У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2021 року
м. Київ

справа №757/63684/19-к
провадження №51-273ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду:

головуюча ОСОБА_1 ,
судді: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Київського апеляційного суду від 16 січня 2021 року про повернення апеляційної скарги на вирок Печерського районного суду м. Києва від 30 липня 2020 року стосовно ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и в:

Ухвалою судді Київського апеляційного суду від 16 січня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Печерського районного суду м. Києва від 30 липня 2020 року стосовно ОСОБА_6 у кримінальному провадженні № 120191000 00001280 від 28 листопада 2019 року повернуто особі, яка її подала.
У касаційній скарзіадвоката ОСОБА_5 викладено вимогу про скасування вказаної ухвали та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. Свої вимоги мотивує тим, що оскаржувана ухвала не відповідає вимогам Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України). Вказує, що ухвала постановлена з порушенням права на справедливий суд, без урахування висновків Верховного суду України, викладених у постанові від 03 березня 2016 року. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 20 грудня 2018 року та 27 лютого 2018 року.
Перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов такого висновку.
Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (п. 8 ч. 1 ст. 129 Конституції України).

Відповідно до вимог п. 2 ч. 3 ст. 399 КПК України, апеляційна скарга повертається, якщо апеляційну скаргу подала особа, яка не має права подавати апеляційну скаргу.
Як убачається з оскаржуваного рішення суду, вироком Печерського районного суду м. Києва від 30 липня 2020 року затверджено угоду про визнання винуватості, яка укладена 08 липня 2020 року між ОСОБА_6 та прокурором відділу прокуратури міста Києва у кримінальному провадженні № 0001280 від 28 листопада 2019 року за обвинуваченням ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358 Кримінального кодексу України (далі КК України).

Згідно з положеннями п. 1 ч. 1 ст. 392 КПК України, в апеляційному порядку може бути оскаржений вирок суду першої інстанції, що не набрав законної сили, крім випадків, передбачених ст. 394 КПК України.
У свою чергу, положеннями ч. 4 ст. 394 КПК України, передбачено, що вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржений:
1) обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених ч.ч. 4, 6, 7 ст. 474 цього Кодексу, в тому числі нероз`яснення йому наслідків укладення угоди;
2) прокурором виключно з підстав: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з ч. 4 ст. 469 цього Кодексу угода не може бути укладена.
Як убачається зі змісту доданої до касаційної скарги копії ухвали, апеляційний суд, повертаючи адвокату ОСОБА_5 подану в інтересах ОСОБА_4 апеляційну скаргу на вирок Печерського районного суду м. Києва від 30 липня 2020 року, послався на положення п. 2 ч. 3 ст. 399 КПК України, оскільки апеляційна скарга подана особою, яка не має права її подавати. Таке рішення суддя мотивував наступним.

Зі змісту вироку місцевого суду стосовно ОСОБА_6 не випливає, що до встановлених судом першої інстанції та зазначених у цьому вироку обставин кримінальних правопорушень має відношення особа ОСОБА_4 , у тому числі як потерпілий, і в апеляційній скарзі адвоката ОСОБА_5 не наведено обґрунтованих та переконливих доказів порушення прав, свобод чи інтересів ОСОБА_4 , інтереси якого він представляє в інших кримінальних провадженнях, а саме № 120 171 000 200 010 58 від 27 січня 2017 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 189 КК України та № 420 171 010 200 000 14 від 31 січня 2017 року по факту заволодіння нерухомим майном.
Право особи на апеляційне оскарження спрямовано насамперед на реалізацію гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на справедливий суд.
Водночас, у своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддано допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду.
Подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 Конвенції за умови якщо воно не переслідує легітимної мети та якщо не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (рішення у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини").
Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у його постанові від 03 березня 2016 року (справа №5-347кс15), конституційний принцип забезпечення апеляційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному порядку, яке має бути реалізовано, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження; і при цьому відсутність "інших осіб" у вичерпному переліку суб`єктів оскарження, передбаченому ст. 394 КПК України, за умови, що судове рішення стосується їх прав, свобод та інтересів, - не є перешкодою в доступі до правосуддя та звернення до суду вищої інстанції, що передбачено ч. 2 ст. 24 КПК України.
Крім того, Верховний Суд України у згаданій вище постанові наголосив на тому, що при вирішенні питання, чи є підстави для оскарження рішення суду першої інстанції до суду вищого рівня певною особою, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді, ключовим є з`ясування, чи насправді це рішення стосується інтересів конкретної особи.
Натомість, вирок Печерського районного суду м. Києва від 30 липня 2020 року про затвердження угоди про визнання винуватості, укладеної між прокурором і ОСОБА_6 з огляду на формулювання обвинувачення, викладеного в обвинувальному акті у кримінальному провадженні № 120 191 000 000 012 80 від 28 листопада 2019 року, стосується виключно її обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень щодо потерпілого ОСОБА_7 , що не вказує на права, свободи чи інтереси, зокрема ОСОБА_4 у даному провадженні з встановленням преюдиційних фактів щодо нього.
За таких обставин апеляційною інстанцією прийнято обґрунтоване рішення про повернення апеляційної скарги, так як вона подана особою, яка не має права подавати апеляційну скаргу, з чим погоджується і колегія суддів касаційної інстанції.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо із касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Оскільки зі змісту касаційної скарги адвоката ОСОБА_5 , поданої в інтересах ОСОБА_4 та доданих до неї судових рішень не вбачаються підстави для її задоволення, суд касаційної інстанції вважає, що у відкритті провадження за касаційною скаргою слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Київського апеляційного суду від 16 січня 2021 року про повернення апеляційної скарги на вирок Печерського районного суду м. Києва від 30 липня 2020 року.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3