Справа № 464/3252/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/489/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові справу за апеляційними скаргами потерпілого ОСОБА_6 , захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 25 березня 2020 року,

з участю прокурора ОСОБА_9 ,
перекладача ОСОБА_10 ,
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
встановила:
цим вироком

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч.2 ст. 186 КК України до чотирьох років шести місяців позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання постановлено рахувати з 14 червня 2019 року, тобто з часу взяття під варту.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили залишено без змін.

Вирішено питання з речовими доказами та процесуальними витратами.

Згідно вироку суду, ОСОБА_12 , маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, 14 червня 2019 року близько 03:00 год., перебуваючи на території Львівського автовокзалу за адресою: м. Львів, вул. Стрийська, 109, підійшов до потерпілого ОСОБА_6 ззаду та наніс один удар по голові потерпілого твердим предметом (схожим на камінь), спричинивши йому забій м`яких тканин тім?яно-потиличної ділянки зліва, що відноситься до легких тілесних ушкоджень, після чого, останній впав на землю. Продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на відкрите заволодіння чужим майном, ОСОБА_13 , відкрито викрав у потерпілого ОСОБА_6 барсетку, вартістю 150 грн., в якій знаходились грошові кошти в сумі 1300 злотих, що згідно з курсом НБУ станом на 14 червня 2019 року становило 9100 грн., паспорт громадянина України, виданий на ім`я ОСОБА_6 , два закордонних паспорти, видані на ім`я ОСОБА_6 , які для потерпілого матеріальної цінності не становлять, а всього майна потерпілого ОСОБА_6 на загальну суму 9250 грн., після чого з викраденим майном залишив місце вчинення злочину.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_6 покликається на те, що йому повернуто гроші і він пробачив обвинуваченого ОСОБА_14 та не має до нього жодних претензій.

Просить змінити вирок Сихівського районного суду м. Львова від 25 березня 2020 року та призначити обвинуваченому ОСОБА_15 покарання у межах відбутого і звільнити останнього з-під варти.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 покликається на те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а призначене судом покарання не відповідає особі засудженого та ступеню тяжкості кримінального правопорушення.

Зазначає, що безпідставними є висновки суду про те, що ОСОБА_13 не визнав вину у вчиненому, оскільки протягом досудового слідства та в судовому засідання обвинувачений визнавав свою вину частково і пояснив, що дійсно таємно взяв сумку з майном потерпілого.

Акцентує, що такі дії обвинуваченого пов`язані із складними життєвими обставинами.

Звертає увагу на порушення конституційних прав обвинуваченого, оскільки працівники поліції погрожували ОСОБА_15 , окрім цього, останньому не були роз`яснені права підозрюваного і не забезпечено участь захисника протягом 10 днів після затримання обвинуваченого.

Наголошує, що висновок суду про наявність умислу в обвинуваченого на відкрите викрадення чужого майна не відповідає фактичним обставинам, які склались та поясненням потерпілого і ОСОБА_8 , а тому дії обвинуваченого слід кваліфікувати за ч.1 ст. 185 КК України.

Вважає безпідставним покликання суду на висновок судово-медичної експертизи, як на доказ вини ОСОБА_8 , оскільки останній на слідчому експерименті показував, що він наніс удар ОСОБА_6 правою рукою по голові збоку справа, разом з тим, у висновку зазначено, що у потерпілого виявлено слід садна у тім`яно-потиличній ділянці голови зліва, а відтак, на думку апелянта, удар наносив шульга.
Також акцентує на наявності підстав для застосування ст. 69 КК України та обрання ОСОБА_15 покарання нижче нижчої межі, враховуючи при цьому особу обвинуваченого його щиро каяття, перебування останнього під вартою протягом десяти місяців, думку потерпілого, який пробачив ОСОБА_14 та просив не позбавляти його волі.

Просить змінити вирок Сихівського районного суду м. Львова від 25 березня 2020 року, перекваліфікувавши дії ОСОБА_8 на ч.1 ст. 185 КК України та обрати покарання у вигляді 11 місяців позбавлення волі.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_13 покликається на те, що після затримання йому не роз`яснили його прав та не вручили пам`ятку про права, також не вручили обвинувальний акт. Зазначені документи він отримав 31 жовтня 2019 року.

