 КК, думку потерпілого, дав оцінку даним досудовій доповіді органу пробації. Крім того, місцевий суд узяв до уваги дані про те, що ОСОБА_4 повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, добровільно відшкодував потерпілому збитки, його мати є особою з інвалідністю 2 групи. Водночас суд визнав обставиною, що обтяжує покарання вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння.
З урахуванням наведеного, місцевий суд призначив засудженому покарання в межах санкції статті за злочин, за який його засуджено, та не встановив підстав для застосування положень ст. 75 КК.
Апеляційний суд належним чином перевірив доводи сторони захисту, викладені в апеляційній скарзі, щодо надмірної суворості призначеного покарання та не знайшов підстав для пом`якшення покарання або звільнення від його відбування з випробуванням.
Ті обставини, на які посилається засуджений в касаційній скарзі, як такі, що, на його думку, дають підстави для застосування щодо нього положень ст. 75 КК, були перевірені апеляційним судом і обґрунтовано визнані такими, що не свідчать про можливість його виправлення без відбування покарання.
Крім того, доводи засудженого щодо прийняття судом рішення всупереч позиції потерпілого, який не наполягав на призначенні суворого покарання, не є підставою для зміни по суті правильного судового рішення. Думка потерпілого може враховуватись судом при призначенні покарання, однак не є вирішальною.
Питання звільнення засуджених від покарання за хворобою може бути вирішене за наявності відповідних підстав в порядку ст.ст. 537, 539 КПК місцевим судом, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання.
З огляду на викладені обставини, які підлягають обов`язковому врахуванню, в їх сукупності, беручи до уваги тяжкість вчиненого злочину, зміст і обсяг протиправних діянь ОСОБА_4 , враховуючи мету покарання, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій та не вбачає підстав вважати можливим виправлення та перевиховання засудженого без відбування покарання.
Отже, призначаючи засудженому покарання за вчинені злочини, суди попередніх інстанції вимог закону України про кримінальну відповідальність не порушили.
Таким чином, наведені в касаційній скарзі засудженого мотиви щодо незгоди з судовими рішеннями в частині призначеного покарання, не спростовують висновку суду та не містять переконливих доводів, які би дозволили Верховному Суду поставити під сумнів законність та обґрунтованість цих судових рішень.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування вищевказаних судових рішень, судом касаційної інстанції також не встановлено.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 05 лютого 2020 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 19 травня 2020 року.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_7 ОСОБА_2 ОСОБА_3