Шаргородський районний суд
ВИРОК

Іменем України

13 січня 2021 року

м. Шаргород

справа № 152/1239/20

провадження 1-кп/152/16/21

Шаргородський районний суд Вінницької області

у складі:

головуючого судді ОСОБА_1
з участю

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження № 0000190 від 13.10.2020 по обвинуваченню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українки, громадянки України, уродженки м. Жмеринка Вінницької області, жительки АДРЕСА_1 , з базовою середньою освітою, не одруженої, не працюючої, раніше судимої Жмеринським міськрайонним судом Вінницької області 17.07.2019 за ч.1 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк один рік шість місяців. На підставі ст.75 КК України звільнена від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на два роки. Відповідно до ухвали Вінницького районного суду Вінницької області від 08.09.2020 вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 17.07.2019 приведено у відповідність до ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» від 22.11.2018 №2617 У111 знижено міру покарання, призначену вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 17.07.2019 за ч.1 ст.185 КК України з одного року шести місяців позбавлення волі до п`яти років обмеження волі, іспитовий строк залишено без змін,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

зі сторони обвинувачення

прокурора ОСОБА_4 ,
зі сторони захисту

обвинуваченої ОСОБА_3 ,
захисника обвинуваченої адвоката ОСОБА_5 ,

встановив:

Обвинувачена ОСОБА_3 , будучи раніше судимою вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 17.07.2019 за ч.1 ст. 185 КК України, 13 жовтня 2020 року приблизно о 15 годині перебуваючи в будинку ОСОБА_6 , що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , виявила жіночу сумку білого кольору, після чого в неї виник умисел на таємне викрадення чужого майна. Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_3 переконавшись, що за її діями ніхто не спостерігає, умисно, таємно, з корисливих мотивів, повторно, шляхом вільного доступу, розімкнула замок вказаної сумки, звідки таємно викрала грошові кошти в розмірі 500 грн., після чого покинула місце вчинення кримінального правопорушення, а викраденими коштами розпорядилася на власний розсуд, заподіявши потерпілій ОСОБА_6 матеріальної шкоди на суму 500 грн.

Обвинувачена ОСОБА_3 у судовому засіданні винуватою себе у пред`явленому обвинуваченні визнала у повному обсязі, не заперечувала факту вчинення кримінального правопорушення при вище наведених обставинах, розкаялася у скоєному, запевняла суд, що усвідомила свою протиправну поведінку і готова понести покарання за вчинене кримінальне правопорушення, просила її суворо не карати.

Суду показала, що 13 жовтня 2020 року приблизно о 15 годині перебуваючи в будинку ОСОБА_6 , що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , у веранді будинку виявила жіночу сумку білого кольору, після чого у неї виник умисел на таємне викрадення чужого майна. Далі переконавшись, що за її діями ніхто не спостерігає, розімкнула замок вказаної сумки, викрала грошові кошти в розмірі 500 грн., після чого покинула вказаний будинок, в подальшому за викрадені кошти придбала продукти харчування.

Визнана органом досудового розслідування потерпілою ОСОБА_6 на виклик суду не прибула, хоча відповідно до вимог ст. ст. 135, 136, 325 КПК України належним чином повідомлялась про дату, час і місце судового засідання. До суду від потерпілої ОСОБА_6 поступила заяви про розгляд справи у її відсутності у зв`язку з неможливістю прибути у судове засідання через сімейні обставини (а.с.20).

Суд, виконуючи вимоги ст. 325 КПК України, заслухав думку учасників судового засідання щодо заяви потерпілої, і вважає за можливе провести судовий розгляд у відсутності потерпілої ОСОБА_6 з огляду на вимоги КПК України, положення частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 щодо справедливого розгляду справи упродовж розумного строку.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Суд, згідно з приписами ч.6 ст. 22 КПК України, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Виконуючи вимоги ст.349 КПК України, суд з`ясував думку учасників судового провадження про те, які докази потрібно дослідити, та про порядок їх дослідження.

Прокурор ОСОБА_4 вважає за можливе не досліджувати докази щодо тих обставин, які ніким не оспорюються і здійснювати судовий розгляд на підставі ч.3 ст.349 КПК України.

Обвинувачена ОСОБА_3 та її захисник адвокат ОСОБА_5 вважають за можливе не досліджувати докази щодо тих обставин, які ніким не оспорюються і здійснювати судовий розгляд на підставі ч.3 ст.349 КПК України, про що ОСОБА_3 подала письмову заяву (а.п. 58).

