ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 664/1774/19 Головуючий в 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/819/620/20 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ст.126-1 КК України
У Х В А Л А
іменем України

11 серпня 2020 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні матеріали кримінального провадження № 0000867 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Цюрупинського районного суду Херсонської області від 12 березня 2020 року, яким:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Виноградове Цюрупинського району Херсонської області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого;
засуджено за ст.126-1 КК України до покарання у виді 240 годин громадських робіт ,

в с т а н о в и л а:

Вироком суду ОСОБА_8 визнано винним та засуджено за те, що він 03.12.2018 року близько 14:00 години, перебуваючи за місцем своєї реєстрації та проживання, за адресою: АДРЕСА_2 , переслідуючи прямий умисел, спрямований на вчинення домашнього насильства, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, вчинив дії психологічного насильства відносно своєї дружини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проявились у словесній образі ОСОБА_8 потерпілої нецензурною лайкою, внаслідок чого остання зазнала психологічних страждань.

Окрім цього, 04.12.2018 року близько 08:00 години ОСОБА_8 , перебуваючи за місцем своєї реєстрації та проживання, за адресою: АДРЕСА_2 , переслідуючи прямий умисел, спрямований на вчинення домашнього насильства, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, вчинив дії психологічного насильства відносно своєї дружини ОСОБА_7 , які проявились у словесній образі ОСОБА_8 потерпілої нецензурною лайкою, внаслідок чого остання зазнала психологічних страждань.

Він же, 23.03.2019 року близько 16:30 години, знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, перебуваючи за місцем своєї реєстрації та проживання, за адресою: АДРЕСА_2 , переслідуючи прямий умисел, спрямований на вчинення домашнього насильства, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, вчинив дії психологічного насильства відносно своєї дружини ОСОБА_7 , які проявились у словесній образі ОСОБА_8 потерпілої нецензурною лайкою, внаслідок чого остання зазнала психологічних страждань.
Також, 31.05.2019 року близько 20:00 години ОСОБА_8 , перебуваючи за місцем своєї реєстрації, за адресою: АДРЕСА_2 , переслідуючи прямий умисел, спрямований на вчинення домашнього насильства, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, вчинив дії економічного насильства відносно своєї дружини ОСОБА_7 , які проявились в тому, що ОСОБА_8 у жарку погоду забрав у потерпілої, котра проживає спільно з двома малолітніми дітьми, їх майно - холодильник, внаслідок чого потерпіла зазнала погіршення якості життя.

Він же, 15.06.2019 року в період часу з 06:30 години до 07:00 години, перебуваючи за місцем своєї реєстрації, за адресою: АДРЕСА_2 , переслідуючи прямий умисел, спрямований на вчинення домашнього насильства, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, вчинив дії психологічного насильства відносно своєї дружини ОСОБА_7 , які проявились у словесній образі ОСОБА_8 потерпілої нецензурною лайкою, внаслідок чого остання зазнала психологічних страждань.

У поданій на вирок апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 не погоджується з висновками суду першої інстанції та вказує, що стороною обвинувачення поза розумним сумнівом не було доведено його вину в обсязі пред`явленого йому обвинувачення. Наголошує, що під час встановлення фактичних обставин справи судом не прийнято до уваги, що його спільне проживання з потерпілою припинено в 2016 року. Щодо епізоду економічного насильства, не було доведено належність холодильника потерпілій. Крім того, апелянт вказує про те, що відповідно до ст.61 Конституції України ніхто не може двічі бути притягнений до юридичної відповідальності за один вид та одне і те саме правопорушення. Зазначає, що за всіма епізодами його вже було притягнуто до адміністративної відповідальності, а тому судом не було досліджено всі докази у провадженні та не надано їм оцінки в їх сукупності. Також апелянт вважає, що за ст.126-1 КК України йому було призначено надто суворе покарання. Просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити виправдувальний вирок щодо нього.

Заслухавши доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_8 , який підтримав свої апеляційні вимоги, просив їх задовольнити, позицію потерпілої ОСОБА_7 та думку прокурора, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги колегія суддів дійшла до наступного.

