Постанова
іменем України

03 лютого 2021 року
м. Київ
справа № 761/27012/16-к
провадження № 51-4778км20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
виправданого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 03 липня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001790, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Риги Латвійської Республіки та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 192 Кримінального кодексу України (далі КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 14 лютого 2020 року ОСОБА_6 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 192 КК, та виправдано за недоведеністю, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому він обвинувачується.

Київський апеляційний суд ухвалою від 03 липня 2020 року залишив указаний вирок без змін.
Орган досудового розслідування обвинувачував ОСОБА_6 у заподіянні майнової шкоди у великих розмірах шляхом зловживання довірою, за відсутності ознак шахрайства, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 192 КК, за таких обставин.

Так, ОСОБА_6 у період 20142015 років, виконуючи на підставі цивільно-правових угод окремі повноваження в інтересах ТОВ «КЕЙ-КОЛЛЕКТ», з метою заподіяння зазначеному товариству майнової шкоди у великих розмірах залучив не встановлених досудовим розслідуванням осіб та, зловживаючи довірою керівництва ТОВ «КЕЙ-КОЛЛЕКТ» за відсутності ознак шахрайства, повідомив останнім неправдиву інформацію про бажання боржника ОСОБА_8 здійснити погашення боргу за кредитним договором від 19 червня 2006 року № 262/18-06, укладеним між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» і ОСОБА_8 , право вимоги за яким перейшло до ТОВ «КЕЙ-КОЛЛЕКТ» на підставі договору факторингу від 11 червня 2012 року № 4 та договору відступлення права вимоги за договорами іпотеки від 11 червня 2012 року шляхом продажу покупцю третій особі двокімнатної квартири АДРЕСА_2 (далі двокімнатна квартира).
ОСОБА_6 , отримавши згоду власників та посадових осіб ТОВ «КЕЙ-КОЛЛЕКТ» на продаж двокімнатної квартири, під час підготовки документів, необхідних для вчинення правочину, повідомив виконавців, які готували документи, про необхідність підготувати документи на інший об`єкт нерухомого майна, а саме трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 (далі трикімнатна квартира), яка перебувала на балансі вказаного Товариства.
17 січня 2015 року на підставі довіреності, виданої генеральним директором ТОВ «КЕЙ-КОЛЛЕКТ» ОСОБА_9 та фінансовим директором ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , діючи умисно з корисливих мотивів шляхом зловживання довірою, за відсутності ознак шахрайства, всупереч інтересам довірителя, уклав від імені цього Товариства з покупцем ОСОБА_11 , яку підшукали не встановлені досудовим розслідуванням особи, договір купівлі-продажу квартири. Обєктом продажу за договором була вищезазначена трикімнатна квартира за ціною 328 990 грн, що на 858 510 грн була нижчою за ринкову вартість квартири. Такими діями ОСОБА_6 завдав ТОВ «КЕЙ-КОЛЛЕКТ» майнової шкоди у великих розмірах.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону України та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Обґрунтовує свої вимоги тим, що апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження, всупереч ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) надав неправильну оцінку доводам, наведеним стороною обвинувачення в апеляційній скарзі, щодо істотних порушень кримінального процесуального закону, допущених місцевим судом, а саме, порушуючи ч. 2 ст. 94 КПК, надав доказам у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 наперед встановленої сили. Крім того, цей суд, не дослідивши безпосередньо доказів, фактично погодився з наданою судом першої інстанції оцінкою і дійшов безпідставного висновку про малозначимість порушень, вказаних стороною обвинувачення в апеляційній скарзі, оскільки подані цією стороною докази є неналежними і не доводять вини ОСОБА_6 .
Як вважає прокурор, такі допущені апеляційним судом порушення перешкодили цьому суду повно і всебічно розглянути провадження та ухвалити законне й обґрунтоване рішення та призвели до неправильного, на думку сторони обвинувачення, виправдання ОСОБА_6 , за ч. 2 ст. 192 КК.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 не підтримав касаційну скаргу сторони обвинувачення.
Виправданий ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 заперечили проти задоволення касаційної скарги прокурора.

Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені у касаційній скарзі, Суд дійшов висновків,що подана касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Положеннями ст. 438 КПК визначено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа.
Пунктом 1 ч. 3 ст. 374 КПК передбачено, що мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі та визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, виходячи з яких, суд відкидає докази обвинувачення.
За змістом ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.
Положеннями ст. 17 КПК визначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її винуватість не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватості особи поза розумним сумнівом.
Згідно з вимогами ст. 91 КПК доказуванню у кримінальному провадженні підлягають, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.
Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та в установлених КПК випадках на потерпілого.
Обвинувальний вирок може бути постановлено судом лише в тому випадку, коли винуватість обвинуваченої особи доведено поза розумним сумнівом.
Тобто дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК, сторона обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна та безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, що є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинено і обвинувачений є винним у вчиненні цього кримінального правопорушення.
У цій справі за результатом розгляду місцевий суд мав з`ясувати, щодо продажу якої квартири мав бути укладений договір купівлі-продажу (дво- чи трикімнатної) та чи зловживав ОСОБА_6 , укладаючи договір купівлі-продажу щодо трикімнатної квартири, довірою керівників ТОВ «КЕЙ-КОЛЛЕКТ» без ознак шахрайства, що призвело до заподіяння шкоди у великому розмірі, а саме на суму 858 510 грн.
Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що місцевий суд повно й усебічно розглянув обставини кримінального провадження, проаналізував докази, надані стороною обвинувачення на підтвердження винуватості ОСОБА_6 та стороною захисту на спростування висунутого обвинувачення, які перевірив і належним чином оцінив із точки зору допустимості, належності, достовірності, а сукупність доказів із точки зору достатності, та дійшов правильного висновку, що стороною обвинувачення не надано належних і достатніх доказів, які би доводили вчинення ОСОБА_6 інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Зокрема, місцевий суд проаналізував показання: ОСОБА_6 , який заперечив свою винуватість та вказав, що, діючи в межах повноважень, наданих за довіреністю від 16 жовтня 2015 року, уклав договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 ), яку продав згідно з висновком незалежної оцінки про вартість об`єкта, за ціною 328 990 грн; свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_11 , ОСОБА_16 , ОСОБА_8 , ОСОБА_17 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_18 .
Крім того, місцевий суд дослідив і належним чином оцінив із дотриманням вимог статей 23, 94 КПК письмові докази у кримінальному провадженні, серед яких:
витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до якого ТОВ «КЕЙ-КОЛЛЕКТ» належить на праві власності майно, а саме квартира АДРЕСА_3 );
протокол від 15 жовтня 2015 року загальних зборів учасників ТОВ «КЕЙ-КОЛЛЕКТ», яким узгоджено продаж квартири АДРЕСА_3 ) і надано повноваження на укладання, підписання, скріплення печаткою та визначення умов Попереднього договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_6 та/або ОСОБА_19 , та/або ОСОБА_14 ;
електронний лист від 15 жовтня 2015 року, з якого вбачається, що ОСОБА_20 відправив ОСОБА_21 та ОСОБА_22 , а в копії ОСОБА_23 , ОСОБА_24 листа про термінову підготовку документів на продаж із балансу за ідентифікатором « ОСОБА_25 НОМЕР_1 », проінформував, що угода погоджена з Приходом і призначена на п`ятницю;
довіреність від 16 жовтня 2015 року, відповідно до якої ТОВ «КЕЙ-КОЛЛЕКТ» уповноважило ОСОБА_6 та/або ОСОБА_19 , та/або ОСОБА_14 на вчинення правочинів, зокрема, зняття заборони відчуження нерухомого майна, що було предметом іпотеки, згідно з яким є квартира АДРЕСА_3 );
висновок незалежної оцінки про вартість об`єкта від 15 жовтня 2015 року, згідно з яким ТОВ «Експерт оцінка плюс» на підставі договору про надання послуг, щодо проведення незалежної оцінки від 15 жовтня 2015 року № 4/15-15.10.2015 укладеного з ТОВ «КЕЙ-КОЛЛЕКТ», визначило ринкову вартість квартири АДРЕСА_3 ), розмір якої станом на дату оцінки (без ПДВ) становив 328 990 грн, що еквівалентно 15 000 дол.;
договір купівлі-продажу квартири від 17 жовтня 2015 року, відповідно до якого ОСОБА_6 передав у власність ОСОБА_11 квартиру АДРЕСА_3 );
платіжне доручення від 19 жовтня 2015 року № 1, згідно з яким ОСОБА_6 перерахував ТОВ «КЕЙ-КОЛЛЕКТ» 328 990 грн як оплату за договором купівлі-продажу квартири від 17 жовтня 2015 року від ОСОБА_11 .
За наслідками всебічного, повного й неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів із точки зору достатності та взаємозв`язку, місцевий суд дійшов висновку, що не доведено, що ОСОБА_6 вчинено кримінальне правопорушення, в якому він обвинувачується.

