БОРЗНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №730/642/20
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" листопада 2020 р. м.Борзна
Борзнянський районний суд Чернігівської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
з участю секретаря ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
прокурора ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
обвинуваченої ОСОБА_6 ,
потерпілої ОСОБА_7 ,
захисника обвинуваченої - адвоката ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Борзна кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000192 від 13.05.2020 року, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилась у с. Журавка Варвинського району Чернігівської області, громадянки України, з середньою освітою, не одруженої, не працюючої, пенсіонерки, раніше не судимої, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення
Судом визнано доведеним, що ОСОБА_6 12.05.2020 року приблизно о 16.00 годині, перебуваючи на сходових клітинах другого поверху будинку за місцем її фактичного проживання, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , вчинила побутову сварку з сусідкою - ОСОБА_9 , в ході якої нанесла останній один удар правою ногою в область лівої нижньої кінцівки, після чого руками з силою схопила її за праву верхню кінцівку, вчинивши травматичну дію у вигляді тертя, яка виразилась у подряпинах. Відповідно до висновку експерта №136 від 22.05.2020 року, у ОСОБА_9 наявні тілесні ушкодження у вигляді синця лівої гомілки та саден правого передпліччя, які, в комплексі, відносяться до категорії тілесних ушкоджень легкого ступеня тяжкості, що не спричинили короткотривалий розлад здоров`я чи незначну стійку втрату працездатності.

Докази на підтвердження встановлених судом обставин
Вказаних висновків Суд дійшов, провівши судовий розгляд, лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Тобто, докази - це єдність фактичних даних (даних про факти) та їх процесуальних джерел. Фактичні дані - це не факти об`єктивної дійсності, а відомості про них, що утворюють зміст доказів, за допомогою яких встановлюються факти і обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні (постанова ККС ВС від 28.03.2019 у справі № 154/3213/16).

У той час, як процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (ч. 2 ст. 84 КПК).

У судовому засіданні ОСОБА_6 свою вину не визнала у повному обсязі та пояснила, що до 12 травня 2020 року вони із потерпілою жили в мирі, хоча іноді були сварки на побутовому рівні. Потерпіла проживає поверхом вище за неї та іноді витрушувала свої речі з вікна, пил та бруд від яких потрапляв у квартиру обвинуваченої. Про недопустимість вказаних дій ОСОБА_6 постійно казала потерпілій. 12.05.2020 року, обвинувачена попрала свої речі та розвісила їх сушити, оскільки має велике вікно. Саме в цей момент потерпіла вирішила витрусити з вікна ковдру, весь бруд з якої потрапив на обвинувачену та білизну, а саме пісок потрапив на обличча, до квартири, на білизну. Оскільки це вже було неодноразово, обвинувачена вирішила піти до потерпілої на другий поверх та розібратися. Після чого, обвинувачена піднялася до потерпілої, постукала до квартири потерпілої, аби їй відчинили. Вийшла потерпіла, однак не повністю, а лише трохи відчинила двері та трималася за ручку дверей, сама перебувала у квартирі спершись на лутку дверей. Обвинувачена спитала потерпілу навіщо вона так зробила, але потерпіла почала її виштовхувати та вдарила у груди правою рукою від чого обвинувачена «оторопіла» та схопила/перехопила її за руку біля кісті аби себе захистити. Одразу після цього почула ззаду голос ОСОБА_10 , яка сказала: «ну досить вам», після чого обвинувачена відпустила потерпілу, однак остання схопила кросівок та кинула в неї та закрила двері. Чеботарьова також зайшла до квартири потерпілої. Коли потерпіла кидала кросівок вона сказала обвинуваченій: «коли ти вже здохнеш, стара», на що обвинувачена підняла кросівок та кинула його у відповідь. Більше ніяких дій не робила, вину не визнає, оскільки жодних тілесних ушкоджень потерпілій не наносила, а тому просить її виправдати. В останньому слові обвинувачена додала, що потерпіла могла подряпати руку об металеві східці, коли доставала кросівок, бо була в легкій кофті. Подряпати потерпілу не могла, оскільки немає нігтів, лише взяла потерпілу за зап`ясток, коли потерпіла ударила у груди. Більше нічого не було, оскільки ОСОБА_10 стала казати «досить, досить». Навпаки потерпіла її вдарила кросівком по голові. Вважає справу сфабрикованою, оскільки не била потерпілу, мати вигороджує потерпілу, а свідок ОСОБА_10 її обмовляє, бо вони разом працювали на фабриці печива, та свідок могла мати щодо неї неприязнь.

