Справа № 947/5393/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.07.2020 року слідчий суддя Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у судовому засіданні в м. Одесі клопотання старшого слідчого відділу розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 , яке погоджено прокурором відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_4 про арешт майна в рамках кримінального провадження №0005691 від 19.10.2019 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 189 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з клопотання, СУ ГУНП України в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні за №0005691 від 19.10.2019за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст. 185 КК України.

Під час досудового розслідування встановлено, що викрадене майно, в тому числі і золоті вироби, особи, які причетні до скоєння злочинів продавали знайомому чоловіку на ім`я ОСОБА_5 , який працює в магазині «Ipeople» по вул. Дерибасівській, в м. Одеса, та має в своєму користуванні автомобіль марки «Toyota Camry», чорного кольору.

При проведенні оперативно-розшукових заходів встановлено, що чоловіком на ім`я ОСОБА_5 являється ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , працює в магазині «Ipeople», що розташований по вул. Дерибасівській, 16, в м. Одеса та має в користуванні автомобіль марки «Toyota Camry», чорного кольору, реєстраційний знак НОМЕР_1 .

Під час проведення розслідування у зазначеному кримінальному провадженні, отримано ухвалу слідчого судді про дозвіл на проведення обшуку вищевказаного автомобілю марки «Toyota Camry», чорного кольору, реєстраційний знак НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 та перебуває у користуванні ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

06.04.2020 року, під час проведення обшуку, було виявлено та вилучено та вилучено наступні речі, а саме: ноутбук марки «LENOVO», у корпусі чорного кольору, з маркуванням на його корпусі «LenovoG570» та зарядним пристроєм до нього; автомобіль марки «Toyota Camry», чорного кольору, номерний знак НОМЕР_1 ; ключ від дверей та замку запалення автомобіля марки «Toyota Camry», чорного кольору, номерний знак НОМЕР_1 ; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 на автомобіль марки «ToyotaCamry», чорного кольору, номерний знак НОМЕР_1 .

Сторона обвинувачення звертається з клопотанням, обґрунтовуючи його тим, що виявлений та вилучений ноутбук марки «LENOVO», у корпусі чорного кольору, з маркуванням на його корпусі « НОМЕР_3 » та зарядним пристроєм до нього, здобутий злочинним шляхом, так як на вилучений ноутбук, відсутні документи які підтверджують власність на майно, вилучений ноутбук зберігався в автомобілі марки «Toyota Camry», який знаходиться у користуванні ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якому неодноразово особи які причетні до вищевказаних злочинів продавали майно здобуте злочинним шляхом, крім цього майно яке було здобуте злочинним шляхом перевозилось у автомобілі марки «Toyota Camry». Також під час досудового розслідування, виникла необхідність у додатковому огляді автомобіля марки «Toyota Camry», чорного кольору, номерний знак НОМЕР_1 , за участю експерта Одеського НДКЦ МВС України, для виявлення та вилучення слідів пальців рук, для подальшого призначення експертизи трасологічного дослідження.

Від слідчого надійшла заява про розгляд клопотання без її участі.

Від представника власника майна адвоката ОСОБА_8 надійшло письмове заперечення на клопотання, відповідно до якого, сторона обвинувачення п`ятий раз подала до суду одне і теж клопотання майже без змін, без додаткового обґрунтування підстав та мети арешту майна та без їх документального підтвердження, не виконала ухвали слідчого судді та Одеського апеляційного суду, не надала документи, які підтверджують право на майно. ОСОБА_7 не є у кримінальному провадженню ні підозрюваною, ні обвинуваченою, навіть не допитувалась у якості свідка, з моменту вилучення майна пройшло майже чотири місяці, за цей час сторона обвинувачення мала можливість виконати все, що потрібно з майном.

Вивчивши клопотання та матеріали, які обґрунтовують доводи клопотання, слідчий суддя приходить до переконання, що клопотання сторони обвинувачення не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Стаття 41 Конституції України закріплює положення про те, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Згідно положення ст. 7 КПК України зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відноситься недоторканість житла чи іншого володіння особи, недоторканість права власності.

