Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

9 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали провадження щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця с. Тинне Сарненського району Рівненської області,

громадянина України, що зареєстрований та проживає за адресою:

АДРЕСА_1 ,

який засуджений вироком Сарненського районного суду Рівненської області від 21 червня 2016 року за ч.2 ст.286 КК України на 7 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки,

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Кагарлицького районного суду Київської області від 24 червня 2020 року,

у с т а н о в и л а :

Ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 24.06.2020 року у задоволенні подання начальника ДУ Кагарлицька виправна колонія (№ 115), погодженого із спостережною комісією при Кагарлицькій районній державній адміністрації Київської області, про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання ОСОБА_7 відмовлено.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову ухвалу, якою задовольнити подання начальника ДУ Кагарлицька виправна колонія (№ 115) і звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі умовно-достроково.

Обґрунтовуючи свої вимоги, зазначає, що суд першої інстанції дав невірну оцінку доказам, неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, внаслідок чого прийняв рішення, яке порушує базові принципи кримінально-виконавчого права.

Дійсно, засуджений не в повному обсязі відшкодував завдану потерпілим шкоду, оскільки сукупний розмір виплат, які стягнуто з ОСОБА_7 , становить понад 1 млн. гривень. Його підзахисний не мав можливості виплатити цю суму за рахунок заощаджень або інших матеріальних цінностей, але він не оспорює розмір завданої шкоди, проявляє бажання та ініціативу до її відшкодування. На користь цього свідчить те, що засуджений самостійно написав заяву про відрахування частини його заробітної плати в рахунок погашення заборгованості потерпілим, і умовно-дострокове звільнення в даному випадку сприятиме відшкодуванню шкоди, оскільки дасть можливість ОСОБА_7 влаштуватися на роботу з більшим заробітком. Не погоджується захисник і з висновком суду про те, що засуджений не намагався примиритися з потерпілими, оскільки ОСОБА_7 повністю визнав вину, щиро розкаявся, але не має можливості особисто примиритися з потерпілими, оскільки не знає їх контактів. До того ж, спроби до примирення можуть завдати потерпілим додаткових негативних переживань.

Стосовно тверджень в ухвалі, що умовно-дострокове звільнення призведе до порушення принципу невідворотності покарання, то засуджений з 06.12.2016 року перебуває в місцях позбавлення волі, а тому вказаний принцип у повній мірі реалізований. Крім того, ОСОБА_7 має дванадцять заохочень за добросовісне та сумлінне ставлення до праці, дотримання дисципліни, стягнень не має, характеризується виключно позитивно, і за висновком комісії установи виконання покарань заслуговує на умовно-дострокове звільнення, що не було враховано судом. Серед іншого, засуджений має сталі соціальні зв`язки, що є додатковим мотивом до виправлення та соціально корисної поведінки, має сина та дружину, яка страждає на тяжке захворювання і потребує стороннього догляду.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи захисника ОСОБА_6 і засудженого, які підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити; доводи прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи ухвалу суду першої інстанції законною, обґрунтованою і вмотивованою; провівши судові дебати, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в її задоволенні належить відмовити, з таких підстав.

Як встановив суд першої інстанції, вироком Сарненського районного суду Рівненської області від 21.06.2016 року ОСОБА_7 визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.286 КК України і йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

16.06.2020 року начальник ДУ Кагарлицька виправна колонія (№ 115) звернувся з поданням, погодженим із спостережною комісією при Кагарлицькій районній державній адміністрації Київської області, про умовно-дострокове звільнення від відбування основного покарання ОСОБА_7 , яке мотивоване тим, що засуджений відбув половину строку покарання, по прибуттю в колонію 25.01.2017 року працевлаштований робітником на контрагентському об`єкті, до роботи відноситься добре, позитивно характеризується, за добросовісне відношення до праці та зразкову поведінку має дванадцять заохочень, стягнень не має, вину в скоєному злочині визнав, чим довів своє виправлення.

Відмовляючи в задоволенні подання, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що процес виправлення ОСОБА_7 не досягнув тієї стадії, яка необхідна для застосування положень ст.81 КК України. При цьому, крім даних про особу засудженого, врахував невідбутий строк, який є достатньо великим, незначний розмір відшкодування матеріальної та моральної шкоди на користь потерпілих, з яких добровільно ОСОБА_7 сплатив 4 500 гривень безпосередньо перед розглядом подання, незважаючи на те, що йому тричі надавалися дозволи на короткочасні виїзди за межі колонії.

З такими висновками колегія суддів погоджується і доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Згідно з ч.1 і ч.2 ст.6 КВК України виправлення засудженого процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Ресоціалізація свідоме відновлення засудженого в соціальному статусі повноправного члена суспільства; повернення його до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя в суспільстві. Необхідною умовою ресоціалізації є виправлення засудженого.