Вказані показання обвинуваченої щодо часу та місця, де відбувалися події, суд визнає належними, оскільки вони прямо і непрямо підтверджують існування/відсутність обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність і недостовірність, можливість та неможливість використання інших доказів, та допустимими, враховуючи, що останні отримані у порядку, встановленому КПК України. Щодо показань в частині перебігу подій, які мали місце, у тому числі наявності або ж відсутності умислу на спричинення тілесного ушкодження, підстави та способу його вчинення, то суд вважає за необхідне надати їм оцінку після аналізу усіх доказів у провадженні в сукупності.

Будучи допитаною з дотриманням правил, передбачених частиною другою, третьою, п`ятою-чотирнадцятою статті 352 КПК України, у судовому засіданні та попередженою про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, потерпіла надала суду показання, в яких підтвердила викладені в обвинувальному акті обставини вчинення проступку в частині його часу, місця, способу вчинення та, зокрема, зазначила, що проживає за вказаною адресою вже три роки. Із сусідкою в неї неприязні відносини, оскільки вони постійно сваряться на побутовому рівні. Почалося все з того, що, коли вона переїхала, то почала робити ремонт, а сусідку постійно все не влаштовувало та заважало, були постійні претензії. 12.05.2020 року вона почула, як до неї постукали у двері, відчинила їх, на порозі перебувала обвинувачена, яка одразу почала кричати на неї матом, а після чого вдарила її по нозі та схопила її за руку, від чого залишилися синці. В цей момент до неї прийшла подруга ОСОБА_10 , яка все бачила та просила обвинувачену зупинитися. Після того, як обвинувачена її відпустила, потерпіла схопила кросівок та кинула його у обвинувачену, після чого забігла до квартири. Чеботарьова також зайшла до квартири. Не заперечила, що дійсно витрусила брудну ковдру з вікна, від чого бруд міг потрапити до квартири обвинуваченої через відкрите вікно. Зауважила, що не хотіла спеціально такого робити, не знала, що в обвинуваченої було відчинене вікно. Люди під балконом не ходять, оскільки він виходить на зелені насадження. Додатково пояснила, що хоча сварки в них були неодноразово, це вперше, коли обвинувачена її вдарила, хоча потерпіла її не провокувала, а все вийшло випадково. Після того, як забігла до квартири, одразу викликала поліцію. Сам конфлікт бачила ОСОБА_10 , а також чула мати, яка в цей час перебувала у квартирі. Крім того, зазначила, що дійсно також відповідала обвинуваченій лайкою, але жодних ударів не наносила. Кинула кросівок у обвинувачену через образу за дії обвинуваченої. Оглядав її лікар-хірург ОСОБА_11 , а судово-медичний експерт не оглядав, оскільки його не було у той час на місці. В лікарню звернулася у день, коли її вдарила обвинувачена. У поліції не просила направлення на судово-медичну експертизу. Підтвердила, що працювала у лікарні, де її обстежив хірург, однак заперечила будь-яку заінтересованість останнього, оскільки з ним знайома лише професійно, бо він був начмедом в лікарні, а потерпіла працювала у хірургії. Судово-медична експертиза проводилася по документах. Всі тілесні ушкодження були описані хірургом на особистому прийомі. Вважає неприпустимою поведінку обвинуваченої, оскільки її агресивна поведінка та крики дуже налякали дитину потерпілої, якій на час конфлікту було 1 рік 9 місяців.

