ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 вересня 2020 року

м. Київ
справа № 511/1146/19
провадження № 51-1954км20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря
судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Одеського апеляційного суду від 23 січня 2020 року, постановлену стосовно ОСОБА_6 .
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 11 вересня 2019 року ОСОБА_6 звільнено від кримінальної відповідальності на підставі статті 47 Кримінального кодексу України (далі КК) у зв`язку з передачею його на поруки трудовому колективу Товариства з обмеженою відповідальністю «ІРРІГАТОР Україна» (далі ТОВ «ІРРІГАТОР Україна») на строк 1 рік. Кримінальне провадження № 0001078, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28 серпня 2017 року за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 286 КК, закрито.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 23 січня 2020 року ухвалу місцевого суду залишено без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор не погоджується із ухвалою апеляційного суду, просить її скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.
На обґрунтування своїх тверджень, зазначає, що апеляційним судом належним чином не розглянуто доводів апеляційної скарги сторони обвинувачення, зокрема щодо безпідставного звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності на підставі статті 47 КК.
Як стверджує прокурор у касаційній скарзі, ОСОБА_6 не перебуває у трудових відносинах з ТОВ «ІРРІГАТОР Україна», якому рішенням суду його передано на поруки, що позбавляє поручителів можливості контролювати поведінку особи, проводити заходи виховного та профілактичного характеру, а відтак унеможливлює застосування інституту звільнення від кримінальної відповідальності.
Крім того, на переконання прокурора, особа звільняється від кримінальної відповідальності лише за клопотанням колективу підприємства, установи чи організації, однак натомість матеріали кримінального провадження містять клопотання ТОВ «ІРРІГАТОР Україна», підписане лише його директором.
Вищезазначені обставини залишилися поза увагою суду апеляційної інстанції всупереч посиланням на них скаржника, а тому ухвала апеляційного суду вимогам статті 419 КПК не відповідає.
У поданому на адресу Суду запереченні захисник ОСОБА_7 , яка діє в інтересах ОСОБА_6 , просить судове рішення залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення. Стверджує про наявність всіх підстав, передбачених статтею 47 КК, необхідних для звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності, а відтак про законність постановленого рішення.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор просив касаційну скаргу задовольнити за доводами, викладеними у ній.
Інших учасників судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді, або повідомлень про поважність причин їх неприбуття до Суду від них не надходило.
При цьому у поданому на адресу Суду запереченні захисник ОСОБА_7 просила розгляд у суді касаційної інстанції здійснювати за її відсутності та відсутності ОСОБА_6 .
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла таких висновків.
Відповідно до статті 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Виходячи зі змісту вимог статті 370 КПК, відповідно до якої судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим: законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як зазначено в частині 2 статті 419 КПК, при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. На виконання цієї вимоги в ухвалі слід проаналізувати, зіставивши з наявними у справі та додатково поданими матеріалами, всі наведені в апеляційній скарзі доводи й обґрунтувати кожен із них.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що 21 серпня 2019 року на адресу місцевого суду надійшло клопотання ТОВ «ІРРІГАТОР Україна», за підписом його директора, про звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за злочин, передбачений частиною 1 статті 286 КК, у зв`язку із передачею на поруки трудового колективу ТОВ «ІРРІГАТОР Україна». Подане клопотання мотивовано тим, що ОСОБА_6 вчинив злочин невеликої тяжкості вперше, щиро розкаюється у вчиненому злочині, є людиною похилого віку, активним членом їхнього колективу, залучається товариством в якості провідного спеціаліста виробничих процесів підприємства, характеризується виключно з позитивного боку, до кримінальної відповідальності раніше не притягувався, користується авторитетом серед працівників, а тому колектив дійшов висновку про необхідність взяття обвинуваченого ОСОБА_6 на поруки.
Місцевий суд, заслухавши думку ОСОБА_6 , який подав письмову згоду на звільнення від кримінальної відповідальності, його захисника ОСОБА_7 , прокурора та представників потерпілого ОСОБА_8 адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які не заперечували проти задоволення клопотання, дійшов висновку про передачу обвинуваченого ОСОБА_6 на поруки трудового колективу ТОВ «ІРРІГАТОР Україна».
Не погоджуючись із ухвалою місцевого суду про звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності з підстав, передбачених статтею 47 КК, прокурор звернувся зі скаргою до суду апеляційної інстанції, в якій стверджував про безпідставність прийнятого рішення.
