Справа № 461/9197/14 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/279/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі :

Головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

матері померлого обвинуваченого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора Львівської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_7 на вирок Галицького районного суду м.Львова від 21 січня 2020 року,

в с т а н о в и л а:

Даним вироком суду

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, громадянина України, українця, не працюючого, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимому, останній раз 25.06.2012 р. Личаківським районним судом м. Львова за ст. 296 ч.4, ст. 121 ч.2 КК України до 4 років 7 місяців позбавлення волі, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.187 КК України та за ч.1 ст.146 КК України.

Вирішено питання з речовими доказами.

При цьому, судом першої інстанції у вироку зазначено, що органом досудового розслідування ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України, зокрема, автор обвинувального акту вказує, що 14 березня 2014 року близько 14.00 год. ОСОБА_10 , перебуваючи у кімнаті №815 готелю «Львів», що по пр. Чорновола, 7 у м. Львові, вчинив напад з метою заволодіння майном, поєднаний з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, зокрема, погрожуючи потерпілій ОСОБА_11 ножем, заволодів мобільним телефоном марки «Nokia Е72» вартістю 3000 грн., мобільним телефоном марки «Nokia 7100» вартістю 600 грн., грошовими коштами в сумі 620 грн., окулярами марки «Poliroc» вартістю 250 грн., золотими сережками та перстнем вартістю 3530 грн., на загальну суму 8000 грн.

ОСОБА_10 , також обвинувачується у тому, що 19 березня 2014 року, близько 00.10 год., перебуваючи у квартирі АДРЕСА_2 , вчинив напад з метою заволодіння майном, поєднаний з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, зокрема, погрожуючи потерпілій ОСОБА_12 ножем, заволодів її золотим перстнем вартістю 3000 грн., золотим перстнем вартістю 2000 грн., золотим браслетом вартістю 2000 грн., золотим ланцюжком з двома медальйонами вартістю 2000 грн. та грошовими коштами в сумі 1000 грн., на загальну суму 10000 грн.

Окрім цього, органом досудового розслідування ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.146 КК України, зокрема, в тому, що він 18 березня 2014 року, близько 21.00 год., перебуваючи на куті вул. Вірменської та вул. Краківської у м. Львові, маючи умисел на незаконне позбавлення волі людини, умисно схопив ОСОБА_12 за руку, не даючи їй можливості вирватись від нього, та затягнув останню до квартири АДРЕСА_2 , де незаконно, проти волі ОСОБА_12 , утримував її, після чого покинув приміщення квартири, залишивши у ній ОСОБА_12 , та зачинив вхідні двері на ключ, внаслідок чого остання, проти її волі, пробула у даній квартирі до 03.00 год. 19 березня 2014 року, коли прибули працівники міліції.

ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Приймаючи рішення про визнання невинутим ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.187 КК України та за ч.1 ст.146 КК України, суд першої інстанції зазначив, що наданими органом досудового слідства та безпосередньо дослідженими судом доказами винуватість ОСОБА_10 поза розумним сумнівом не доводиться.

При цьому, дослідивши та проаналізувавши надані докази на засадах змагальності і диспозитивності, суд прийшов до висновку, що обвинуваченого ОСОБА_10 слід визнати невинуватим з врахуванням недопустимості доказів та порушенням досудовим слідством кримінального процесуального законодавства.

Не погодившись з даним вироком суду, прокурор Львівської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що оскаржуваний вирок суду є незаконним та необгрунтованим у зв`язку із невідповідністю викладених у ньому висновків фактичним обставинам кримінального провадження та істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону. Зазначає, що суд першої інстанції вказав у вироку як доказ невинуватості обвинуваченого покази захисника ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_8 , що суперечить вимогам ст. 95 КПК України та принципам рівності сторін кримінального провадження. Крім того, судом першої інстанції недотримано вимоги КПК України щодо всебічності, повноти та неупередженості оцінки доказів, яке проявилося у тому, що судом не взято до уваги покази потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , оскільки такі неможливо перевірити шляхом допиту обвинуваченого, хоча такий на відміну від потерпілих не несе жодної відповідальності за надання неправдивих показів суду та на момент початку розгляду справи помер. Вказує, що висновки суду про порушення стороною обвинувачення права ОСОБА_10 на захист не відповідають обставинам справи та не могли лягти в основу вироку, оскільки 17 червня 2014 року ОСОБА_10 було залучено захисника, у присутносмті якого його ознайомлено з повідомленням про підозру, матеріалами клопотання про застосування запобіжного заходу та який брав участь у його розгляді слідчим суддею.