Вказані показання потерпілої суд визнає належними, оскільки вони прямо і непрямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність і недостовірність, можливість та неможливість використання інших доказів, та допустимими, враховуючи, що останні отримані у порядку, встановленому КПК України.

Тобто, цими показаннями, які є процесуальними джерелами доказів, у розумінні ст. 84 КПК України, підтверджується час, місце, спосіб вчинення даного кримінального правопорушення та механізм нанесення тілесного ушкодження.

Показання потерпілої в судовому засіданні узгоджуються з висновком експерта, а також з показаннями допитаних у судовому засіданні свідків. Підстав ставити під сумнів достовірність та правдивість показань потерпілої та свідків немає, а тому суд, в сукупності з висновком експерта, бере їх за основу при постановлені вироку.

Будучи допитаним, у судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попередженим про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, свідок ОСОБА_12 пояснила, що 12.05.2020 року вона прийшла до потерпілої в гості. Коли зайшла до під`їзду будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , де проживає потерпіла, одразу почула стук у двері та гуркіт, були крики. Підіймаючись на другий поверх, побачила, як потерпіла однією рукою трималася за ручку дверей, а іншою рукою намагалася виштовхати обвинувачену. Саме в цей момент свідок побачила, як обвинувачена вдарила потерпілу ногою по ногах потерпілої. Після чого вона швидко підбігла та стала між ними, щоб зупинити конфлікт. При цьому, обвинувачена казала, що ненормально витрушувати ковдру з вікна. Це все було на підвищених тонах, від чого плакала дитина. Всі кричали, як обвинувачена так й потерпіла, кричала дитина. Підтвердила, що особисто бачила, як потерпіла відштовхнула обвинувачену від себе, оскільки остання була до потерпілої дуже близько, після чого обвинувачена вдарила ногою потерпілу. Більше ударів ніхто нікому не наносив, оскільки вона стала між ними та всі розійшлися.

Будучи допитаним, у судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України, та попередженим про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, із врахуванням ст. 63 Конституції України, свідок ОСОБА_13 пояснила, що вона є матір`ю потерпілої. 12.05.2020 року вона перебувала у квартирі потерпілої за адресою АДРЕСА_2 , де допомагала у домогосподарстві. Коли почула стукіт у двері, перебувала у ванній кімнаті. Відкривати пішла потерпіла. З ванни вона почула голос обвинуваченої, яка ображала потерпілу та кричала на неї. Від цього крику заплакав онук. Сам конфлікт свідок не бачила, лише чула сварку та крики обвинуваченої. Коли вийшла з ванної кімнати, то побачила ОСОБА_10 та потерпілу, у якої на руці була подряпина та червона пляма на нозі. Вхідні двері вже були закриті. Ванна кімната від вхідних дверей знаходиться на відстані 1 метру. Що й як відбувалося, не бачила, як і не бачила ударів, лише чула крики та побачила наслідки дій обвинуваченої у виді подряпин та синця. Вже потім зрозуміла, що сварка виникла через те, що потерпіла трусила ковдру з вікна та бруд потрапив до квартири обвинуваченої.

Тобто, цими показаннями, які є процесуальними джерелами доказів, у розумінні ст. 84 КПК України, підтверджується обставини регламентовані ст. 91 КПК України.

Обставин, регламентованих ст. 87 КПК України, в ході судового розгляду встановлено не було.

Даних, передбачених ч. 2 ст. 96 КПК України, стороною захисту відносно допитаних судом свідків для доведення недостовірності їх показань, як то показання, документи, які підтверджують їх репутацію, зокрема, щодо засудження за завідомо неправдиві показання, обман, шахрайство або інші діяння, що підтверджують нечесність останніх, надано не було.

В свою чергу, з досліджених судом, у порядку ст. 358 КПК України, у судовому засіданні, документів, що були надані стороною обвинувачення, судовим слідством встановлено наступне.

