ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 677/442/18Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/269/20 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч..2 ст.286 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2020 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю - секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10

представника потерпілих ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000060 від 28 січня 2018 року, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Красилівського районного суду Хмельницької області від 12 грудня 2019 року,

в с т а н о в и л а:

цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Манівці Красилівського району Хмельницької області, громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , з вищою освітою, одруженого, має на утриманні двох малолітніх дітей, працюючого водієм-експедитором ПП ОСОБА_12 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

Зараховано в строк відбування покарання ОСОБА_7 строк тримання його під вартою з 06.02.2018 року по 21.05.2018 року включно.

Цивільний позов ОСОБА_10 та ОСОБА_9 про стягнення моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_10 та ОСОБА_9 по 13 000 грн. відшкодування моральної шкоди кожному.

Цивільний позов ОСОБА_10 про стягнення матеріальної шкоди задоволено частково. Стягнуто з з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_10 10 010 грн. 35 коп. відшкодування майнової шкоди.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

Згідно вироку суду, 28 січня 2018 року, ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, рухався автомобілем Chevrolet Aveo, д.р.н. НОМЕР_1 , автодорогою Т-23-14 Теофіполь-Красилів (Н-03) зі сторони м. Красилова в напрямку смт. Теофіполь.

На 23 км + 660 м. автодороги Т-23-14 неподалік повороту в с.Терешки Красилівського району, в порушення вимог п.п. 12.1, 12.2 Правил дорожнього руху України, приблизно о 17 год. 10 хв., ОСОБА_7 не врахував дорожньої обстановки, у вигляді погіршення умов видимості елементів дороги, внаслідок темної пори доби, а також стан проїзної частини у вигляді мокрого дорожнього покриття, не обрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги, постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним, не впоравшись із керуванням автомобілем, у порушення вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху України перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам руху, перетнув суцільну лінію дорожньої розмітки 1.1, яку перетинати забороняється, виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення із автомобілем «RENAULT KANGOO РНА-4», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_13 який рухався в зустрічному напрямку.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля «RENAULT KANGOO РНА-4», ОСОБА_13 отримав тілесні ушкодження у вигляді крововиливі в бокової поверхні грудної клітини зліва, передньої стінки черевної порожнини, розриву печінки, забою серця, які за своїм характером відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, що небезпечні для життя в момент спричинення та перебувають у прямому причинному зв`язку із настанням смерті. Від отриманих травм ОСОБА_13 помер на місці події.

Пасажир автомобіля «CHEVROLET AVEO» ОСОБА_14 отримав тілесні ушкодження у вигляді перелому нижньої щелепи в ділянці 3-4-го зубів справа та в ділянці кута зліва, набряків м`яких тканин у ділянці переломів, які за своїм характером відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я.

Пасажири автомобіля «RENAULT KANGOO РНА-4» ОСОБА_9 та ОСОБА_15 отримали легкі тілесні ушкодження.

Порушення водієм ОСОБА_7 вищевказаних вимог правил дорожнього руху знаходяться у прямому причинному зв`язку із дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками спричинення потерпілому ОСОБА_14 тілесних ушкоджень середньої тяжкості та спричиненні смерті потерпілому ОСОБА_13 ..

Таким чином, своїми діями, які виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, ОСОБА_7 вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , не оспорюючи доведеності вини та правової кваліфікації своїх дій, вважає, що вирок суду в частині призначеного покарання слід скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного судом покарання, ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

На думку апелянта, при призначенні покарання, суд не достатньо врахував положення ст.ст.65, 66 КК України, внаслідок чого призначив надто суворе покарання.

Зазначає, що суд не врахував як обставину, яка пом`якшує покарання те, що він відшкодував потерпілим ОСОБА_16 та ОСОБА_17 моральну шкоду по 119 000 грн., тоді як суд, вирішуючи цивільний позов вказав про відшкодування потерпілим по 117 000 грн.

