Ухвала
Іменем України

08 лютого 2021 року
м. Київ
справа № 334/8852/18
провадження № 51-527 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 31 серпня 2020 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 30 листопада 2020 року щодо нього,
встановив:
Вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 31 серпня 2020 року ОСОБА_4 засуджено до покарання:
- за ч. 2 ст. 15, п. п. 1, 7 ч. 2 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі на строк

10 років;

- за п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі на строк 15 років.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_4 на його користь в рахунок відшкодування витрат на лікування

6183,54 грн, спричинену моральну шкоду 100 000 грн, а всього 106 183,54 грн.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_4 на її користь в рахунок відшкодування спричиненої моральної шкоди 250 000 грн.
Скасовано заходи забезпечення кримінального провадження та вирішено питання щодо речових доказів у провадженні.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що 28 серпня 2018 року, приблизно о 21 год 30 хв., він маючи умисел, направлений на умисне вбивство двох осіб, з хуліганських мотивів, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись біля крамниці «Пивасовъ», яка розташована в торці будинку № 22 по вул. Зестафонській в м. Запоріжжі, утримуючи в двох руках ножі, які зберігав при собі, підійшов до раніше незнайомих йому ОСОБА_7 і ОСОБА_5 , та без будь-якої причини наніс ОСОБА_7 один удар в життєво важливу область - грудну клітину, спричинивши одиночне сліпе колото-різане поранення грудної клітини зліва з ушкодженням серця, що привело до гострої крововтрати, внаслідок чого настала смерть потерпілого.
Після чого, продовжуючи свій злочинний умисел, направлений на умисне вбивство двох осіб, ОСОБА_4 одразу та без будь-якої причини наніс ОСОБА_5 один удар в життєво важливу область - грудну клітину, спричинивши проникаюче поранення грудної клітини справа в проекції 3-го ребра по середньо-ключичній лінії з пораненням 3 то 4 сегментів верхньої долі правої легені, зі скупченням крові в плевральній порожнині, з утворенням підшкірної емфіземи в ділянці поранення, які кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження. Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень, потерпілий впав на землю, а очевидці події викликали йому швидку допомогу. Таким чином, ОСОБА_4 виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, який не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, оскільки ОСОБА_5 була надана своєчасна медична допомога.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 30 листопада 2020 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 31 серпня 2020 року - без змін.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , посилаючись на неповноту судового розгляду, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
В обґрунтування вказує, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що обвинувальний акт не відповідає п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, в частині відсутності посилання на п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України за епізодом стосовно потерпілого

ОСОБА_5 . Зазначає, що місцевий суд, посилаючись у вироку на показань свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , порушив вимоги ч. 1 ст. 337 КПК України, оскільки їх показання виходять за межі висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту. Вважає, що судами неправильно кваліфіковані його дії за п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України, як умисне вбивство з хуліганських мотивів, оскільки це, на його переконання, суперечить п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 07.02.2003 року «Про судову практику у справах проти життя та здоров`я особи».
Окрім цього, призначаючи максимальний строк покарання суд не врахував в достатній мірі дані, що характеризують його особу, а саме що він раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, має позитивні характеристики з місця служби та проживання.
Апеляційний суд доводи його апеляційної скарги належним чином не перевірив, вирок місцевого суду не скасував.
Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Приписами ч. 1 ст. 433 КПК України визначено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Із будь-яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів нижчих ланок, а виходить з обставин, установлених цими судами.

Доводи засудженого щодо неповноти судового розгляду (ст. 410 КПК України) є підставами для зміни чи скасування вироку судом апеляційної інстанції, проте в силу статей 433, 438 КПК України не є предметом касаційного розгляду.
Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 07.02.2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», як умисне вбивство з хуліганських мотивів за п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України дії винного кваліфікуються, коли він позбавляє іншу особу життя внаслідок явної неповаги до суспільства, нехтування загальнолюдськими правилами співжиття і нормами моралі, а так само без будь-якої причини чи з використанням малозначного приводу.
Висновок місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції щодо кваліфікації дій ОСОБА_4 було зроблено з додержанням положень ст. 23 КПК України на підставі з`ясування всіх обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.

Так, згідно з вироком, суд дійшов висновку про винуватість та кваліфікацію дій ОСОБА_4 , серед іншого, на підставі:

- показань потерпілого ОСОБА_5 , який зазначив, що вони з ОСОБА_7 дивились фотографії на його телефоні, до них підійшов раніше невідомий чоловік, яким в подальшому виявився ОСОБА_4 , та завдав йому та ОСОБА_7 по одному ножовому пораненню двома ножами, які тримав у правій та лівій руці, жодного конфлікту у них з обвинуваченим не було, причини, які спровокували ОСОБА_4 , йому не відомі;

- показань свідка ОСОБА_11 , яка вказала, що до ОСОБА_5 та ОСОБА_7 підійшов чоловік, як потім з`ясувалось ОСОБА_4 , який взяв за плече ОСОБА_7 та вдарив його у груди, після чого відразу вдарив в груди ОСОБА_5 . Бачила в руках обвинуваченого ножі;