Згідно з витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 13.05.2020 року слідує, що 12.05.2020 року надійшла письмова заява від потерпілої про вчинене кримінальне правопорушення від 12.05.2020 року. Згідно самої заяви, де потерпілу попереджено про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві повідомлення про вчинення злочину від тієї ж дати, слідує, що потерпіла вказала, що 12.05.2020 року ОСОБА_6 нанесла їй тілесні ушкодження.

Дані вказаної заяви вказують на сталість та послідовність показань потерпілої у ході усього провадження, як на стадії його досудового розслідування, так і у суді.

Обставин, регламентованих ст. 87 КПК України, не установлено.

Як наслідок, цими процесуальними джерелами доказів, у розумінні ст. 84 КПК України, підтверджуються обставини з числа регламентованих ст. 91 КПК України, а тому суд сприймає ці докази як належні та допустимі.

При цьому, з дослідженого судом, у порядку § 3 Глави 28 КПК України, у судовому засіданні, висновку експерта № 136 від 20.05.2020 року, а саме, його докладних описів щодо проведеного експертом дослідження та зроблених за його результатами висновків, судовим слідством встановлено, що при вивченні медичної документації на ім`я ОСОБА_7 у неї встановлені тілесні ушкодження у вигляді синця лівої гомілки та саден правого передпліччя, в утворенні яких могла мати місце дія тупих предметів по механізму удару та тертя. Орієнтовна давність виникнення вказаних тілесних ушкоджень становить не пізніше 18 години 30 хвилин 12.05.2020 року. Особливості характеру та локалізації відмічених тілесних ушкоджень не виключають можливості утворення їх за умов, викладених у постанові про призначення судово-медичної експертизи, а також не виключають можливості утворення в умовах падіння на тверду поверхню, в тому числі, якому могло передувати можливе прискорення тіла (удар або поштовх). За ступенем тяжкості вони, як в комплексі, так і окремо, відносяться до категорії тілесних ушкоджень легкого ступеня тяжкості, які не спричинили короткотривалий розлад здоров`я чи незначну стійку втрату працездатності.

Порушень положень § 5 Глави 4 КПК України в ході судового розгляду сторонами не доведено та судом не встановлено.

Згідно ч. 5 ст. 356 КПК України, в ході судового розгляду кожна сторона кримінального провадження для доведення або спростування достовірності висновків експертів мала право надати суду відомості, які б стосувалися знань, вмінь, кваліфікації, освіти та підготовки цих експертів, однак останніми такі відомості суду надані не були та в судовому засіданні судом не встановлені.

Таким чином, зазначений висновок суд визнає належним і допустимим доказом, оскільки останній містить в собі докладні описи проведених досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на поставлені запитання, які ґрунтуються на відомостях, які стали відомі під час дослідження матеріалів, що були надані для проведення дослідження, тобто, в повній мірі відповідають вимогам КПК України.

Тобто, цей доказ, як належний та допустимий, підтверджує безпосередньо факт отримання потерпілою легких тілесних ушкоджень та прямо спростовує доводи сторони захисту проте, що у ході конфліктної ситуації мало місце тільки відштовхування одного іншим, адже, якби це було дійсним, то навряд чи б потерпілий отримав тілесні ушкодження.

При цьому, суд враховує, що сама по собі відсутність медичної документації у справі не може свідчити про недопустимість висновку, якщо такий був здобутий у встановленому КПК порядку і під сумнів стороною захисту не ставився й не оспорювався (клопотання, скарги щодо цього не подавались) (висновки ВС/ОП ККС з постанови від 27.01.2020 у справі №754/14281/17).

У цій справі висновок експерта під сумнів в судовому засіданні не ставився.

Як наслідок, на переконання суду, яке ним сформоване у порядку ст. 94 КПК України, наявні в матеріалах кримінального провадження докази є логічними, послідовними, узгоджуються між собою, а тому немає об`єктивних підстав їм недовіряти.

Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами з боку обвинувачення та захисту, які, відповідно до ст.ст. 22, 26 КПК України, були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених КПК України, враховуючи, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість у ході розгляду даного кримінального провадження, створив їм необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було.