Також зазначає про відшкодування ОСОБА_18 витрат на поховання батька в значно більшому розмірі, ніж вказано у вироку. Зокрема, ним відшкодовано 16 707 грн. витрат на організацію поховання ОСОБА_13 . Та 5 000 грн. витрат на поминальний обід, що в цілому становить 21 707 грн., а потерпілій ОСОБА_16 - витрати на лікування та на пальне для прибуття в лікувальні закладу на загальну суму 6 700 грн.

Вказує на повне відшкодування завданої шкоди потерпілому ОСОБА_14 ..

Вважає, що суд першої інстанції залишив поза увагою ту обставину, що його малолітній син та мати мають поганий стан здоров`я, а він є єдиною працездатною особою в сім`ї.

Звертає увагу, що судом не враховано висновок органу пробації, згідно з яким його виправлення можливе без позбавлення волі на певний строк.

В доповненні до апеляційної скарги апелянт ставить питання про недотримання судом вимог ч.2 ст.416 КПК України, відповідно до якої, при новому розгляді в суді першої інстанції допускається застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення та посилення покарання тільки за умови, якщо вирок було скасовано за апеляційною скаргою прокурора або потерпілого чи його представника у зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання.

Оскільки попередній вирок суду першої інстанції скасовано апеляційним судом у зв`язку з істотним порушенням процесуального закону, апелянт вважає, що, ухвалюючи вирок 12.12.2019 року, місцевий суд не вправі був призначати більш суворе покарання, ніж те, що було призначене вироком Красилівського районного суду від 21.05.2018 року.

Просить вирок Красилівського районного суду від 12 грудня 2019 року в частині призначеного покарання та вирішення цивільних позовів скасувати і ухвалити новий вирок, яким пом`якшити йому покарання за ч.2 ст.286 КК України і призначити покарання із застосуванням ст.75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням; в задоволенні цивільного позову ОСОБА_9 та ОСОБА_10 про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду; обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали подану апеляційну скаргу та доповнення до неї і, з наведених у ній мотивів, просять змінити вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання, пом`якшити покарання і застосувати ст.75 КК України та відмовити у задоволенні цивільних позовів про відшкодування моральної шкоди; прокурора, який рішення місцевого суду вважає законним та обґрунтованим і тому просить залишити його без зміни та відмовити в задоволенні апеляційної скарги; потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_9 і їх представника ОСОБА_11 , які заперечили щодо задоволення апеляційної скарги обвинуваченого і просять залишити вирок Красилівського районного суду від 12 грудня 2019 року без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у порушенні ним Правил дорожнього руху, що спричинило смертний потерпілого, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджені зібраними у встановленому порядку доказами, які досліджені у судовому засіданні, належно оцінені судом, детально викладені в вироку і в апеляційній скарзі не оспорюються.

Підстав для повторного дослідження доказів, які характеризують особу обвинуваченого, про що останній ставить питання в апеляційній скарзі, колегія суддів, виходячи з приписів ч.3 ст.404 КПК України, не вбачає, оскільки належних доводів, що вони досліджені судом першої інстанції неповно або з порушеннями або не досліджувались судом першої інстанції чи стали відомі після ухвалення судового рішення, апелянтом та його захисником не наведено.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_19 щодо наявності підстав для звільнення його від відбування покарання з випробуванням, на підставі ст.75 КК України, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Згідно ч.1 ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до роз`яснень, викладених у Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року Про практику призначення судами кримінального покарання, рішення суду про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивованим.

При цьому, необхідно враховувати не тільки дані про особу обвинуваченого і обставини, які пом`якшують покарання і свідчать про можливість його виправлення без відбування покарання, але й ступінь тяжкості вчиненого злочину, виходячи із особливостей і обставин його вчинення.