Відповідно до вимог ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Так, згідно із практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у справах «Сергій Золотухін проти Росії», «Ігор Тарасов проти України» (рішення від 10 лютого 2009 року та 16 червня 2016 року), було встановлено порушення ст.4 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Протокол № 7) у зв`язку з притягненням осіб до кримінальної відповідальності після накладення на останніх адміністративного стягнення фактично за те саме діяння. ЄСПЛ констатував, що ст. 4 Протоколу № 7 слід розуміти як заборону переслідування або судового розгляду іншого «правопорушення», якщо воно виникає з ідентичних фактів або фактів, однакових по суті.

Водночас, згідно з позицією ЄСПЛ, викладеному в рішенні його Великої Палати від 15.11.2016 року у справі «А та Б проти Норвегії», стаття 4 Протоколу № 7 не виключає проведення подвійного провадження (у рамках кримінального та адміністративного права) у разі виконання певних умов.

Зокрема, для того, щоб не відбулося забороненого подвійного засудження чи покарання, провадження мають бути об`єднані на комплексній основі та утворювати єдине ціле. Наведене означає не тільки те, що мета й засоби, які використовуються для її досягнення, мають доповнювати одне одного за своєю суттю і бути пов`язані в часі, але й те, що можливі наслідки такого правового реагування на відповідну поведінку повинні бути пропорційними та передбачуваними для осіб, яких вони стосуються.

У цьому випадку обвинувачення є несумісним із гарантіями, передбаченими у ст. 4 Протоколу № 7, а ухвалення обвинувального вироку суперечить приписам ч.3 ст.2 КК України.

Така правова позиція, викладена в постанові Об`єднаною палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 02.12.2019 року у справі № 612/712/16-к.

Зазначених вимог закон при розгляді справи судом дотримано не було, що відповідно до п.4 ч.1 ст.408 КПК України є підставою для зміни вироку в частині формулювання обвинувачення.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, за вчинення домашнього насильства, що мало місце 03.12.2018, 04.12.2018, 23.03.2019, 31.05.2019 року, ОСОБА_8 вже було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1, ч.2 ст.173-2 КУпАП та на нього накладено адміністративні стягнення у виді штрафу за тих же фактичних обставин провадження, щодо яких сформульовано обвинувачення в рамках кримінального провадження, що підтверджено відповідними постановами Цюрупинського районного суду Херсонської області від 14.12.2018, 10.04.2019 та 11.06.2019 року (а.к.п.17-19)

Ці відомості були відомі суду першої інстанції під час з`ясування та встановлення фактичних обставин кримінального провадження, про що вказано в обвинувальному вироку.

Попри це, суд першої інстанції при розгляді справи не перевірив, чи не суперечить висунуте ОСОБА_8 обвинувачення гарантіям, закріпленим у ст. ст. 4 Протоколу № 7, чи не було допущено у цьому кримінальному провадженні порушень згаданого Протоколу у зв`язку із притягненням ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності за ст.126-1 КК України після його притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1, ч.2 ст.173-2 КУпАП, за вказаним вище епізодами обвинувачення.

Отже, суд не зіставив фактичних обставин правопорушення в обох провадженнях, які є кримінальними у розумінні положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не з`ясував, чи не становлять значної частини кримінального обвинувачення дії, за які вже було накладено стягнення в межах іншого виду юридичної відповідальності.

Крім того, суд не проаналізував усіх доказів із точки зору наявності чи відсутності фактів, що доводять можливість об`єднання зазначених проваджень на комплексній основі, тобто не дослідив питання про те, чи є в конкретній справі, з урахуванням позиції сторони захисту, умови, які не виключають подвійного провадження в рамках кримінального чи адміністративного права з огляду на позицію ЄСПЛ у згаданому рішенні від 15.11.2016 року.

