Ухвала

Іменем України
18 серпня 2020 року

м. Київ

провадження № 51-3823 ск 20

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 4 червня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 27 липня 2020 року.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2005 року ОСОБА_4 засуджено за п.п. 4, 6, 7, 13, ч. 2 ст.115, ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 194 КК України та призначено покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його особистою власністю.

Ухвалою Верховного Суду України від 18 жовтня 2005 року, частково задоволено касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 та вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2005 року у частині його засудження за ч. 2 ст. 185 КК України скасовано, справу у цій частині закрито та засуджено за сукупністю злочинів, передбачених п.п. 4, 6, 7, 13, ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 194 КК України та за сукупністю вироків, до остаточного покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його особистою власністю.

Ухвалою Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 4 червня 2020 року залишено без задоволення заяву засудженого ОСОБА_4 про перегляд вироку Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2005 року за нововиявленими обставинами.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 27 липня 2020 року апеляційну скаргу засудженого на ухвалу місцевого суду залишено без задоволення

Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений просить скасувати ухвалу Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 4 червня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 27 липня 2020 року.

Зазначає, що під час розгляду його заяви про перегляд вироку за нововиявленими обставинами, суди не надали належної правової оцінки тому факту, що свідок, яка бачила можливого вбивцю потерпілого, як під час досудового розслідування, так і судового розгляду допитана не була.

Разом з цим, вказує, що судом не надано належної оцінки тому, що напротязі всього досудового розслідування і судового розгляду було систематично порушено його право захист, що, на його думку, є нововиявленими обставинами. Також вказує на те, що суди не надали належної оцінки порушенням під час досудового слідства і судового розгляду, а саме неповноті і обвинувальному нахилу при досліджені доказів , грубому відхиленні виправдувальних доказів.

Вважає, що вказані обставини в розумінні ст. 459 КПК України є нововиявленими.

Мотиви Суду

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни касаційним судом судового рішення є зокрема істотне порушення кримінального процесуального закону.

Згідно із ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Судові рішення свідчать, що суди ретельно перевіряли доводи, які є аналогічні тим, що викладені у касаційній скарзі. Зазначені в них мотиви про визнання цих доводів безпідставними, колегія суддів знаходить обґрунтованими і такими, що відповідають дослідженим у судовому засіданні доказам.

Системне тлумачення глави 34 КПК у сукупності з наведеними вище положеннями призводить до висновку, що перегляд за нововиявленими обставинами є надзвичайним (екстраординарним) переглядом судових рішень у виняткових випадках, коли після завершення розгляду кримінальної справи в звичайному порядку (в судах першої, апеляційної і касаційної інстанції) виявлені обставини, що могли суттєво вплинути на прийняті судові рішення, і внаслідок завершення кримінального провадження, розгляд цих обставин у звичайному порядку кримінального провадження став недоступним.

Тобто, обставини, що не були відомі суду на час судового розгляду, повинні бути настільки суттєвими та неспростовними, щоб мати можливість вплинути на законність прийнятого судом рішення по суті.

Цей висновок підтверджується, крім іншого, і самим текстом статті 459 КПК, відповідно до якого нововиявленими обставинами визнаються:

«штучне створення або підроблення доказів, неправильність перекладу висновку і пояснень експерта, завідомо неправдиві показання свідка, потерпілого, підозрюваного, обвинуваченого, на яких ґрунтується вирок»;

«скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення вироку чи постановлення ухвали, що належить переглянути;

«інші обставини, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення і які самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали».

Відповідно до вищезазначеного, нововиявлені обставини мають стосуватися лише вироку або судових рішень, що постановлені щодо цього вироку, тобто судового рішення по суті кримінального обвинувачення.

Так, за змістом статей 459 - 467 КПК перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами є ревізійною стадією, в ході якої суд не розглядає обвинувачення по суті, а лише надає оцінку доводам учасників судового провадження щодо наявності у кримінальному провадженні обставин, що не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення, а також щодо можливості впливу цих обставин на правильність судового рішення, яке належить переглянути.

При цьому важливим є дотримання принципу юридичної визначеності. Європейський суд з прав людини у рішеннях від 3 квітня 2008 року в справі «Пономарьов проти України» та від 29 жовтня 2015 року в справі «Устименко проти України» неодноразово наголошував, що одним з основних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливостями і непереборними обставинами. Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного й обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (рішення ЕСПЛ від 09 червня 2011 року в справі «Желтяков проти України»).

Процедура скасування остаточного рішення передбачає виникнення суттєвих для справи обставин, які раніше не були відомі. Особа, яка порушує питання про скасування, має довести, що не було можливості надати зазначені докази на остаточному розгляді і що вони є суттєвими. Така процедура сама по собі не суперечить вимозі щодо юридичної визначеності в тій мірі, в якій вона використовується для виправлення помилок правосуддя (рішення ЄСПЛ від 06 грудня 2005 року в справі «Попов проти Молдови» та рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Правєдная проти Росії»).

Як убачається із копій судових рішень, заяву засудженого ОСОБА_4 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2005 року залишено без задоволення, оскільки суду не надано жодних належних та достатніх доказів, які б свідчили про наявність нововиявлених обставин, зокрема, тих, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухвалені судового рішення і які самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку, що належить переглянути.

Більше того, колегією суддів місцевого суду вказано, що засуджений у поданій заяві фактично сам підтверджував той факт, що казані ним обставини були відомі судам, оскільки у своїй заяві зазначав аркуші справи процесуальних документів, які вже містилися у матеріалах провадження.

Із вказаним погодився Дніпровський апеляційний суд та вказав, що доводи засудженого виключно зводяться до незгоди з вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2005 року та ухвалою Верховного Суду України від 18 жовтня 2005 року, й призначеною йому мірою покарання.

Також, апеляційний суд звернув увагу на те, що порушення права ОСОБА_4 на захист під час розгляду провадження Верховним Судом України через його відсутність у судовому засіданні також не було. Крім цього, ним було не надано доказів, що він взагалі ставив перед судом касаційної інстанції питання про його обов`язкову участь у касаційному розгляді справи, чи заявляв клопотання про доставку в судове засідання, а матеріалами справи безпосередньо підтверджувалося його повідомлення належним чином про час, дату і місце касаційного розгляду.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи ухвалу в апеляційному порядку, належним чином перевірив доводи апеляційної скарги засудженого, надав на них вмотивовані відповіді та погодився із висновками, що доводи апеляційної скарги засудженого є безпідставними та не ґрунтуються на законі.

Викладені в ухвалі апеляційного суду мотиви залишення без задоволення апеляційної скарги є обґрунтованими, вважати ці висновки неправильними чи сумнівними підстави відсутні.

Ураховуючи наведені у скарзі мотиви та надані до неї копії судових рішень, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд дійшов висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги засудженого немає.

З цих підстав Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 4 червня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 27 липня 2020 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3