При цьому, суд з`ясував, чи правильно обвинувачена ОСОБА_3 розуміє зміст цих обставин, які не оспорюються. Сумнівів щодо добровільності та істинності її позиції у суду немає.

Суд також роз`яснив обвинуваченій ОСОБА_3 , що при таких обставинах вона позбавляється права оскаржити ці обставини провадження у апеляційному порядку.

Враховуючи те, що обвинувачена ОСОБА_3 в повному обсязі визнала свою провину в інкримінованому їй кримінальному правопорушенні, беручи до уваги думки прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченої ОСОБА_3 , її захисника адвоката ОСОБА_5 та переконавшись у добровільності позиції учасників судового розгляду, а також в тому, що вони усвідомлюють неможливість оскаржити обставини, встановлені під час досудового розслідування, в апеляційному порядку, суд прийшов до висновку про недоцільність дослідження доказів щодо тих обставин, які викладені в обвинувальному акті і ніким не оспорюються та про можливість проведення судового розгляду за правилами ч.3 ст.349 КПК України.

Таким чином, суд приходить до висновку, що сторона обвинувачення довела поза розумним сумнівом винуватість обвинуваченої ОСОБА_3 в тому, що вона 13 жовтня 2020 року приблизно о 15 годині перебуваючи в будинку ОСОБА_6 , що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , виявила жіночу сумку білого кольору, після чого у неї виник умисел на таємне викрадення чужого майна. Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_3 переконавшись, що за її діями ніхто не спостерігає, умисно, таємно, з корисливих мотивів, повторно, шляхом вільного доступу, розімкнула замок вказаної сумки, звідки таємно викрала грошові кошти в розмірі 500 грн., після чого покинула місце вчинення кримінального правопорушення, а викраденими коштами розпорядилася на власний розсуд, заподіявши потерпілій ОСОБА_6 матеріальної шкоди на суму 500 грн.

Дії обвинуваченої ОСОБА_3 , які полягають у крадіжці, вчиненій повторно органом досудового розслідування кваліфіковані вірно, винуватість її доведена і вона повинна нести кримінальну відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення за ч.2 ст. 185 КК України.

Обвинувачена ОСОБА_3 вчинила кримінальне правопорушення в період іспитового строку, отже їй слід призначити покарання за сукупністю вироків відповідно до вимог ст. 71 КК України та роз`яснень, що містяться в п.п. 25, 26 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 "Про практику призначення судами кримінального покарання" (з наступними змінами), відповідно до яких за сукупністю вироків покарання призначається, коли засуджена особа до повного відбування основного чи додаткового покарання вчинила новий злочин, а також коли новий злочин вчинено після проголошення вироку, але до набрання ним законної сили. При застосуванні правил ст. 71 КК України остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим, ніж покарання, призначене за новий злочин, і ніж невідбута частина покарання за попереднім вироком. Призначаючи покарання за кількома вироками, суд повинен визначити вид і розмір основного й додаткового покарань за знову вчинений злочин (злочини), а потім до покарання за новим вироком повністю або частково приєднується невідбута частина покарання за попереднім вироком. Суди повинні точно встановлювати невідбуту частину основного й додаткового покарань і зазначати їх вид та розмір у новому вироку.

У разі, коли особа була засуджена до арешту або позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням (статті 75, 104 КК України) або була звільнена від відбування покарання умовно достроково (статті 81, 107 КК України) і в період іспитового строку або строку умовно дострокового звільнення вчинила новий злочин, суд зобов`язаний визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі, зокрема й тоді, коли останнім за часом вироком призначаються більш м`які види покарання.

Невідбутою частиною покарання за попереднім вироком у даному випадку слід вважати покарання, від відбування якого ОСОБА_3 звільнено з випробуванням.

Підстав для застосування до ОСОБА_3 статтей 69, 69 -1 КК України суд не вбачає.

При призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_3 суд, згідно з вимогами ст.ст. 65 - 67 КК України та роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» враховує загальні засади призначення покарання: законність, справедливість, обґрунтованість та індивідуалізацію покарання, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особливості конкретного кримінального правопорушення й обставини його вчинення, особу винного, поведінку до вчинення кримінального правопорушення і після його вчинення, обставини, що пом`якшують покарання та вимоги ч. 2 ст. 50 КК України, відповідно до якої, покарання має на меті не тільки кару, а і виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень засудженим. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень.

Обвинувачена ОСОБА_3 позитивно характеризується за місцем проживання в с. Будне Шаргородського району Вінницької області, вчинила кримінальне правопорушення в період іспитового строку.

На обліку лікаря - нарколога обвинувачена ОСОБА_3 не перебуває (а.с. 66).