За змістом ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Як слідує із змісту вироку, обираючи обвинуваченому вид і строк покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, який згідно ст.12 КК України є тяжким злочином; наявність тяжких наслідків заподіяних злочином, які полягають у спричиненні смерті одному з потерпілих і різної ступені тяжкості ще трьом потерпілим; а також обставину, яка обтяжує покарання вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Зважаючи на викладені обставини, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що виправлення ОСОБА_7 можливо лише в умовах ізоляції від суспільства та призначення покарання в межах санкції ч.2 ст.286 КК України, яке буде необхідним і достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів.

При цьому, суд врахував також всі наявні пом`якшуючі покарання обставини, в тому числі і ті, про які обвинувачений вказує своїй апеляційній скарзі визнання вини, щире каяття, часткове відшкодування шкоди, а також дані про особу обвинуваченого, такі як відсутність судимостей, наявність на утриманні малолітніх дітей та непрацездатного батька, що дало підстави не призначати обраний вид покарання в максимальному розмірі.

Безпідставними є доводи апелянтів про те, що судом при призначенні покарання не враховано висновок органу пробації про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_20 без позбавлення волі, оскільки висновок органу пробації носить виключно інформативний характер та не може бути безумовною підставою для призначення покарання не пов`язаного з позбавленням волі.

Колегія суддів вважає, що покарання призначене судом першої інстанції ОСОБА_7 у виді чотирьох років позбавлення волі повністю відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним злочину та особі обвинуваченого, узгоджується із санкцією статті обвинувачення і є достатнім та необхідним для його виправлення та запобігання вчинення нових злочинів.

Також, на думку колегії суддів, висновок місцевого суду щодо виду та розміру призначеного ОСОБА_7 покарання, повністю узгоджується з критерієм справедливості, правову позицію щодо якого висловив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі N 1-33/2004, зазначивши, що окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

На думку колегії суддів, рішення суду першої інстанції належним чином умотивоване і відповідає вимогам кримінального закону, а тому підстав скасування вироку через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі винного і пом`якшення покарання та звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, про що апелянт ОСОБА_7 ставить питання в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Доводи апелянта про порушення судом першої інстанції положень ст.416 КПК України колегія суддів вважає надуманими та необґрунтованими.

Як слідує з матеріалів провадження, вироком Красилівського районного суду Хмельницької області від 21 травня 2018 року ОСОБА_7 визнаний винним за ч.2 ст.286 КК України та йому призначено покарання у вигляді чотирьох років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік та на підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю три роки. (т.2 а. п.162-164)

На вказаний вирок прокурор відділу прокуратури Хмельницької області подав апеляційну скаргу, за змістом якої просив вирок скасувати з мотивів неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 16 жовтня 2018 року апеляційну скаргу прокурора задоволено, вирок Красилівського районного суду Хмельницької області від 21 травня 2018 року відносно ОСОБА_7 скасовано і призначено новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції. (т.2 а. п.224-226)

Як слідує з ухвали суду апеляційної інстанції підставами скасування вироку Красилівського районного суду Хмельницької області від 21 травня 2018 року відносно ОСОБА_7 стали допущені судом першої інстанції істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, про що свідчить вказівка апеляційного суду щодо нового судового розгляду, що з урахуванням обставин справи та за умови їх доведеності стороною обвинувачення, призначене ОСОБА_7 покарання слід вважати м`яким.

Згідно приписів ч.2 ст.416 КПК України при новому розгляді в суді першої інстанції допускається застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення та посилення покарання тільки за умови, якщо вирок було скасовано за апеляційною скаргою прокурора або потерпілого чи його представника у зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання.

Виходячи зі змісту ухвали Хмельницького апеляційного суду від 16 жовтня 2018 року, суд апеляційної інстанції погодився з доводами прокурора щодо невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості і це було однією з підстав скасування вироку Красилівського районного суду Хмельницької області від 21 травня 2018 року відносно ОСОБА_7 .