Під час апеляційного розгляду судом установлено, що судом першої інстанції ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні домашнього насильства, що мало місце 03.12.2018, 04.12.2018, 23.03.2019, 31.05.2019 року, та засуджено за ст.126-1 КК України після накладення на нього адміністративного стягнення за ч.1, ч.2 ст.173-2 КУпАП за ті ж самі діяння та факти, які слугували підставою для здійснення кримінального переслідування з ухваленням згодом обвинувального вироку, тобто призвело до подвійного притягнення до юридичної відповідальності, засудження та покарання, чим допущено порушення вимог ст.61 Конституції України, а тому ухвалення обвинувального вироку в цій частині суперечить приписам ч.3 ст.2 КК України.

У зв`язку з чим, доводи обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що його безпідставно притягнуто до кримінальної відповідальності за вказаними вище епізодами обвинувачення, колегія суддів визнає слушними,оскільки його двічі притягнуто до юридичної відповідальності за один вид та одне і те саме правопорушення.
З цих підстав, з формулювання обвинувачення за ст.126-1 КК України, яке висунуто ОСОБА_8 , і визнане судом доведеним, слід виключити частину обвинувачення заепізодами, що мали місце 03.12.2018, 04.12.2018, 23.03.2019 року, 31.05.2019 року шляхом зміни мотивувальної частини вироку.

Між тим, за вчинення домашнього насильства, що мало місце 15.06.2019 року ОСОБА_8 до адміністративної відповідальності не притягувався.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні домашнього насильства, що мало місце 15.06.2019 року, за встановлених та викладених у вироку обставини, та правильність кваліфікації його дій за ст.126-1 КК України, обґрунтований дослідженими під час судового розгляду доказами, яким дано належну оцінку, та відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 винним себе не визнав, та показав, що ніякого психологічного та будь-якого іншого насильства відносно своєї дружини ОСОБА_7 не вчиняв, а остання постійно та безпідставно викликає поліцію та скаржиться на нього.
Ці заперечення ОСОБА_8 проти обвинувачення були предметом перевірки в судовому засіданні та спростовуються детально наведеними у вироку доказами.

Обставини, за яких ОСОБА_8 15.06.2019 року вчинив домашнє насильство, підтверджується наступними доказами.

Зокрема, показаннями потерпілої ОСОБА_7 про те, що з ОСОБА_8 вони перебувають у шлюбі з 25.05.2015 року. З кінця 2018 року відносини в сім`ї значно погіршилися в зв`язку з зловживанням її чоловіком спиртними напоями. ОСОБА_8 неодноразово її ображав нецензурною лайкою, в зв`язку з чим вона була змушена викликати поліцію. Такі дій змусили її з дитиною переїхати до батьків та покинути будинок, що є їх спільною власністю. ОСОБА_8 неодноразово вчиняв домашнє насильство та притягався до адміністративної відповідальності, відносно нього виносився заборонний припис. Також показала, що 15.06.2019 року, коли вона разом зі своїм батьком ОСОБА_9 перебували на городі біля будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , прийшов ОСОБА_8 , який ображав її нецензурною лайкою, викручував руки, що спричинило їй фізичний біль та моральні страждання. Внаслідок постійного знущання з боку чоловіка в неї значно погіршився стан здоров`я, порушена психіка, а тому вона постійно змушена приймати заспокійливі засоби.

Свідок ОСОБА_9 показав, що потерпіла ОСОБА_7 є його дочкою. Її чоловік ОСОБА_8 постійно зловживає спиртними напоями, внаслідок чого дочка переживає стрес, постійно нервує, змушена викликати поліцію. 15.06.2019 року він перебував на городі біля будинку разом з дочкою. Прийшов ОСОБА_8 та почав виражатися нецензурною лайкою в його адресу та на адресу дочки.

Також факт вчинення ОСОБА_8 систематичного домашнього насильства відносно потерпілої ОСОБА_7 підтверджується тим, що постановами Цюрупинського районного суду Херсонської області від 14.12.2018, 10.04.2019 та 11.06.2019 року його притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1, ч.2 ст.173-2 КУпАП за вчинення домашнього насильства відносно своє дружини ОСОБА_7 , що мало місце 03.12.2018, 04.12.2018, 23.03.2019, 31.05.2019 року, та на нього накладено адміністративні стягнення у виді штрафу.

Свідоцтвом про шлюб від 25.05.2015 року підтверджено, що між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 ( ОСОБА_11 ) зареєстровано шлюб.

