ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/607/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ч.2 ст.190 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника особи, яка на момент вчинення суспільно-небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч.2 ст.190 КК України, не досягла встановленого законом віку для притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27 листопада 2019 року, якою відмовлено у застосуванні примусових заходів виховного характеру за кримінальним провадженням, відомості про яке 19.05.2017 внесені до ЄРДР за №00000186, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку с. Трояни Бердянського району Запорізької області, громадянки України, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимої, вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02.04.2019 за ч.1 ст.190 КК України до одного року позбавлення волі з випробуванням на один рік.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 26 000 (двадцять шість тисяч) гривень.
Вирішена доля речових доказів в порядку ст.100 КПК України.

Згідно зі змістом ухвали, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як особа, яка на момент вчинення суспільно-небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч.2 ст.190 КК України, не досягла встановленого законом віку для притягнення до кримінальної відповідальності, заволоділа чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчинене за попередньою змовою групою осіб, що заподіяло потерпілому матеріальної шкоди на суму 26 000 грн. при наступних обставинах.
19.05.2017 року, приблизно о 15.00, неповнолітня ОСОБА_7 , маючи умисел на незаконне заволодіння чужим майном, діючи за попередньою змовою з невстановленою досудовим розслідуванням особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, діючи з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, знаходячись на сходовому майданчику біля входу до квартири АДРЕСА_3 , яку було завчасно орендовано вищевказаною невстановленою досудовим розслідуванням особою, шляхом зловживання довірою ОСОБА_9 , під приводом перевірки та подальшої купівлі, заволоділа ноутбуком марки «MacBook Pro A1278», вартістю 26000 грн., який належить останньому. Після цього, ОСОБА_7 разом з викраденим майном, покинула приміщення вищевказаної квартири, та передала ноутбук зазначеній невстановленій досудовим розслідуванням особі для подальшого продажу. Таким чином, своїми діями, неповнолітня ОСОБА_7 завдала матеріальної шкоди потерпілому ОСОБА_9 на загальну суму 26000грн..