Таким чином, підстав стверджувати про недотримання судом першої інстанції вимог ч.2 ст.416 КПК України, як про це вказує обвинувачений ОСОБА_7 в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

За змістом ч.5 ст.128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Вирішуючи цивільний позов потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , суд першої інстанції обґрунтовано виходив з положень ст.ст.23, 1166-1168 ЦК України, у відповідності до яких розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Колегія суддів вважає, що місцевий суд, приймаючи рішення про задоволення цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди, належним чином мотивував своє рішення, обґрунтовано прийняв до уваги характер вчиненого злочинного діяння відносно потерпілого, ступінь вини особи, яка заподіяла моральну шкоду, пережитий потерпілими стрес, моральні страждання та вимушеність змін у житті, пов`язаних із втратою близької їм людини (батька ОСОБА_10 та чоловіка ОСОБА_9 ) та врахувавши вимоги розумності і справедливості, дійшов правильного висновку про задоволення моральної шкоди в розмір 130 000 грн. кожному з потерпілих. На думку колегії суддів, визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди є адекватною компенсацію перенесених потерпілими фізичних та моральних страждань, заподіяних неправомірними діями обвинуваченого ОСОБА_7 .

Як слідує з матеріалів провадження, кожен з потерпілих ( ОСОБА_10 та ОСОБА_9 ) пред`явили до обвинуваченого цивільний позов в частині відшкодування моральної шкоди в сумі по 150 000 грн. (13-31).

У зв`язку із частковим відшкодуванням зі сторони обвинуваченого потерпілі зменшили суму позову в частині моральної шкоди до 33 000 грн. (т.3 а. п. 1, 2).

З урахуванням цих обставин, суд першої інстанції правильно визначив остаточну суму відшкодування моральної шкоди по 17 000 грн.

Згідно цивільного позову ОСОБА_10 визначена ним сума відшкодування матеріальної шкоди становила 34 131 грн. 35 коп.

З долучених до справи платіжних документів убачається, що 31.03.2018 року в адресу ОСОБА_10 було перераховано 16 707 грн. та 2 000 грн. (т.2 а. п.73-74)

Зазначені кошти враховані судом в рахунок відшкодування ОСОБА_10 заподіяної йому матеріальної шкоди, яку останній зменшив до 15 010 грн. 35 коп., про що свідчить його заява про зменшення розміру позовних вимог від 20.11.2018 року. (т.3 а. п.1)

Оскільки 10.12.2019 року потерпілому ОСОБА_10 зі сторони обвинуваченого було перераховано ще 5 000 грн. (т.3 а. п.160), суд першої інстанції врахував зазначену суму і остаточно визначив до відшкодування 10 010 грн. 35 коп., що повністю узгоджується з позовними вимогами потерпілого, з урахуванням часткового відшкодування йому матеріальної шкоди обвинуваченим.

Що стосується цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 в частині відшкодування матеріальної шкоди на суму 150 253 грн. 67 коп., то згідно її заяви про зменшення розміру позовних вимог від 20.11.2018 року вона зазначила про часткове відшкодування заявленої нею суми позову і уже ставила питання лише про відшкодування моральної шкоди. (т.3 а. п.1)

У зв`язку з цим, перераховані 31.03.2018 року в її адресу кошти в сумі 6 700 грн. та 2 000 грн. судом враховано в якості відшкодування матеріальної шкоди.

Тому доводи обвинуваченого ОСОБА_7 стосовно того, що суд не врахував, зазначені ним в апеляційній скарзі, суми відшкодування, проведені 31.03.2018 року, є надуманими та необґрунтованими.

Таким чином, підстав для скасування вироку суду першої інстанції в частині вирішення цивільних позовів та відмови у задоволенні цивільного позову ОСОБА_9 та ОСОБА_10 про відшкодування моральної шкоди, про що обвинувачений ОСОБА_21 ставить питання в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Вирок суду є обґрунтованим і законним. Будь-яких передбачених ст.ст.408, 409 КПК України підстав до його зміни чи скасування не виявлено при перевірці справи в апеляційному порядку, а тому в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу з доповненнями обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Красилівського районного суду Хмельницької області від 12 грудня 2019 року відносно ОСОБА_7 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення. На неї може бути подана касаційна скарга до касаційного суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.