Просить даний вирок суду скасувати у зв`язку із невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Кримінальне провадження стосовно ОСОБА_10 закрити на підставі п.5 ч.1 ст. 284 КПК України у зв`язку із смертю обвинуваченого.

На вказану апеляційну скаргу адвокат ОСОБА_8 захисник ОСОБА_10 подав заперечення.

Заслухавши доповідь судді, міркування прокурора щодо задоволення його апеляційної скари, думку захисника обвинуваченого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_8 , матері померлого обвинуваченого ОСОБА_9 про відхилення апеляційної скарги прокурора, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок ухвалюється також при встановленні судом відсутності події кримінального правопорушення та при встановленні судом відсутності в діянні складу кримінального правопорушення.

Згідно п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1954 р. кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно закону.

Відповідно до ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

У відповідності до ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; 6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення; 7) обставини, що є підставою для застосування до юридичних осіб заходів кримінально-правового характеру. Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необгрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Органом же досудового розслідування ОСОБА_10 обвинувачувався в тому, що 14 березня 2014 року близько 14.00 год. ОСОБА_10 , перебуваючи у кімнаті №815 готелю «Львів», що по пр. Чорновола, 7 у м. Львові, вчинив напад з метою заволодіння майном, поєднаний з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, зокрема, погрожуючи потерпілій ОСОБА_11 ножем, заволодів мобільним телефоном марки «Nokia Е72» вартістю 3000 грн., мобільним телефоном марки «Nokia 7100» вартістю 600 грн., грошовими коштами в сумі 620 грн., окулярами марки «Poliroc» вартістю 250 грн., золотими сережками та перстнем вартістю 3530 грн., на загальну суму 8000 грн.

ОСОБА_10 , також обвинувачувався у тому, що 19 березня 2014 року, близько 00.10 год., перебуваючи у квартирі АДРЕСА_2 , вчинив напад з метою заволодіння майном, поєднаний з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, зокрема, погрожуючи потерпілій ОСОБА_12 ножем, заволодів її золотим перстнем вартістю 3000 грн., золотим перстнем вартістю 2000 грн., золотим браслетом вартістю 2000 грн., золотим ланцюжком з двома медальйонами вартістю 2000 грн. та грошовими коштами в сумі 1000 грн., на загальну суму 10000 грн.

Окрім цього, органом досудового розслідування ОСОБА_10 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.146 КК України, зокрема, в тому, що він 18 березня 2014 року, близько 21.00 год., перебуваючи на куті вул. Вірменської та вул. Краківської у м. Львові, маючи умисел на незаконне позбавлення волі людини, умисно схопив ОСОБА_12 за руку, не даючи їй можливості вирватись від нього, та затягнув останню до квартири АДРЕСА_2 , де незаконно, проти волі ОСОБА_12 , утримував її, після чого покинув приміщення квартири, залишивши у ній ОСОБА_12 , та зачинив вхідні двері на ключ, внаслідок чого остання, проти її волі, пробула у даній квартирі до 03.00 год. 19 березня 2014 року, коли прибули працівники міліції.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції під час розгляду даного кримінального провадження прийшов до вірного переконання про те, що пред`явлене ОСОБА_10 обвинувачення у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.187 КК України та за ч.1 ст.146 КК України, не знайшло свого підтвердження.