Відповідно до п. 1, 2 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Заходом забезпечення кримінального провадження є, зокрема, арешт майна.

Згідно ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Згідно ч. 1 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 173 КПК України, відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.

Слідчим суддею встановлено, що подане стороною обвинувачення клопотання про арешт майна не відповідає вимогам ст.ст. 132, 170, 171 КПК України.

Відповідно ухвали Одеського апеляційного суду від 03.06.2020 року, клопотання про арешт майна було повернуто прокурору для усунення недоліків, зазначених в мотивувальній частині ухвали.
06.07.2020 року сторона обвинувачення повторно звернулась до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на майно, яке 07.07.2020 року було повернуто для усунення недоліків.
Слідчим суддею встановлено, що стороною обвинувачення не було усунуто всі недоліки, зазначені в ухвалі Одеського апеляційного суду від 03.06.2020 року, а також в ухвалі слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 07.07.2020 року, з огляду на наступне.
Сторона обвинувачення в клопотанні зазначає, що вилучені під час проведення обшуку речі визнані речовими доказами в рамках кримінального провадження.
Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку збереження речових доказів арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.

Згідно ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Стороною обвинувачення, в порушення вимог ч. 3 ст. 170 КПК України, необґрунтовано, що вказане майно відповідає хоча б одному із вищевказаних критеріїв, та взагалі не доведено відношення майна до кримінального провадження, а саме те, що ноутбук є об`єктом кримінально протиправних дій, а вилучений автомобіль є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, отже, відсутні підстави вважати, що майно є речовими доказами в рамках кримінального провадження.

Крім того, стороною обвинувачення, на виконання вимог ухвали Одеського апеляційного суду та слідчого судді Київського районного суду, не долучені документи, підтверджуючи право власності на вилучене майно, зокрема, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на автомобіль «Toyota Camry», чорного кольору, номерний знак НОМЕР_1 , не зважаючи навіть на те, що вказане свідоцтво було вилучене під час проведення обшуку.

Також, слідчий суддя звертає увагу на те, що майно було вилучене 06.04.2020 року, тобто пройшло майже чотири місяці з дня вилучення майна, за цей час сторона обвинувачення мала можливість провести всі необхідні слідчі дії з вилученим майном, а також усунути недоліки клопотання, які подавались.

Перевіряючи наявність об`єктивної необхідності та виправданість такого втручання у права і свободи особи, здійснюючи судовий контроль за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні під час досудового розслідування слідчий суддя вважає, що на даний час обмеження права власності ОСОБА_7 , шляхом накладення арешту на вказане у клопотанні стороною обвинувачення майно - є нерозумним, а стороною обвинувачення не доведено, що вказана особа має відношення до кримінального провадження. Крім того, особа, у користуванні якої перебував транспортний засіб, ОСОБА_6 , на даний час не є підозрюваним в рамках кримінального провадження, а також навіть не допитувався як свідок, оскільки до матеріалів клопотання не долучено документів, підтверджуючих дані обставини, що свідчить про те, що вказана особа також жодного відношення до вказаного кримінального провадження не має.

На підставі викладеного, враховуючи необґрунтованість та вищевказані недоліки клопотання, оскільки в клопотанні відсутнє належне обґрунтування необхідності накладення арешту на майно, а стороною обвинувачення не доведено, що потреби досудового розслідування в конкретному вищевказаному кримінальному провадженні на теперішній час виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи осіб, про який йдеться в клопотанні, слідчий суддя приходить до переконання, що клопотання сторони обвинувачення задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 98, 131, 132, 170-173 КПК України, слідчий суддя, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання старшого слідчого відділу розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 , яке погоджено прокурором відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_4 про арешт майна в рамках кримінального провадження №0005691 від 19.10.2019 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 189 КК України відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`яти діб з дня її проголошення до Одеського апеляційного суду.

Слідчий суддя ОСОБА_1