Однак суд апеляційної інстанції під час розгляду апеляційної скарги прокурора приписів статті 419 КПК не дотримався, належними чином не перевірив доводів апеляційної скарги сторони обвинувачення, з урахуванням наступних обставин.
Відповідно до частини 1 статті 47 КК (у редакції Закону, яка діяла на момент прийняття рішення) особу, яка вперше вчинила злочин невеликої або середньої тяжкості, крім корупційних злочинів, та щиро покаялася, може бути звільнено від кримінальної відповідальності з передачею її на поруки колективу підприємства, установи чи організації за їхнім клопотанням за умови, що вона протягом року з дня передачі її на поруки виправдає довіру колективу, не ухилятиметься від заходів виховного характеру та не порушуватиме громадського порядку.
Звільнення від кримінальної відповідальності, виходячи з приписів статті 47 КК, можливе лише за клопотанням колективу підприємства, установи чи організації, членом якого є особа, який здатний забезпечити проведення заходів виховного характеру та їх контроль з метою виправлення та перевиховання особи, яка звільняється від кримінальної відповідальності. Така особа має виправдати довіру колективу, а саме: дотримуватися правил внутрішнього трудовогорозпорядку на підприємстві, в установі чи організації, належно виконувати, покладені на неї, трудові обов`язки, зобов`язання щодо своєї поведінки, взяті на загальних зборах колективу, не уникати виховного впливу колективу та своєю працею демонструвати бажання виправлятися тощо.

Взаємовідносини фізичної особи і суб`єкта господарювання можуть виникати як на підставі трудового, так і на підставі цивільно-правового договору.
За змістом статті 21 Кодексу законів про працю України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у статті 626 Цивільного кодексу України (далі ЦК). Так, вказаною нормою встановлено, що договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною 1 статті 901 ЦК за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Правова природа трудового договору та цивільно-правового договору має ряд відмінних ознак. Так, зокрема трудовим договором регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації діяльності залишається поза його межами, метою договору є отримання певного результату. Виконавець за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.
Отже, відносини, що виникають з цивільно-правового договору про надання послуг, не є тотожними з трудовими правовідносинами, а укладання цивільно-правового договору про надання послуг не свідчить про наявність трудових відносин між замовником та виконавцем і може обумовлюватися свободою договору, визначеною ЦК.
Відтак характер цивільно-правових угод та їх юридичний зміст не можуть забезпечити, передбачених статтею 47 КК, умов звільнення особи від кримінальної відповідальності. А тому укладення особою цивільно-правової угоди з підприємством, установою, організацією не може слугувати підставою для передачі її на поруки колективу та звільнення від кримінальної відповідальності з цих підстав.
Однак, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що 10 січня 2019 року між обвинуваченим ОСОБА_6 та ТОВ «ІРРІГАТОР Україна» укладено договір про надання інформаційно консультативних послуг на строк 1 рік, за яким ОСОБА_6 , як виконавець, зобов`язувався надавати інформаційно-консультаційні послуги з питань технологій поливу по розрахунку систем поливу за кожним окремим замовленням ТОВ «ІРРІГАТОР Україна».
Вищевикладені обставини, попри посилання на них скаржником у апеляційній скарзі, залишилися поза увагою суду апеляційної інстанції, а порушення, допущені місцевим судом у цій частині, усунуті не були.
Не перевірив належними чином апеляційний суд і доводи апеляційної скарги прокурора щодо неналежного оформлення клопотання, поданого ТОВ «ІРРІГАТОР Україна». Так, клопотання підписане директором товариства, при цьому з протоколу загальних зборів його колективу від 30 липня 2019 року №43, долученого до матеріалів кримінального провадження, вбачається, що умови передачі на поруки предметом обговорення колективу не були, рішення про покладення на ОСОБА_6 обов`язків на цей період не приймалися, що ставить під сумнів можливість виправлення останнього за допомогою громадського впливу, з огляду на відсутність чіткого механізму проведення заходів виховного характеру.
Зазначені порушення, допущені апеляційним судом є істотними, оскільки вплинули на законність та обґрунтованість судового рішення, а тому є підставою для його скасування з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого необхідно врахувати вищенаведене, а також приписи статей 49, 74 КК, і прийняти законне та обґрунтоване судове рішення, умотивувавши його належним чином.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, задовольнити.
Ухвалу Одеського апеляційного суду від 23 січня 2020 року, постановлену стосовно ОСОБА_6 , скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3