Відповідно до положень ст.81 КК України до засудженого, що відбуває покарання у виді позбавлення волі і сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше половини строку покарання, призначеного судом за необережний тяжкий злочин.

Отже, зі змісту вказаної норми випливає, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання являє собою звільнення засудженого від подальшого відбування покарання за наявності таких обов`язкових умов, як відбування покарання у виді позбавлення волі, доведення засудженим свого виправлення сумлінною поведінкою і ставленням до праці, фактичне відбуття встановленої законом частини призначеного покарання в залежності від класифікації злочину за ступенем тяжкості, формою вини та об`єктом суспільно-небезпечного посягання, наявності попередніх судимостей.

Під сумлінною поведінкою засудженого слід розуміти зразкове дотримання вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених, беззаперечне виконання законних вказівок і розпоряджень адміністрації установи виконання покарань, відсутність порушень дисципліни, товариське ставлення до інших засуджених, а під сумлінним ставленням до праці участь у суспільно корисній роботі, добросовісне виконання трудових обов`язків, використання форм і методів отримання доходів, які допустимі з точки зору не лише індивідуальних, а й суспільних інтересів (сплата податків, обов`язкових платежів тощо), підвищення кількісних і якісних показників у роботі, бережливе ставлення до обладнання та інструментів, додержання правил охорони праці та техніки безпеки.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_7 відбуває покарання з 06.12.2016 року, а в ДУ Кагарлицька виправна колонія (№ 115) з 25.01.2017 року, тобто на час звернення з поданням відбув більше половини строку покарання.

За час перебування в колонії зарекомендував себе позитивно, дотримується норм, які визначають порядок, умови відбування покарання. До засудженого дванадцять разів застосовувалися заходи заохочення у виді подяки за добросовісне та сумлінне ставлення до праці на зернотоку, на дільниці майстерні по розпилу деревини, на контрагентському об`єкті 22.06.2017, 29.09.2017, 08.12.2017, 29.03.2018, 21.06.2018, 04.10.2018, 10.01.2019, 04.04.2019, 01.07.2019, 03.10.2019, 09.01.2020, 02.04.2020, дисциплінарних стягнень немає. Підтримує рівні стосунки з іншими засудженими, адекватно реагує на критику. Працевлаштований робітником на контрагентському об`єкті, дбайливо ставиться до майна установи і предметів, якими користується при виконанні дорученої роботи, виконує роботу з самообслуговування та по благоустрою установи. Виконує законні вимоги персоналу установи, на профілактичному обліку не перебуває, пройшов курс підготовки до звільнення, вину у скоєному злочині визнав під час відбування покарання, розкаюється.

Між тим, як правильно зазначив суд в ухвалі, умовно-дострокове звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання є передчасним. Вказані обставини доводять позитивну динаміку змін в особистості засудженого, однак не дають підстав вважати, що він своєю сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. До того ж, така поведінка свідчить лише про виконання засудженим своїх обов`язків, передбачених ст.ст.9, 107 КВК України.

Крім того, згідно з ч.2 ст.118 КВК України засуджені до позбавлення волі, які мають заборгованість за виконавчими документами, зобов`язані працювати в місцях і на роботах, які визначаються адміністрацією колонії, до погашення такої заборгованості.

ОСОБА_7 працевлаштований по прибуттю в колонію, тобто з 25.01.2017 року, однак відрахування з його заробітної плати у рахунок погашення матеріальної та моральної шкоди, є надто незначними відносно стягнутої з нього загальної суми.

Доводи захисника про те, що умовно-дострокове звільнення сприятиме відшкодуванню шкоди, оскільки дасть можливість засудженому влаштуватися на роботу з більшим заробітком, є непереконливими, враховуючи те, що ОСОБА_7 відмовився від заміни йому невідбутої частини покарання більш м`яким у виді виправних робіт.

Такими, що не знайшли свого підтвердження, є і дані в поданні про визнання ОСОБА_7 вини та щире розкаяння, яке передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й належну критичну оцінку своєї протиправної поведінки та її осуд, дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини, щирий жаль з приводу цього, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого, готовності підлягати кримінальній відповідальності.

Під час судового провадження в суді першої, апеляційної та касаційної інстанції ОСОБА_7 вину у вчиненні злочину не визнав, стверджуючи про те, що його вчинила інша особа, і що він за кермом транспортного засобу не перебував. А тому наявні в справі докази свідчать про відсутність у нього розкаяння, а відтак і змін в його особистості, які б доводили, що особа виправилася.

За таких обставин ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги захисника колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Ухвалу Кагарлицького районного суду Київської області від 24 червня 2020 року, якою відмовлено в задоволенні подання начальника Державної установи Кагарлицька виправна колонія (№ 115), погодженого із спостережною комісією при Кагарлицькій районній державній адміністрації Київської області, про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_7 , залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3