Приймаючи рішення про виправдування ОСОБА_10 у зв`язку з недоведеністю його вини, районний суд вийшов з того, що відповідно до ч. 3 ст. 99 КПК України, сторона кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, зобов`язані надати суду оригінал документа. Оригіналом документа є сам документ, а оригіналом електронного документа - його відображення, якому надається таке ж значення, як документу. Відтак, копія документа на мобільний телефон без ідентифікації особи, на ім`я якої він виданий (копія гарантійного талону), подана прокурором, як доказ у справі (т.1, а.с. 21), не приймається судом до уваги, як належний доказ за відсутності оригіналу цього документу, та даних кому такий виданий. Аналогічно копія з журналу готелю «Львів» (т.1, а.с.36) за відсутності оригіналу журналу, а також незрозумілий є у який процесуальний спосіб ця копія долучена до матеріалів кримінального провадження. Відповідь із ломбарду «Скарбниця» (т.1, а.с.88) також подана з порушенням встановленої процесуальної процедури, встановленої нормою ст. 99 КПК України, тобто, не є оригіналом документа, що є недопустимим та недостовірним доказом у справі. Долучена прокурором до справи постанова про призначення дактилоскопічної експертизи, довідка про витрати, висновок експерта №4/265 - не розцінюється як доказова база по справі, оскільки щодо одного сліду з відбитком пальця рук, придатного для ідентифікації залишеного однією особою, які виявлені експертом, не проводилось подальшого порівняння зі слідами відбитків пальців потерпілої ОСОБА_11 чи обвинуваченого ОСОБА_10 . З вищенаведеним погоджується і колегія суддів.
Стосовно даних протоколу проведення слідчого експерименту від 05.04.2014 р. (т.1, а.с.60-63), суд першої інстанції зазначив, що згідно з ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору або посилатися на них. Фактично протокол проведення слідчого експерименту є показами потерпілої, які можна встановити з його змісту. Також потерпіла ОСОБА_11 в своїх показах суду та поданих письмових документах вказувала, що слідчий експеримент з нею не проводився та протокол складався слідчим, а вона лише підписалась в кабінеті останнього.
Стосовно даних протоколу огляду місця події від 19.03.2014р. ( т.1, а.с. 143-145), як доказ, на який покликається прокурор, судом першої інстанції вірно вказано, що такий жодним чином не доводить об`єктивної сторони. Так, в означеному протоколі вказано, що в процесі проведення слідчої дії не було вилучено жодної речі. Крім цього, обидва поняті, які брали участь в цьому огляді місця події ( ОСОБА_13 та ОСОБА_14 ) неодноразово викликалися, як свідки для їх допиту в судовому засіданні, однак не з`явились. Вжитими судом процесуальними заходами щодо явки вказаних осіб, не вдалось за можливе таку явку забезпечити. Як вбачається із матеріалів справи (рапортів працівників міліції) останні не перебувають за місцем проживання адресами, зазначеними у протколі від 19.03.2014р.
Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_15 17.06.2014р. подав клопотання про участь захисника у кримінальному провадженні. Постановою слідчого від 17.06.2014р. доручено Львівському обласному центру безоплатної вторинної правової допомоги призначити адвоката для здійснення захисту прав та інтересів підозрюваного ОСОБА_15 . Дорученням для здійснення захисту за призначенням від 17.06.2014 р. Львівським обласним центром безоплатної вторинної правової допомоги для захисту інтересів ОСОБА_15 призначено адвоката ОСОБА_16 , яка постановою слідчого від 17.06.2014р. залучена в якості захисника ОСОБА_10 . Допит підозрюваного ОСОБА_15 17.06.2014р. здійснювався за участі адвоката ОСОБА_16 . Проте, слідча дія, в результаті якої було отримано досліджуваний доказ -протокол пред`явлення особи для впізнання від 17.06.2014р., була проведена слідчим без участі захисника, відповідно, суд першої інстанції у вироку підставно зазначив, що протокол пред`явлення особи для впізнання від 17.06.2014 р. є недопустимим доказом і порушенням підозрюваного права на захист.
Так, у вирішенні питання про справедливий судовий розгляд Європейський суд з прав людини, застосовує концепцію «плодів отруєного дерева», тобто оцінку допустимості всього ланцюжка доказів, що базуються один за іншим, а не кожного окремого доказу автономно. Зокрема, у рішенні Європеського суду з прав людини у справі «Яременко проти України» Суд виходить з того, що при недопустимості одного доказу в єдиному ланцюжку, суд повинен в подібному випадку вирішити питання про справедливість судового розгляду в цілому.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини неодноразово застосовував у своїй практиці у справах «Балицький проти України», «Тейксейра де Кастро проти Португалії», «Шабельник проти України» різновид доктрини «плодів отруєного дерева»: коли визнаються недопустимими не лише докази, які безпосередньо отримані внаслідок порушення, а також і ті докази, які не були б отримані, якби не були отримані першими. Таким чином, допустимі самі по собі докази, отримані за допомогою відомостей, джерелом яких є недопустимі докази, стають недопустими.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Конституції України кожен має право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно.