Обставини спільного проживання обвинуваченого та потерпілої жодним із учасників кримінального провадження не оспорювались, тому судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок про наявність в діях обвинуваченого ОСОБА_8 ознак домашнього насильства.
Аналіз наведених доказів переконливо свідчить про те, що ОСОБА_8 систематично вчиняє домашнє насильство, а саме психологічне насильство відносно своєї дружини ОСОБА_7 , яке проявляється у словесних образах нецензурною лайкою, внаслідок чого потерпіла зазнала психологічних страждань.
Врахувавши всі обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку показанням обвинуваченого ОСОБА_8 про те що він не вчиняв домашнього насильства через те, що тривалий час не проживає з ОСОБА_7 , і обґрунтовано не прийняв їх до уваги, оскільки вони суперечать фактичним обставинам кримінального провадження та спростовуються показаннями потерпілої ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_9 про вчинення ОСОБА_8 дій, спрямованих на домашнє насильство відносно своєї дружини.
Жодним із учасників кримінального провадження не було підтверджено, що дії потерпілої є протиправними та мають провокаційний характер, а тому доводи апелянта про те, що його неналежна поведінка є реакцією самозахисту, є голослівними.
Будь-яких даних, які б свідчили про те, що ці особи (потерпіла та свідок) могли обмовити ОСОБА_8 у вчиненні злочину через їх зацікавленість, а також про можливу фальсифікацію доказів органом досудового розслідування, в матеріалах провадження немає.
Іншими доводами апеляційна скарга обвинуваченого невмотивована.
Давши належну оцінку дослідженим доказам у їх сукупності, суд першої інстанції обґрунтовано визнав ОСОБА_8 винним у вчиненні злочину, що мав місце 15.06.2019 року, та правильно кваліфікував його дії за ст.126-1 КК України.

Отже, доводи обвинуваченого ОСОБА_8 про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та його невинуватість, слід визнати такими, що не відповідають дійсності.

Призначаючи ОСОБА_8 ви та міру покарання, суд першої інстанції дотримався вимог ст.ст.50, 65 КК України в повному обсязі та враховав ступінь тяжкості вчиненого злочину, що відноситься до злочинів невеликої тяжкості, дані про особу винного, який за місцем проживання характеризується негативно, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, висновок органу пробації про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства, і обгрунтовано призначив йому покарання у виді громадських робіт у межах санкції ст.126-1 КК України, яке за своїм видом та розміром, на думку колегії суддів, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення винного та запобігання вчиненню ним нових злочинів.
А доводи апелянта про суворість призначеного йому покарання, слід визнати безпідставними.
У зв`язку з необхідністю виправлення помилки суду під час формулювання обвинувачення, яке визнано доведеним, яка не погіршує становище обвинуваченого ОСОБА_8 і не тягне за собою необхідність призначення йому більш суворого покарання, вирок суду першої інстанції в частині формулювання обвинувачення не можна визнати законним, тому він має бути змінений з наведених вище підстав.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які б були підставами для зміни чи скасування оскаржуваного вироку в іншій частині, судом апеляційної інстанції не встановлено.
Тому, зважаючи на доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та заявлені ним вимоги, його апеляційну скаргу слід задовольнити частково.
Керуючись ч.2 ст. 376, ст.404, 407, 408, 409, 413, 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 - задовольнити частково.

Вирок Цюрупинського районного суду Херсонської області від 12 березня 2020 року щодо ОСОБА_8 в мотивувальній частині - змінити.
Виключити з мотивувальної частини вироку з формулювання обвинувачення ОСОБА_8 за ст.126-1 КК України, визнаного судом доведеним, посилання суду про вчинення ним злочинів за епізодами 03.12.2018, 04.12.2018, 23.03.2019, 31.05.2019 року.
У решті цей вирок щодо нього - залишити без зміни.

Ухвала набирає чинності з моменту оголошення і може бути оскаржена учасниками судового провадження в касаційному порядку протягом 3 місяців з дня оголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_2
Судді: (підпис) ОСОБА_3
(підпис) ОСОБА_4