КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
прокурора ОСОБА_5
захисника ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в режимі відеоконференцзв`язку з ДУ "Київський слідчий ізолятор" апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 травня 2020 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 369 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

В провадженні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області знаходиться кримінальне провадження № 0000218 від 13.10.2017 року стосовно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 369 КК України.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 травня 2020 року задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на шістдесят днів, тобто до 16 липня 2020 року включно.
Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що на даний час ризики, передбачені п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України та обставини, які були підставою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 не змінилися та продовжують існувати.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , діючи в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , просить скасувати ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18.05.2020 року та ухвалити нове рішення, яким обрати обвинуваченому ОСОБА_7 більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з обмеженням волі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на порушення судом першої інстанції вимог ст.ст. 177, 183, 194 КПК України та положень викладених в судових актах Європейського суду з прав людини, оскільки під час вирішення питання про продовження обвинуваченому строку дії тримання під вартою, який є винятковим, найсуворішим видом запобіжного заходу, прокурор не навів переконливих доводів щодо наявності підстав для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 та не обґрунтував своєї позиції щодо неможливості застосування інших заходів для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого. На думку апелянта, клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою та оскаржувана ухвала, як і ухвала суду про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою від 24.01.2020 року не містять будь-яких доказів на підтвердження наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також причетності обвинуваченого ОСОБА_7 до інкримінованого йому злочину.
Також вказує, що доводи клопотання прокурора щодо необхідності продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою та наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, мають абстрактний характер та ґрунтуються виключно на припущеннях. При цьому, прокурор не навів фактів переховування обвинуваченого від органів досудового розслідування або суду, можливість вчинення ним іншого кримінального правопорушення, а висновок суду про відсутність у ОСОБА_7 міцних соціальних зв`язків не відповідає дійсності, оскільки останній неодноразово наголошував про те, що у нього хвора мати, яку він не мав можливості бачити багато років та яка за час його відсутності отримала інвалідність, а тому йому необхідно її доглядати. Крім того, суд не взяв до уваги ту обставину, що обвинувачений ОСОБА_7 не має закордонних паспортів, а тому у нього відсутня можливість виїзду за кордон з метою уникнення покарання. Вважає, що оскаржувана ухвала суду про продовження застосування запобіжного заходу не містять належних доказів наявності ризиків підлягає скасуванню.

Також апелянт зазначає, що розмір застави, який був визначений ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24.01.2020 року є незаконним та безпідставним, оскільки визначаючи заставу, суд першої інстанції цілеспрямовано встановив такий розмір, який не може бути сплачений ані обвинуваченим, ані його родичами.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 на підтримку доводів поданої апеляційної скарги; думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, вказуючи на законність і обґрунтованість судового рішення; перевіривши матеріали контрольного провадження №1-кп /357/601/20 (справа №357/874/18), які надійшли з суду першої інстанції та апеляційні доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Рішенням Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року № 4-р/2019 року у справі за конституційною скаргою ОСОБА_9 було вирішено визнати таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення ч.2 ст. 392 Кримінального процесуального кодексу України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.
Таким чином, ухвали суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, можуть бути оскаржені в апеляційному порядку.

Відповідно до ч.3 ст. 331 КПК незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно ч.2 ст. 331 КПК вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Вирішуючи питання доцільності продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції зазначив, що ризики, передбачені п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України та обставини, які слугували підставою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 не змінилися та продовжують існувати.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції про продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що підстави, у зв`язку з наявністю яких останньому був обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою, не відпали, а ризики, передбачені ст. 177 КПК України, не зменшилися та продовжують існувати.

На думку колегії суддів, під час розгляду клопотання прокурора суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що вказані обставини кримінального провадження свідчать про неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, як про те ставить питання сторона захисту, оскільки такий запобіжний захід не забезпечить належної поведінки останнього під час розгляду кримінального провадження.

Враховуючи наведене, доводи сторони захисту про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не ґрунтуються на матеріалах провадження.

Доводи сторони захисту про наявність підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який, у зв`язку з наявністю у обвинуваченого ОСОБА_7 міцних соціальних зв`язків та відсутністю у нього закордонних паспортів, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вони не впливають на правильність висновків суду першої інстанції про необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, судом першої інстанції на час розгляду клопотання прокурора не встановлено і стороною захисту не доведено, у зв`язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 .

Апеляційні посилання захисника на ту обставину, що розмір визначеної застави є незаконним, оскільки не може бути сплачений ані обвинуваченим, ані його родичами, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки обвинуваченому ОСОБА_7 визначено розмір застави відповідно до вимог кримінального-процесуального закону.

Крім того, переглядаючи в апеляційному порядку ухвалу суду першої інстанції про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, постановлену під час судового провадження до ухвалення судового рішення по суті, апеляційний суд не може вдаватися до оцінки обґрунтованості висунутого особі обвинувачення, яке є предметом розгляду судом першої інстанції, а також до вирішення питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні інкримінованих їй злочинів.

За викладеним, ухвала Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 травня 2020 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст. 369 КК України, винесена з додержанням вимог кримінального процесуального закону, є обґрунтованою і підстав для її скасування, про що ставиться питання в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_6 , колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , подану в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 травня 2020 року, якою обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 16 липня 2020 року включно без зміни.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: __________________ _________________ __________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3