Відповідно до рішення Конституційного суду України від 30.09.2009 р. по справі №- 23/2009 положення частини першої статті 59 Конституції України "кожен має право на правову допомогу" треба розуміти як гарантовану державою можливість будь-якій особі незалежно від характеру її правовідносин з державними органами, органами місцевого самоврядування, об`єднаннями громадян, юридичними та фізичними особами вільно, без неправомірних обмежень отримувати допомогу з юридичних питань в обсязі і формах, як вона того потребує. Положення частини другої статті 59 Конституції України "для ... надання правової допомоги при вирішенні справ у судах та інших державних органах в Україні діє адвокатура" в аспекті конституційного звернення треба розуміти так, що особа під час допиту її як свідка в органах дізнання, досудового слідства чи дачі пояснень у правовідносинах з цими та іншими державними органами має право на правову (юридичну) допомогу від обраної за власним бажанням особи в статусі адвоката .
З вищевикладеного вбачається, що стороною обвинувачення не було забезпечено право на захист ОСОБА_10 під час проведення слідчої дії 17.06.2014 p., відповідно отриманий в результаті такої слідчої дії протокол пред`явлення особи для впізнання є недопустимим доказом по справі.
Обгрунтовано судом першої інстанції зазначено і про те, що із протоколу про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 30.07.2014 р. не вбачається, що ОСОБА_10 відмовився від підписання протоколу та такий факт не відображений у порядку, визначеному ч.6 ст.104 КПК України. Протокол дійсно підписаний адвокатом, але цей підпис не засвідчує факту відмови від його підписання підозрюваним. Протокол, набраним на комп`ютері вже наперед за змістом містив інформацію про понятих, що викликає сумнів в достовірності і правдивості процесуального документу.
Колегія суддів погоджується з твердженням викладеним у вироку про те, що показання свідків, ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , які підтвердили, що в якості понятих були запрошені для підтвердження факту, що підозрюваний ОСОБА_10 відмовився від ознайомлення з матеріалами кримінального провадження та від отримання повідомлення про завершення досудового розслідування. В їх присутності слідчий кілька разів роз`яснював ОСОБА_10 кожну процесуальну дію, однак, в присутності адвоката останній сказав, що нічого підписувати не буде; причин не пояснював, слід оцінити критично, оскільки такі є працівниками правоохоронного органу, їх залучення в якості понятих є некоректним, а показання в судовому засіданні, не можуть сідчити про їх об`єктивність та правдивість.
При цьому, будь-яких доказів про фактичне надіслання підозри ОСОБА_10 (поштові розписку про вручення, акти про неможливість вручення, реєстр надісланої кореспонденції) в матеріалах кримінального провадження немає, при тому, що відомості до ЄРДР слідчим внесені 15.03.2014р. і в подальшому ОСОБА_10 було затримано 17.06.2014р. досудове розслідування відновлено, проте останньому підозра так і не була вручена.
Щодо звинувачення ОСОБА_10 у незаконному позбавленні волі людини - потерпілої ОСОБА_12 , тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.146 ч.1 КК України, то суд першої інстанції вважав, що таке не знайшло свого підтвердження, з даним висновком погоджується і апеляційний суд.
Так, з об`єктивної сторони незаконне позбавлення волі людини може полягати у триманні особи в місці, де вона взагалі не бажає або більше не бажає перебувати, або в поміщенні її в місце, яке вона не має змоги вільно залишити, хоча бажає цього.
Суб`єктивна сторона даного злочину характеризується прямим умислом: особа усвідомлює, що за законом вона не має права позбавляти волі іншу особу, але бажає цього зробити.
Згідно вироку, у судовому засіданні не знайшов об`єктивного підтвердження той факт, що ОСОБА_10 примусово затягнув ОСОБА_12 до вказаної квартири з метою позбавлення її волі та умисно її утримував в приміщенні. Вулиця, на якій відбувались означені події, є досить людною, добре освітленою та будинки обладнані камерами відео- спостереження, відтак, потерпіла могла кликати на допомогу чи чинити активний опір ОСОБА_10 , якби їй загрожувала реальна небезпека в той момент з боку останнього. В квартирі вони теж перебували тривалий час, і ОСОБА_12 не стверджує, що мала намір залишати квартиру.
У своїй заяві до поліції від 19.03.2014р. ОСОБА_12 не заявляла про позбавлення її волі ОСОБА_10 під час подій 18.03.2014р.
Щодо суб`єктивної сторони злочину, яка характеризується прямим умислом, тобто, особа усвідомлює, що за законом вона не має права позбавляти волі іншу особу, але бажає цього зробити, то такі обставини судом не встановлені. ОСОБА_10 заперечував свою вину у вчиненні злочину, пояснював, що наміру позбавляти волі ОСОБА_12 не мав. Перевірити більш детально ці обставини суд позбавлений можливості у зв`язку із смертю ОСОБА_10 . Інших доказів вчинення ним злочину, передбаченого ч.1 ст.146 КК України судом не здобуто.
Крім того, на переконання колегії суддів, місцевим судом вірно, враховуючи вищенаведене, зазначено про те, що за ч.1 ст.146 КК України ОСОБА_10 слід визнати невинуватим.
Частиною 3 ст.373 КПК України передбачено, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Проаналізувавши вищевказані обставини справи та докази, колегія суддів прийшла до переконання, що орган досудового розслідування не встановив, а прокурор не надав суду беззаперечних належних та допустимих доказів на доведення його винуватості й для цього вичерпано можливості їх отримання.

