справа № 208/5749/20
№ провадження 1-кс/208/1480/20
УХВАЛА
Іменем України

28 серпня 2020 р. м. Кам`янське

Слідчий суддя Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області ОСОБА_1 , розглянувши матеріали скарги ОСОБА_2 «на бездіяльність слідчого та прокурора», -

встановив:

28 серпня 2020 року до слідчого судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська надійшла скарга ОСОБА_2 «на бездіяльність слідчого та прокурора», згідно якої скаржник прохає:
-Зобов`язати прокуратуру в зв`язку з закінченням слідства слідчим затвердити повідомлення про підозру винуватою ДТП громадянину ОСОБА_3 та передати справу до суду;
-Зобов`язати прокуратуру порушити кримінальну справу за ст. 384 ККУ відносно громадянина ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . Румянцева;
Дослідивши матеріали скарги, слідчий суддя приходить до висновку про необхідність відмови у відкритті провадження за вказаною скаргою, виходячи з наступного.
Відповідно до п.18 ч.1 ст.3 КПК України, слідчий суддя у порядку, передбаченому цим Кодексом, здійснює судовий контроль за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

Згідно ч.3 ст.26 КПК України, слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Згідно ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно ч.2 ст.9 КПК України, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Згідно ст.25 КПК України, прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення (за виключенням випадків, коли кримінальне провадження може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого) або в разі надходження заяви (повідомлення) про вчинення кримінального правопорушення, а також вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила.

Згідно ст.84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Згідно ч.2 ст.84 КПК України, процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Згідно ст.85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Згідно ст.86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Згідно ст.91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження.

Згідно ч.2 ст.91 КПК України, доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно ст.92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Згідно ст.93 КПК України, збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у порядку, передбаченому цим Кодексом. Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст.94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно ст.131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Статтею 303 КПК України встановлений вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, які підлягають оскарженню під час досудового розслідування та скарга на неконкретизовану бездіяльність слідчого нею не охоплюється.
Тобто, в даному конкретному випадку, умовою відкриття провадження за цією скаргою, має бути, по-перше, наявність конкретно визначеної процесуальної дії або бездіяльності, що є предметом оскарження, та, по-друге, обов`язок вчинення слідчим / прокурором такої процесуальної дії у конкретно визначений кримінальним процесуальним законом строк.
Зазначені скаржником «вимоги» жодним чином не конкретизовані, та, згідно положень ст. 303 КПК України, не можуть бути предметом оскарження на досудовому провадженні.
Ч. 1, 6 ст. 28 КПК України визначено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень.

Підозрюваний, обвинувачений, потерпілий, інші особи, права чи інтереси яких обмежуються під час досудового розслідування, мають право на звернення до прокурора, слідчого судді або суду з клопотанням, в якому викладаються обставини, що обумовлюють необхідність здійснення кримінального провадження (або окремих процесуальних дій) у більш короткі строки, ніж ті, що передбачені цим Кодексом.

Ч. 1 ст. 219 КПК України встановлено, що строк досудового розслідування обчислюється з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня звернення до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності або до дня ухвалення рішення про закриття кримінального провадження.

В той же час, вказані зміни в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 року не мають зворотної дії в часі та застосовуються до справ, по яким відомості про кримінальне правопорушення, внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань після введення в дію цих змін.

Станом на час реєстрації відомостей в ЄРДР за № 0000245 від 27.09.2016 року за ч. 2 ст. 286 КК України діяла редакція ст. 219 КПК України, що не обмежувала час проведення досудового розслідування до повідомлення особі про підозру.

Таким чином, кримінальне провадження № 0000245 наразі не обмежене строком проведення досудового розслідування відповідно до ст. 219 КПК України, оскільки відсутній початковий момент перебігу такого строку.

Станом на дату подання скарги, а саме 28 серпня 2020 року досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000245 триває, проводяться дії, направлені на забезпечення повного та неупередженого розслідування кримінального провадження, будь яких доказів, щоб спростовували цю інформацію - не надано.

Повідомлення про підозру як процесуальне рішення органу досудового розслідування, прокурора регламентується главою 22 КПК України та не містить конкретно визначеного строку його здійснення, наявні лише умови, вичерпний перелік яких наведено у п. 1 ч. 1 ст. 276 КПК України, за яких повідомлення про підозру є обов`язковим.
Виходячи з викладеного, слідчий суддя не може вийти за межі своєї компетенції, що встановлена переліком рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора під час досудового розслідування та закріплена ст. 303 КПК України та встановити процесуальний строк невизначеній кількості неконкретизованих процесуальних дій, строк здійснення яких прямо не визначений кримінальним процесуальним законом.
Відповідно до ч. 4 ст. 304 КПК України, слідчий суддя відмовляє у відкритті провадження за скаргою, якщо скарга подана на рішення, дію чи бездіяльність слідчого чи прокурора, що не підлягає оскарженню.
Слідчим суддею також враховано, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року.
У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.
У зв`язку з наведеним, відмова у відкритті провадження за скаргою з підстав неможливості її розгляду слідчим суддею не є порушенням права на справедливий судовий захист та не може вважатися обмеженням права доступу до суду.
Керуючись викладеним та ст. 28, 110, 219, 303, 304 КПК України, слідчий суддя
постановив:

Відмовити у відкритті провадження за ОСОБА_2 «на бездіяльність слідчого та прокурора».
Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з моменту її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1