Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

27 січня 2021 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:
судді доповідача ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за апеляційною скаргою директора ПАТ «Троянівське» на ухвалу слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 11 листопада 2020 року в кримінальному провадженні №0000047 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.191, ч.2 ст.364 КК України,-
за участі:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
представника ПАТ «Троянівське» адвоката ОСОБА_6 ,
слідчого ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі директор ПАТ «Троянівське» просить скасувати оскаржувану ухвалу слідчого судді та ухвалити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання про накладення арешту на майно, а саме: насіння соняшника урожаю 2020 року, власником якого є ПАТ «Троянівське», - відмовити.

Згідно оскаржуваної ухвали слідчого судді, накладено арешт на майно, а саме: насіння соняшника урожаю 2020 року, заліковою вагою 111 570 кг., яке зібране на полях ДП «ДГ «Білокриницьке» ІСГ Західного Полісся НААН України, власником якого є Приватне акціонерне товариство «Троянівське», , юридична адреса: м. Київ, Подільський район, вул. Борисоглібська, 15-в, що було відшукане 09.10.2020 в ході проведення обшуку приміщень та споруд на території земельної ділянки з кадастровим номером: :06:003:0235 та наявних на ній приміщеннях, що знаходяться на території Верхівської сільської ради Острозького району Рівненської області та належать ТОВ «ІДЕК-2006» () а також, насіння соняшника урожаю 2020 року, заліковою вагою 201 000 кг., яке зібране на полях ДП «ДГ «Білокриницьке» ІСГ Західного Полісся НААН України, власником якого є Приватне акціонерне товариство «Троянівське», , юридична адреса: м. Київ, Подільський район, вул. Борисоглібська, 15-в, що було відшукане 09.10.2020 в ході проведення обшуку приміщень та споруд Філії ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» Дубенський комбінат хлібопродуктів, за адресою: вул.. Залізнична, 95, м. Дубно, Рівненська область, шляхом заборони власнику вищевказаного майна чи будь якій іншій особі відчужувати та розпоряджатись цим майном до прийняття процесуального рішення у кримінальному провадженні №0000047 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 364 КК України.

В апеляційній скарзі директор ПАТ «Троянівське» вважає ухвалу слідчого судді незаконною, необгрунтованою, оскільки суд допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, а також неповноту встановлення обставин, які мають значення для справи. Вказує, що між сторонами (ПАТ «Троянівське» та ДП «Дослідне господарство «Білокриницьке» Інституту сільського господарства Західного Полісся Національної академії аграрних наук України) продовжують тривати цивільно-правові відносити на підставі договорів, які по цей день не скасовані. Також зазначає, що продовжує тривати виконавче провадження щодо примусового виконання зобов`язаннь Боржника ДП «Дослідне господарство «Білокриницьке» Інституту сільського господарства Західного Полісся Національної академії аграрних наук України.

Слідчий суддя, задовольняючи клопотання слідчого, зазначив в ухвалі, що не застосування арешту на майно може призвести до втрати чи його пошкодження.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи адвоката, який підтримав апеляційну скаргу, міркування прокурора про залишення апеляційної скарги без задоволення, перевіривши матеріали судового провадження за скаргою адвоката, обговоривши, наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів прийшла до слідуючого висновку.

Згідно з приписами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

На переконання колегії суддів оскаржувана ухвала слідчого судді не в повній мірі відповідає вказаним вимогам кримінального процесуального закону.

Відповідно до ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Крім цього, відповідно до ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення. Зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч.1 ст.100 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або вилучений нею, повинен бути якнайшвидше повернутий власнику, крім випадків передбачених ст.ст.160-166, 170-174 КПК України.

Згідно п.32 «Порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження», затвердженого Постановою КМ України №1104 від 19.11.2012р. фінансування витрат, пов`язаних із зберіганням чи пересиланням речових доказів, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, передбачених для утримання органу, у складі якого функціонує слідчий підрозділ, який здійснив пересилання речових доказів або їх передачу на зберігання.

Згідно ст.24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.

Відповідно до вимог ст.ст.7, 9 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема відноситься принцип законності, відповідно до якого прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Частиною 1 ст.174 КПК України встановлено, що підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження-судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи іаконного представника, іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необгрунтовано.

При вирішенні питання про арешт майна або його скасування для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст.94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Згідно з п.7 ч.2 ст.131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. У відповідності до п.1 ч.3 ст.132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно вимог ст.321 ЦПК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (ч.1 ст.64 Конституції України).

Згідно ч.1 ст.16 КПК України позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», а саме частиною 3 пункту 1 зазначено, що за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу України до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини, в справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 р., для з`ясування наявності порушення цього положення суд має встановити, чи було забезпечено справедливу рівновагу між вимогами загальних інтересів суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом всієї Конвенції, що відбито в структурі ст.1 Протоколу №1 Європейської конвенції з прав людини.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів встановлено недостатність одного лише посилання слідчого на те, що майно є речовим доказом по даній справі, а тому таке майно підлягає арешту.

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях в тому числі щодо України констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна із сторін не має права домагатисяперегляду остаточного і обов"язкового рішення лише з метоюповторного слухання справи і постановленнянового рішення. Відхід від цього принципу можливийлише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. п.46 рішення у справі "Устименко проти України", п.п.51,52 рішення у справі "Рябих проти Росії", п.31 рішення у справі "Марушин проти Росії", п.61 рішення у справі "Брумареску проти Румунії").

Основною метою ст.1 Першого протоколу до конвенції є запобігання свавільному захопленню власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини ( рішення у справах Sperrong and Lonnroth v Sweden» від 23.09.82, «Новоселецький проти України» від 11.03.2003, «Федоренко проти України» від 1.06.2006).

Як встановлено колегією суддів, метою накладення арешту на майно є збереження врожаю сільськогосподарських культур 2020 року як речового доказу.

Станом на даний час жоден із документів, які долучені до матеріалів справи та підтверджують наявність між сторонами цивільно-правових відносин (Договір контрактації сільськогосподарської продукції, Товарна аграрна розписка, Виконавчий напис нотаріуса, Постанова про відкриття виконавчого провадження, тощо) не скасований, не визнаний недійсним.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що стороною обвинувачення не надано жодного доказу, який підтвердив би, що майно на яке накладено арешт містить ознаки речових доказів.

Так, особу може бути позбавлено власності лише в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. При цьому при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

У зв`язку з чим, колегія суддів вважає за доцільне скасувати арешт на майно, перелік якого зазначено у оскаржуваній ухвалі, оскільки спосіб накладення арешту на майно, в частині рішення слідчого судді щодо способу арешту - позбавлення права розпорядження та користування майном, обмежує право власників майна використовувати арештоване майно, що у свою чергу перешкоджатиме здійсненню ними господарсько - підприємницької діяльності..

Факт перебування майна під арештом тривалий час фактично позбавляє конституційного права власників майна, на законних підставах розпоряджатися своєю власністю. Також колегія суддів бере до уваги те, що тривале зберігання насіння соняшника може призвести до втрати його властивостей та псування.

Безпідставне обмеження права власності у вигляді накладення арешту на майно шляхом заборони його відчудження не є співрозмірним із завданнями кримінального провадження та порушує основоположні права власників майна, які визначені Конституцією України та чинним законодавством України.

На підставі вище викладеного, враховуючи норми Конституції України, ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 03 червня 2016 року №5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», дослідивши надані матеріали, колегія суддів вважає, що у задоволенні клопотанні слідчого слід відмовити.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу директора ПАТ «Троянівське» задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 11 листопада 2020 року в кримінальному провадженні №0000047 скасувати та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна від 09.10.2020 відмовити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3