З огляду на вищевикладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що докази, надані стороною обвинувачення, не доводять факт вчинення ОСОБА_10 інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

У ст.17 КПК України закріплено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Згідно ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

У основі цього права лежить принцип, згідно з яким особа, яку обвинувачують у вчиненні кримінального правопорушення, має право на виправдувальний вирок у разі нестачі доказів проти неї і тягар подання достатніх доказів для доведення вини покладається на сторону обвинувачення. Про недопустимість порушення таких принципів Європейський суд з прав людини зазначив, зокрема у справах «Тельфнер проти Австрії» від 20 березня 2001 року, «Джон Мюррей проти Сполученого Королівства» від 08 лютого 1996 року, «Капо проти Бельгії» від 13 січня 2005 року.

А тому, на думку колегії суддів, з урахуванням викладеного, оцінюючи в сукупності досліджені під час судового розгляду докази, з точки зору достатності та взаємозв`язку і приймаючи до уваги, що інших доказів, які б беззаперечно, поза розумним сумнівом доводили вину ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 187, ч.2 ст. 146 КК України, надано не було, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про те, що пред`явлене ОСОБА_10 обвинувачення не доведене під час судового розгляду, а тому його необхідно виправдати у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінальних правопорушень, передбачених передбачених ч.2 ст. 187, ч.2 ст. 146 КК України. Можливості для збору додаткових доказів вичерпано.

Дослідивши матеріали кримінального провадження в їх сукупності, колегія суддів вважає, що під час судового розгляду стороною обвинувачення не надано безсумнівних доказів причетності обвинуваченого ОСОБА_10 до вчинення злочинів передбачених ч.1 ст. 141, ч.2 ст.187 КК України, а відтак обвинуваченого ОСОБА_10 у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України судом першої інстанції вірно визнано невинуватим та виправдано.

Щодо покликань прокурора про неврахування показів потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , то слід зазначити, що такі не могли довести свою позицію в суді шляхом надання логічних, послідовних та чітких показів у судовому засіданні, відтак суд не міг брати такі покази до уваги, як такі що підтверджують вину обвинуваченого.

Що стосується доводів прокурора про те, що суд взяв до уваги покази обвинуваченого, які надані попередньому складу суду, то слід зазначити, що дане кримінальне провадження здійснюється за заявою матері померлого обвинуваченого про реабілітацію останнього, відтак суд правильно вчинив, взявши покази, які надавались ОСОБА_10 до його смерті і містяться на звукозаписах судових засідань.

Покликання прокурора на спростування доводів твердження суду першої інстанції щодо відсутності повідомлення про підозру обвинуваченого ОСОБА_10 , посилання на вручення йому клопотання про обрання запобіжного заходу та перевіркою цих обставин слідчим суддею Галицького районного суду м. Львова при апеляційному розгляді справи свого підтвердження не знайшли.

Доводи в апеляційній скарзі прокурора про невідповідність вироку вимогам закону, а висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, про неповноту судового слідства й істотні порушення вимог кримінального процесуального закону колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу.

За таких обставин колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо виправдання ОСОБА_10 грунтуються на матеріалах справи, які ретельно досліджені в ході розгляду справи, належним чином проаналізовані, мотивовані та викладені у вироку суду.

Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які б перешкодили чи змогли перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу і постановити законне та обгрунтоване рішення, у справі не встановлено.

У зв`язку з тим колегія суддів приходить до висновку, що даний вирок суду є законним та обгрунтованим, а тому відмовляє прокурору Львівської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_7 в задоволенні його апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418 та 419 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу прокурора Львівської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_7 залишити без задоволення, вирок Галицького районного суду м.Львова від 21 січня 2020 року щодо ОСОБА_10 без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4