В апеляційній скарзі захисник, зазначаючи про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, фактично просить ухвалу скасувати. Вважає що висновок суду на предмет винуватості ОСОБА_7 зроблений на підставі недопустимих і неналежних доказів. Також апелянт вказує, що окрім показань потерпілого не було надано жодних доказів які підтверджували наявність майна у потерпілого, факт належності майна саме потерпілому, факт того що майно було в робочому стані і вартість викраденого майна.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; прокурора, який заперечував проти доводів апеляційної скарги захисника адвоката ОСОБА_8 ; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За правилами ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Згідно з рішенням Конституційного Суду України №12/рп/2011 від 20.10.2011 року, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства.
Розглядаючи кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для здійснення сторонами наданих їм прав та свобод у наданні доказі, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у справі та перевірив усі обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.
Матеріалами кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_7 19.05.2020 року, приблизно о 15: 00 годині маючи умисел на незаконне заволодіння чужим майном, діючи за попередньою змовою з невстановленою досудовим розслідуванням особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, діючи з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, знаходячись на сходовому майданчику біля входу до квартири АДРЕСА_3 , яку було завчасно орендовано вищевказаною невстановленою особою, шляхом зловживання довірою ОСОБА_9 від приводом перевірки та подальшої купівлі, заволоділа ноутбуком марки «MacBook» Pro A1278», вартістю 26000, 00 гривень, який належить останньому. Після цього, ОСОБА_7 разом з викраденим майном, покинула приміщення вказаної квартири, та передала ноутбук невстановленій досудовим розслідування особі для подальшого продажу. Своїми діями, неповнолітня ОСОБА_7 завдала матеріальної шкоди потерпілому ОСОБА_9 на загальну суму 26000, 00 гривень.
Згідно ст.23 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Оцінюючи надані сторонами кримінального провадження докази, кожен з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, колегія суддів приходить до переконання про те, що суд першої інстанції вірно встановив, що винуватість ОСОБА_7 в скоєнні суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч.2 ст.190 КК України підтверджується в повному обсязі, виходячи з узгоджених між собою документів кримінального провадження та показань потерпілого і свідків кримінального провадження, а саме: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 .
Відповідно до показань потерпілого і свідків, зазначено, що потерпілий приїхав до орендованої квартири для продажу ноутбуку, після чого ОСОБА_7 зловживаючи довірою, шахрайським шляхом заволоділа майном ОСОБА_10 , після скоєного, покинула місце.
Дотримуючись загальних засад кримінального провадження, суд першої інстанції допитав свідків сторони обвинувачення, дослідив усі твердження і докази потерпілого, сторони захисту.
Таким чином, висновки суду щодо фактичних обставин ґрунтуються не виключно на показаннях потерпілого, а на показах свідків, які не мають зацікавленість у вирішенні справи. Окрім цього, слід зазначити, що вони є чіткими, логічними та послідовними, за своїм змістом не містять протиріч, повністю узгоджуються, як між собою та з іншими доказами по справі.
Колегія суддів зазначає, що у судовому засіданні стороною захисту не надано суду жодного доказу, який виправдовує ОСОБА_7 або вказує на недоведеність скоєного.
Відповідно до доказів та показів свідків, потерпілого підтверджується, що у ОСОБА_7 виник умисел і мотив на заволодіння шахрайським способом майна потерпілого.
Разом з тим, колегія суддів погоджується з твердженням захисника в апеляційні скарзі про те, що протокол пред`явлення особи для пізнання 07.07.2017 року є недопустимим, оскільки ця слідча дія була проведена без участі захисника, педагога, психолога, відповідно до положень ст.ст. 52, 44, 71, 491 КПК України. Окрім того, статисти, яких було запрошено значно старші ніж ОСОБА_7 .
В той же час, колегія суддів встановила, що потерпілий і під час досудового розслідування і під час судового розгляду беззастережно вказував на ОСОБА_7 як на особу, яка заволоділа його майном.
Таким чином, колегія суддів критично ставиться до доводів захисника в апеляційній скарзі про те, що було істотно порушено кримінальне процесуальне законодавство, оскільки в сукупності з іншими доказами і показами свідків, потерпілого відсутні підстави для скасування ухвали районного суду.
Будь-яких інших доказів, що спростовують чи ставлять під сумнів наявні та дослідженні судом докази, учасниками справи, суду першої та апеляційної інстанції не надано та не спростовано.
На момент вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України, ОСОБА_7 було п`ятнадцять років.
Відповідно до ч.1 ст.22 КК України кримінальній відповідальності підлягають особи, яким до вчинення злочину виповнилося шістнадцять років.
Згідно ч.2 ст.97 КК України суд може застосувати примусові заходи виховного характеру, передбачені ч.2 ст.105 КК України до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною КК України.
Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 15.05.2006 року «Про практику розгляду судами справ про застосування примусових заходів виховного характеру» передбачено, що примусові заходи виховного характеру можна застосовувати до особи, яка у віці від 14 до 18 років учинила злочин невеликої тяжкості або середньої тяжкості, а також особи, котра у період від 11 років до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, учинила суспільно небезпечне діяння, що має ознаки дії або бездіяльності, передбачених Особливою частиною КК України.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що на момент розгляду в суді першої інстанції клопотання прокурора про застосування примусових заходів виховного характеру, відносно ОСОБА_7 , остання досягла віку кримінальної відповідальності, а тому не вбачається доцільності застосувати такі заходи до ОСОБА_7 .
Окрім того, суд першої інстанції надав вірну оцінку матеріальної шкоди, що була заподіяна ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_9 .
Відповідно до ст.129 КПК України, залежно від доведеності підстав і розміру цивільного позову суд задовольняє повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Колегія суддів вважає, що з урахуванням сукупності доказів кримінального провадження, які були дослідженні, суд першої інстанції вірно ухвалив рішення про стягнення з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_9 матеріальну шкоду в розмірі 26000,00 гривень.
Згідно ч.1 ст.411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо: висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду; у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші докази; висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.
В апеляційні скарзі сторона захисту мотивує свої доводи тим, що суд першої інстанції не правильно оцінив всі наявні документи кримінального провадження та однобічно надав оцінку показам свідків і потерпілого. Апелянт не зазначає у скарзі об`єктивні данні на спростування висновків суду першої інстанції, а тому ці доводи захисту є безпідставними.
Апеляційна скарга може бути задоволена апеляційним судом, у разі якщо вона містить посилання на те, в чому полягає неправильність оскаржуваного рішення та містить визначені чинним процесуальним законом підстави для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення судом апеляційної інстанції. Лише за об`єктивного підтвердження таких підстав можливе скасування оскаржуваного судового рішення.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а підстав для скасування через обставини, які зазначені у апеляційній скарзі не має.
Істотних порушень кримінально процесуального законодавства, що тягнуть скасування ухвали суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи також не встановлено.

З огляду на зазначене та керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_8 особи, яка на момент вчинення суспільно-небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч.2 ст.190 КК України, не досягла встановленого законом віку для притягнення до кримінальної відповідальності, залишити без задоволення.
Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27 листопада 2019 року, якою відмовлено у застосуванні примусових заходів виховного характеру щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4