Суд обґрунтував цей висновок тим, що ОСОБА_6 вчинив правочин у межах наданих йому повноважень ТОВ «КЕЙ-КОЛЛЕКТ» та відчужив трикімнатну квартиру за вартість, визначену незалежною оцінкою квартири на замовлення цього Товариства.
Так, протоколом загальних зборів учасників ТОВ «КЕЙ-КОЛЛЕКТ» було узгоджено продаж вищезазначеної квартири, яка перебувала у власності цього товариства і обліковувалася на його балансі. Товариство довіреністю уповноважило, зокрема, ОСОБА_6 на укладення, підписання та скріплення печаткою договору купівлі-продажу трикімнатної квартири. На підставі довіреності 17 жовтня 2015 року ОСОБА_6 уклав із ОСОБА_11 договір купівлі-продажу трикімнатної квартири. Відповідно до вказаного договору за незалежною оцінкою квартири, як убачається зі звіту про оцінку майна, проведеною ТОВ «Експерт оцінка плюс», її вартість становить 328 990 грн.
Як встановив місцевий суд, керівники ТОВ «КЕЙ-КОЛЛЕКТ» ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , були обізнані стосовно об`єкта продажу, а саме трикімнатної квартири.
Понад те, суд визнав показання цих свідків недостовірними, а те, що ОСОБА_9 і ОСОБА_10 не перечитували документів, які приносив ОСОБА_6 їм на підпис, не підтверджує факту зловживання останнім їх довірою.
Також місцевий суд врахував такі обставини: ОСОБА_6 особисто не займався підготовкою пакета документів, необхідних для укладення договору купівлі-продажу трикімнатної квартири, не давав розпоряджень щодо їх підготовки. Це здійснювали інші особи шляхом електронного листування в базі Товариства.
Крім того, зазначений суд, оцінивши показання свідків, встановив, що ОСОБА_6 не залучав будь-яких осіб для пошуку покупців на трикімнатну квартиру.
Також місцевий суд відкинув твердження сторони обвинувачення стосовно завдання ОСОБА_6 майнової шкоди ТОВ «КЕЙ-КОЛЛЕКТ», оскільки під час укладення договору купівлі-продажу об`єкт нерухомості був реалізований за ціною 328 990 грн, яку було зазначено у висновку, зробленому ТОВ «Експерт оцінка плюс» на замовлення ТОВ «КЕЙ-КОЛЛЕКТ». ОСОБА_6 такої послуги не замовляв та про результати оцінки вартості об`єкта нерухомості дізнався лише в день укладення угоди.
При цьому ОСОБА_11 передала у присутності нотаріуса ОСОБА_6 гроші в сумі 328 990 грн, які він відповідно до платіжного доручення, перерахував на рахунок ТОВ «КЕЙ-КОЛЛЕКТ».
Також за висновком місцевого суду сторона обвинувачення не довела наявності у ОСОБА_6 майнової вигоди, яку він мав отримати від продажу трикімнатної квартири.
Як вбачається з вироку місцевого суду, цей суд у рішенні навів детальний аналіз досліджених ним доказів і дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність, того, що ОСОБА_6 вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 192 КК.
Такі висновки місцевого суду достатньо мотивовані й ґрунтуються на даних, належно перевірених у судовому засіданні та змістовно наведених у вироку.
Не погодившись із цим рішенням суду, прокурор подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просив скасувати виправдувальний вирок і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 в апеляційному порядку, визнав висновки місцевого суду обґрунтованими та вмотивованими, навівши достатні аргументи й підстави для прийняття такого рішення.
При цьому суд апеляційної інстанції належним чином перевірив доводи, викладені в апеляційній скарзі сторони обвинувачення, щодо необґрунтованого виправдання ОСОБА_6 і вмотивовано визнав їх такими, що не відповідають зібраним у кримінальному провадженні доказам. Апеляційний суд проаналізував вказані доводи, дав на них вичерпні відповіді та, залишаючи без задоволення апеляційну скаргу прокурора, згідно з вимогами ст. 419 КПК зазначив в ухвалі достатні підстави, через які визнав їх необґрунтованими.
Зокрема, суд апеляційної інстанції для підтвердження невмотивованості доводів прокурора послався на наявні у кримінальному провадженні докази, ретельно перевірені місцевим судом, на підставі яких ОСОБА_6 було висунуто обвинувачення, з дотриманням вимог ст. 94 КПК оцінив кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності й достатності та правильно дійшов висновку про недоведеність, що ОСОБА_6 вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 192 КК, яке йому інкриміновано.