Стверджує, що працівники поліції чинили на нього фізичний та морально-психологічний тиск і змусили давати проти себе неправдиві показання.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, просить перекваліфікувати його дії та обрати більш м`яке покарання.

Заслухавши суддю-доповідача, виступ захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 та пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 , які підтримали апеляційні скарги, думку прокурора про їх заперечення та залишення вироку суду без зміни, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що такі задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду І інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, за який його засуджено, за обставин, встановлених місцевим судом і викладених у вироку, обґрунтований наявними в матеріалах провадження доказами, логічно пов`язаними між собою, дослідженими й перевіреними в судовому засіданні, яким дана у відповідності до вимог ст. 94 КПК України об`єктивна оцінка і правильно покладеними місцевим судом в основу обвинувального вироку.
Зокрема, показаннями потерпілого ОСОБА_6 про те, що 14 червня 2019 року на автовокзалі у м. Львові він, очікуючи автобус, вживав алкоголь та спілкувався із ОСОБА_16 , який підходив до нього та просив сигарети. При ньому була сумка, у якій знаходились гроші та документи. В подальшому, вийшовши з туалету в коридор автовокзалу, відчув удар в голову ззаду, від якого він впав, на декілька секунд втративши орієнтування, а коли отямився, побачив обвинуваченого, який втікав з його сумкою. Він почав кликати на допомогу, після чого, останнього було затримано, а викрадену сумку повернуто.
Свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні пояснив, що був залучений у якості понятого при проведенні слідчого експерименту за участю обвинуваченого. Зазначив, що останній добровільно розповів та показав, як відбувались події 14 червня 2019 року, зокрема, як і чим він наносив удар потерпілому та як саме викрадав сумку, куди втікав і як був затриманий. Також зазначив, що вказані обставини обвинувачений повідомляв самостійно, без жодних підказок, тиску чи примусу і при цьому був присутній захисник обвинуваченого.
Показаннями в судовому засіданні суду першої інстанції свідка ОСОБА_18 охоронця Львівського автовокзалу про те, що 14 червня 2019 року він бачив обвинуваченого та потерпілого на платформі автовокзалу. В подальшому, здійснюючи обхід території він почув голосний крик про допомогу з приміщення автовокзалу та побачив, як через головний вхід вибігає ОСОБА_19 приміщенні від побачив ОСОБА_6 , який сказав, що його пограбували, також цей крик почули таксисти, які були поряд і вони побігли за обвинуваченим, затримали його і привели назад на територію автовокзалу, куди приїхали і працівники поліції, яких він викликав. Зазначив, що після затримання, обвинувачений пояснював працівникам поліції, що спочатку хотів вдарити потерпілого рукою, але він досить міцний, тому подумав, що рукою не зможе його вдарити надто сильно і вдарив плиткою, яка трапилась йому під руку. При ньому ніхто на обвинуваченого не чинив тиску, ні до чого не змушував та жодного фізичного чи психологічного насильства не чинив.
Крім цього, вина обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненому підтверджується проаналізованими місцевим судом письмовими доказами: протоколом огляду місця події з фототаблицею до нього від 14 червня 2019 року (том 1, а.с.91-96); даними протоколу проведення слідчого експерименту за участю обвинуваченого та відеозаписом до нього від 24 червня 2019 року (том 1, а.с. 148-153); протоколом огляду предметів від 14 червня 2019 року з фототаблицею (том 1, а.с.99-127); протоколом огляду предметів і постановою про визнання речових доказів та передачу їх на зберігання від 24 квітня 2019 року.
Дані докази, в сукупності з іншими доказами по справі, на думку колегії суддів, належно оцінені та вірно покладені судом в основу обвинувального вироку.
Відтак, зважаючи на рівень аргументованості показань потерпілого ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , колегія суддів вважає їх переконливими, послідовними, такими, що узгоджуються між собою та з іншими вищенаведеними доказами по справі, допустимість та належність яких, не викликає сумніву.
Також, колегія суддів приходить до висновку, що суд І інстанції вірно не взяв до уваги показання обвинуваченого ОСОБА_8 про заперечення вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, та розцінив їх як обрану обвинуваченим форму захисту, спрямовану на пом`якшення відповідальності за скоєне, належним чином мотивувавши це у вироку.