- показань свідка ОСОБА_12 , який пояснив, що з темноти вийшов чоловік, дістав два ножа, підійшов до ОСОБА_5 і ОСОБА_7 та вдарив їх ножами. Жодних слів від ОСОБА_4 в момент нападу свідок не чув;

- протоколу огляду місця події від 28 серпня 2018 року з фототаблицею, відповідно до якого зафіксовані обставини місця події, виявлено та вилучено 2 предмети схожі на ножі;

- висновку судово-психіатричної експертизи № 508 від 29 жовтня 2018 року, відповідно до якої ОСОБА_4 , виявляв та виявляє на теперішній час психічні розлади у формі психічних та поведінкових розладів, внаслідок уживання алкоголю, синдром залежності. У ситуації що досліджується ОСОБА_4 не виявляв характерних феноменологічних ознак стану вираженої емоційної збудженості чи напруженості, які б можна було розглядати як психологічну основу виникнення сильного душевного хвилювання, знаходився у стані простого алкогольного сп`яніння, що виключає кваліфікацію будь-якого особливого емоційного стану, що має юридичне значення. У період здійснення інкримінованого йому правопорушення ознак тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності не виявляв, а знаходився у стані гострої алкогольної інтоксикації. Отже, він міг усвідомлювати свої дії й керувати ними.

Наведені показання потерпілого та свідків, які були очевидцями вчинення кримінальних правопорушень, свідчать про відсутність будь-яких конфліктних ситуацій між ОСОБА_4 та потерпілими, які до моменту події з ним не спілкувались, а сам конфлікт виник миттєво, в ході якого обвинувачений, не говорячи ні слова, тримаючи в руках два ножі, безпричинно наніс по одному удару ножем в область грудної клітини потерпілим, після чого покинув місце вчинення злочину, свідками чого була значна кількість людей.

При цьому, на підставі досліджених у судовому засіданні доказів судом також не встановлено, що вбивство ОСОБА_7 та замах на вбивство ОСОБА_5 відбулось під час сварки чи бійки, з ревнощів, помсти чи з інших мотивів, що виникли на грунті особистих стосунків.
Таким чином, проаналізувавши зазначені докази та встановлені фактичні обставини вчинення кримінальних правопорушень, суди правильно кваліфікували дії

ОСОБА_4 за п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України, як умисне вбивство з хуліганських мотивів та за ч. 2 ст. 15, п. п. 1, 7 ч. 2 ст. 115 КК України, як закінчений замах на умисне вбивство двох осіб з хуліганських мотивів, з чим погоджується і колегія суддів касаційного суду.
Доводи касаційної щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі засудженого через суворість є неспроможними з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Виходячи з мети покарання й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Вирішуючи питання про призначення ОСОБА_4 покарання суд першої інстанції врахував характер і ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжкими злочинами, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, не одружений, учасник бойових дій, пенсіонер, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, і в якості обставини, що обтяжує покарання, - вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, та дійшов висновку про необхідність призначення покарання у виді позбавлення волі із застосуванням положень ч. 1

ст. 70 КК України, визначивши остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги засудженого в цій частині, суд апеляційної інстанції, погодився з призначеним ОСОБА_4 покаранням, при цьому вказав, що місцевим судом дотримано вимог ст. 50, 65 КК України, в повній мірі встановлено та належним чином оцінено всі обставини, які за законом повинні бути враховані при призначенні особі покарання та дійшов обґрунтованого висновку, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових злочинів обвинуваченим можливо лише з призначенням йому остаточного покарання у вигляді 15 років позбавлення волі.

На переконання Верховного Суду призначене засудженому ОСОБА_4 покарання не дає підстав вважати його явно несправедливим через суворість, оскільки у даній конкретній справі досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.
Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про порушення п. 5 ч. 2 ст. 291 та ч. 1 ст. 337 КПКУкраїни є аналогічні доводам його апеляційної скарги, були предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанції, на які надано змістовну відповідь та докладні мотиви, з яких ці доводи були залишені без задоволення, з чим погоджується і колегія суддів касаційного суду.

При цьому, Верховний Суд вважає, що відсутність у обвинувальному акті посилання на п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України за епізодом стосовно потерпілого ОСОБА_5 , є технічною помилкою, яка не впливає на доведеність вини, не вказує на неконкретність обвинувачення, оскільки зазначена кваліфікація прямо вбачається зі змісту висунутого ОСОБА_4 обвинувачення.

Разом з цим, посилання у вироку на показання свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не свідчить про порушення вимог ч. 1 ст. 337 КПК України, оскільки їх показання не виходять за межі висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, вказані свідки дали показання щодо поведінки обвинуваченого безпосередньо перед вчиненням злочинів, а тому доводи касаційної скарги в цій частині є неспроможними.

Вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду відповідають вимогам

ст. ст. 370, 374, 419 КПК України. Апеляційний розгляд справи проведений з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.
Переконливих аргументів, які б свідчили про наявність підстав для скасування або зміни оскаржуваних судових рішень у касаційній скарзі не наведено, та Судом не встановлено.
З урахуванням викладеного, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 та вважає, що відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України слід відмовити у відкритті касаційного провадження.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 31 серпня 2020 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від

30 листопада 2020 року щодо нього.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3