Верховний Суд погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій, вважає їх правильними. Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність і умотивованість цих висновків, касаційна скарга прокурора не містить.
Отже, наведені в касаційній скарзі прокурора доводи не спростовують правильності висновків, викладених у судових рішеннях, і не містять вагомих аргументів, які би дозволили Верховному Суду дійти переконання, що рішення було постановлено з істотними порушеннями норм права, які можуть поставити під сумнів їх законність.
Доводи прокурора про те, що апеляційний суд допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки безпосередньо не дослідив доказів у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 , безпідставно погодився з наданою судом першої інстанції оцінкою і дав їм наперед встановленої сили, не є слушними.

Так, відповідно до вимог ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Разом з тим клопотання про повторне дослідження доказів прокурор в апеляційній скарзі не заявляв, не заявляв такого ж клопотання і під час судового розгляду в суді апеляційної інстанції, та не наводив жодних доводів, що певні обставини досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушенням.
Отже, суд апеляційної інстанції, постановляючи ухвалу, виходив із тих обставин, які встановив суд першої інстанції, при цьому іншої оцінки доказам, ніж та, яку дав місцевий суд, в ухвалі не надав, а тому посилання прокурора на допущення судом апеляційної інстанції істотного порушення вимог КПК є безпідставним.
З урахуванням викладеного Верховний Суд дійшов висновку, що ухвала апеляційного суду є належно вмотивованою й обґрунтованою і за змістом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, у ній наведено мотиви, з яких виходив суд, та положення закону, якими він керувався, постановляючи рішення.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, колегія суддів не встановила.
З урахуванням вищенаведеного колегія суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду дійшла висновку, що касаційну скаргу прокурора необхідно залишити без задоволення, аухвалу Київського апеляційного суду щодо ОСОБА_6 без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а ухвалу Київського апеляційного суду від 03 липня 2020 року щодо ОСОБА_6 без зміни.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3