Згідно довідки КНП «Жмеринська центральна районна лікарня» Жмеринської районної ради Вінницької області ОСОБА_3 перебуває на обліку з 2010 року з діагнозом: «Легка розумова відсталість» (а.с. 68).

Відповідно до вимог ч.1 ст.368 КПК України (абз.17), ухвалюючи вирок, суд приймає до відома досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченої.

З досудової доповіді, складеної територіальним органом пробації за місцем проживання обвинуваченої ОСОБА_3 Шаргородським РС з питань пробації філії ДУ "Центр пробації" у Вінницькій області від 05.01.2021 вбачається, що ОСОБА_3 проживає в с. Будне Шаргородського району Вінницької області разом із дочкою ОСОБА_7 у найманому будинку по АДРЕСА_1 , має середню спеціальну освіту, в 2010 році закінчила ПТУ №14 смт. Вороновиця Вінницького району Вінницької області, здобула професію «швачка», не одружена, доньку виховує самостійно, батько участі у вихованні дитини не приймає, за місцем постійного проживання характеризується позитивно, з людьми з антисоціальною поведінкою зв`язків не підтримує. На обліку у лікаря-нарколога не перебуває, має позитивні плани на майбутнє виховувати дитину, працевлаштуватися та дотримуватися правослухняної поведінки. Ризик повторного вчинення кримінального правопорушення оцінюється як високий. Ризик небезпеки для суспільства оцінюється як середній. Відповідно до висновку органу пробації для виправлення обвинуваченої ОСОБА_3 без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк можливе у винятковому випадку, з метою запобіганню вчинення нею повторних кримінальних правопорушень у подальшому, необхідно сприяти у її працевлаштуванні або постановці на облік ЦЗН як безробітної, а також впливати на її кримінальне мислення в умовах інтенсивного нагляду та контролю за її поведінкою (а.с. 46 - 48).

Обвинувачена ОСОБА_3 щиро покаялася у скоєному, сприяла розкриттю кримінального правопорушення, відшкодувала потерпілій збитки, заподіянні кримінальним правопорушенням має на утриманні малолітню дитину. Ці обставини суд, відповідно до ст. 66 КК України відносить до обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченої ОСОБА_3 .

Обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченої ОСОБА_3 судом не встановлено.

За вказаних обставин суд вважає, що необхідним й достатнім для виправлення ОСОБА_3 та попередження нових злочинів є покарання у виді позбавлення волі, оскільки обвинувачена, будучи судимою, належних висновків для себе не зробила, під час умовного покарання вчинила нове умисне корисливе кримінальне правопорушення проти власності.

Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Так, ЄСПЛ у рішенні від 17.09.2009 в справі "Скополла проти Італії" зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

На думку суду, призначення саме такого виду покарання забезпечить виконання завдань кримінального судочинства та слугуватиме цілям його застосування, встановленим ст.2 КПК України, і буде пропорційним, тобто необхідним, справедливим та достатнім для виправлення ОСОБА_3 та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Витрати на залучення експертів відсутні.

Долю речових доказів у даному кримінальному провадженні слід вирішити згідно з положеннями ст. 100 КПК України.

Цивільний позов не заявлявся.

Запобіжний захід обвинуваченій ОСОБА_3 у даному кримінальному провадженні органом досудового розслідування не обирався, відсутні також підстави і для обрання запобіжного заходу судом.

Керуючись ст. 368, ч.1 ст. 369, ст.ст. 373 - 376 КПК України, суд

у х в а л и в:

ОСОБА_3 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України та призначити їй покарання у виді позбавлення волі на строк два роки.

На підставі ст.ст. 71, 72 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання у виді дев`яти місяців позбавлення волі за вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 17.07.2019 і призначити ОСОБА_3 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк два роки дев`ять місяців.

До набрання вироком суду законної сили запобіжний захід ОСОБА_3 не застосовувати.

Початок строку відбування ОСОБА_3 покарання обчислювати з дня її затримання на виконання цього вироку суду.

Речові докази: грошові кошти в сумі 180 гривень купюрами 100, 50, 20, 10 гривень, слабоалкогольний напій «Рево» ємкістю 0,5 л., один батон хліба вагою 800 грам, два пакети макаронних виробів вагою відповідно 1000 та 400 грам, пакет ячмінних круп вагою 600 грам - залишити у власності ОСОБА_3 .

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Вінницького апеляційного суду через Шаргородський районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія вироку суду надсилається не пізніше наступного дня після його ухвалення.

Головуючий суддя: ОСОБА_1