Відтак, на думку колегії суддів, досудове розслідування та судовий розгляд були проведені з дотриманням вимог КПК України, докази по справі зібрані у законний спосіб. Надавши перевагу одним доказам перед іншими, суд зазначив це у вироку.
Що стосується покликання захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 в апеляційних скаргах про зміну правової кваліфікації дій останнього, то колегія суддів вважає їх безпідставними і такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, виходячи при цьому з встановлених обставин події.
Так, об`єктивна сторона крадіжки передбачає таємне викрадення чужого майна, а грабіж відкрите. Відмінність крадіжки від грабежу полягає в способі вчинення злочину.
Отже, колегія суддів вважає, що місцевий суд прийшов до правильного висновку, що своїми умисними діями обвинувачений ОСОБА_13 вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, тобто злочин, передбачений ч.2 ст. 186 КК України.
Також, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ч.2 ст. 84 КПК України, процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів і суд першої інстанції, встановлюючи у вироку обставини, за яких ОСОБА_13 заволодів майном потерпілого ОСОБА_6 покликається на висновок судово-медичної експертизи №510 від 19 червня 2019 року (а.с. 98), згідно якого, при обстеженні ОСОБА_6 було встановлено діагноз забій м?яких тканин тім?яно-потиличної ділянки голови зліва та сп?яніння. Садно утворилось від дії тупого предмета, могло виникнути від удару каменем, бруківкою 14 червня 2019 року, та відноситься до легкого ступеня тяжкості. Окрім цього у висновку зазначено, що даних, які б давали підставу стверджувати про можливість виникнення вищезазначених тілесних ушкоджень внаслідок падіння з висоти власного росту немає.
Відтак наведене, в сукупності з наявними в матеріалах доказами, спростовує доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що він не бив ОСОБА_6 та доводить наявність кваліфікуючої ознаки вчинення грабежу, поєднаного із насильством, яке є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.
Також колегія суддів вважає голослівними доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 про застосування щодо нього на стадії досудового розслідування незаконних методів слідства працівниками поліції, які полягають у фізичному та психологічному тиску, оскільки такі не конкретизовані і не підтверджені жодними доказами, разом з тим, обов`язок держави проведення офіційного розслідування даних тверджень виникає за обставин, коли особа висуває небезпідставну скаргу на жорстке поводження з нею та застосування недозволених методів під час проведення слідства та дізнання.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_13 під час слідчого експерименту, проведеного за участю обвинуваченого, його захисника та перекладача в присутності понятих, відтворив обставини вчинення ним злочину, зокрема, описав як і чим він наносив удар потерпілому, як викрав його сумку, куди втікав та як і ким був затриманий. Протокол підписаний ОСОБА_16 та його захисником без доповнень і зауважень, що на думку колегії суддів, свідчить про те, що його показання були добровільними.
Наведене з урахуванням того, що ні сам ОСОБА_13 , ні його захисник на стадії досудового розслідування із письмовими заявами та скаргами про вчинення працівниками поліції злочину відносно обвинуваченого не звертались, свідчить про відсутність обґрунтованих даних про здобуття працівниками правоохоронного органу доказів у справі в протиправний спосіб.
При призначенні обвинуваченому ОСОБА_15 покарання, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, реалізувавши принципи законності, справедливості та обґрунтованості, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання і визначив таке, наближене до мінімального в межах санкції ч.2 ст. 186 КК України, що відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, є необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів та не вбачає підстав для застосування положень ст. 69 КК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді справи, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,
постановила:
апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_6 , захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Сихівського районного суду м. Львова від 25 березня 2020 року відносно ОСОБА_20 без зміни.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4