Тож суд, враховуючи вищевикладені докази, які були надані суду у ході розгляду провадження та визнані належними і допустимими, вважає висловлені стороною захисту доводи в частині перебігу подій, а саме, що обвинувачена не наносила потерпілій удари, беручи до уваги показання свідків, дані висновку експертизи в частині наявності у потерпілої легких тілесних ушкоджень, за своєю суттю такими, що прямо суперечать установленим обставинам у ході цього провадження.

За таких обставин, враховуючи вищезазначене, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_6 у вчиненні проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, за обставин, встановлених судом.

Що стосується доводів сторони захисту про те, що показання свідків у цій справі не можна брати до уваги, оскільки вони є упереджені, бо один свідок є подругою потерпілої, а інший матір`ю, то вказані доводи не заслуговують на увагу, оскільки жодних сумнівів у суду щодо вказаного немає, а стороною захисту іншого не доведено.

Що стосується невідповідності висновку експерта фактичним обставинам справи, то такі не знайшли свого підтвердження в результаті судового розгляду. Вказаний висновок відповідає усім обов`язковим елементам, що висуває для такого висновку процесуальний закон. Жодних клопотань щодо вказаного висновку стороною захисту не заявлялося.

Що стосується доводів сторони захисту щодо не перевірки даних висновку щодо можливості утворення тілесних ушкоджень в результаті падіння, то суд також їх не приймає до уваги, оскільки суд, хоча й повинен перевірити усі версії обвинуваченого щодо фактичних обставин, однак не зобов`язаний це робити за власною ініціативою та вигадувати або моделювати інші обставини, за яких такі ушкодження могли би утворитися. Так, в судовому засіданні стороною захисту не висунуто жодної альтернативної версії щодо фактичних обставин, в тому числі, щодо заподіяння тілесних ушкоджень.

Стаття (частина статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений
Верховний Суд у постанові від 05.04.2018 в справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто, конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

З огляду на наведене та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, суд кваліфікує дії ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 125 КК України, оскільки вона вчинила умисне легке тілесне ушкодження.

Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, не встановлено.

Мотиви призначення відповідного покарання
Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченій, суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Так, обставин, що пом`якшують або ж обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст. ст. 66, 67 КК України, судом не встановлено.

Також суд враховує, що обвинувачена на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває; має постійне місце проживання, невстановленість судом наявності зв`язків з антигромадськими елементами, стан здоров`я, спосіб життя (не працює, раніше не судима, пенсіонерка), позицію сторони обвинувачення та потерпілої щодо необхідної міри покарання; відношення обвинуваченої до вчиненого; ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), а саме: його класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; її поведінку під час та після вчинення злочинних дій, та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції ч. 1 статті 125 КК України у виді штрафу.

Підстав для звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 КК України, або ж застосування ст. 69 КК України, чи норм ст. 69-1 КК України до обвинуваченої суд не знаходить у зв`язку з відсутністю передумов, за яких дані правові норми мають змогу бути застосовані, та оскільки суд однозначно переконаний в тому, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, визначена даним вироком міра покарання, а саме, у виді штрафу є достатньою для виправлення обвинуваченої та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).

Дане покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами осіб, які притягаються до кримінальної відповідальності, через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основну мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що, незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину, оскільки категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.

У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх забезпечення.

Так, справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд
Запобіжний захід, як захід забезпечення кримінального провадження, у кримінальному провадженні не обирався та підстави для його визначення, на даному етапі, відсутні.

Цивільний позов не заявлявся.

Речові докази у даному кримінальному провадженні відсутні.

Процесуальні витрати у кримінальному проваджені відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 373-376, 381-382 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_6 визнати винуватою у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначити їй покарання у виді штрафу в розмірі 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що на день розгляду справи становить 510 гривень.
На вирок може бути подано апеляційну скаргу до Чернігівського апеляційного суду через Борзнянський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а особою, яка перебуває під вартою, - в той же строк з моменту вручення їй копії вироку.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку чи ухвали суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому, представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, та прокурору. Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім у судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1