Ухвала

Іменем України

04 лютого 2021року

м. Київ
провадження № 51-479 ск 21
справа № 164/479/20

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

Головуючої ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора на ухвалу Волинського апеляційного суду від 05 листопада 2020 року стосовно ОСОБА_4 ,

встановив:
Ухвалою Маневицького районного суду Волинської області від 11 червня 2020 року задоволено клопотання обвинуваченого ОСОБА_4 та звільнено його від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. ч. 2, 4 ст. 197-1 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності, а кримінальне провадження закрито.

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 05 листопада 2020 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

У касаційній скарзі прокурор посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що, на його думку, призвело до безпідставного закриття кримінального провадження, просить ухвалу Волинського апеляційного суду від 05 листопада 2020 року скасувати та призначити новий судовий розгляду у суді апеляційної інстанції. При цьому вказує, що суди дійшли помилкового висновку про звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності, передбаченої ч.2 ст. 197-1 КК України у зв`язку з закінченням строків давності, оскільки самовільне зайняття земельної ділянки є триваючим злочином який фактично продовжувався до дня звільнення цієї ділянки, а саме 28 лютого 2020 року. Враховуючи викладене, вважає, що підстави для звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами нижчих інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не уповноважений досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно зі ст. 438 КПК України суд касаційної інстанції не вправі скасувати чи змінити оскаржені рішення через неповноту слідства, невідповідність висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, а при його перегляді виходить з обставин, установлених судами нижчих інстанцій.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

За ст. 370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Доводи прокурора у касаційній скарзі, аналогічні доводам його апеляційної скарги, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції та обгрунтовано визнані безпідставними.

Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України, полягає в самовільному зайнятті земельної ділянки. Самовільне зайняття ділянки - це активні протиправні дії по заволодінню всупереч встановленому порядку земельної ділянки. Остання належить іншій особі (фізичній чи юридичній) на праві власності чи інших законних підставах. Причому земельна ділянка для винної особи є чужою, вона не має необхідних і достатніх прав на володіння, користування чи розпорядження ділянкою як власник чи як особа, якій надано право постійно чи тимчасово володіти і користуватися нею.
Самовільне зайняття земельної ділянки з об`єктивної сторони може полягати у різних діях - у незаконному огорожуванні ділянки, знищенні і встановленні межових знаків та у протиправному використанні землі у своїх потребах: обробка, удобрення землі, насадження дерев чи кущів, розміщення будівельних матеріалів, тощо. Але у всіх випадках особа протиправно заволодіває земельною ділянкою, вчинює відносно неї певні дії як власник чи законний користувач і при цьому порушує суб`єктивні інтереси учасників земельних правовідносин.
Отже, цей злочин є злочином з матеріальним складом, оскільки для встановлення об`єктивної сторони цього злочину слід встановити не тільки самовільне зайняття земельної ділянки, але й настання суспільно небезпечних наслідків - спричинення її власнику чи законному володільцю значної шкоди.
Таким чином, злочин, передбачений ст. 197-1 КК України, визнається закінченим з моменту самовільного зайняття ділянки і настання вказаних суспільно небезпечних наслідків.
Судами встановлено, що згідно висунутого обвинувачення, самовільне заняття земельної ділянки та здійснення на ній будівництва господарської споруди ОСОБА_4 мало місце у 2014 році.

Органом досудового слідства ОСОБА_4 обвинувачувався у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 2, 4 ст. 197-1 КК України, які відповідно до ст. 12 КК України віднесені до нетяжкого злочину та злочину середньої тяжкості.

Відповідно до п. п. 2, 3 ч. 1 ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення злочину і до набрання вироком законної сили минуло: три роки у разі вчинення нетяжкого тяжкості злочину; п`ять років у разі вчинення злочину середньої тяжкості.

Враховуючи те, що відповідно до ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, а стороною обвинувачення було інкриміновано вчинення протиправного діяння у 2014 році (більш точну дату і час в ході досудового розслідування не встановлено), місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, прийшов до вірного висновку про наявність підстав для звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

За наявності умов, передбачених п. п.2, 3 ч.1 ст. 49 КК України, звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є обов`язком суду. В даному випадку суд приймає до уваги лише тяжкість вчиненого злочину, строк його вчинення та відсутність підстав для зупинення чи перерви перебігу давності. Звільнення у зв`язку із закінченням строку давності є обов`язковим.

Крім того, варто зазначити, що ст. 49 КК України не містить окремої вказівки щодо особливостей обрахування строку давності щодо триваючих злочинів.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування судових рішень, у касаційній скарзі прокурора не наведено.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

На підставі вищевикладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Волинського апеляційного суду від 05 листопада 2020 року стосовно ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3