УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув матеріали кримінального провадження №0000583 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , на вирок Жовтневого районного суду Миколаївської області від 22 липня 2020 року, стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, громадянина України, з середньою освітою, розлученого, щодо неповнолітньої доньки позбавленого батьківських прав, не працюючого, не судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7
обвинувачений ОСОБА_6 ,
захисник ОСОБА_5
потерпілі ОСОБА_8 , ОСОБА_9
представник потерпілих ОСОБА_10

В с т а н о в и в :

Короткий зміст вимог апеляційної скарги захисника.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок Жовтневого районного суду Миколаївської області від 22 липня 2020 року, відносно ОСОБА_6 змінити, призначити ОСОБА_6 покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Жовтневого районного суду Миколаївської області від 22 липня 2020 року, ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді 6 (шести) років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.

Ухвалено строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_6 рахувати з 22 грудня 2019 року.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України строк попереднього ув`язнення зараховано у строк відбування покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення дорівнює одному дню позбавлення волі, починаючи з 22 грудня 2019 року та по дату набрання вироком законної сили.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили у вигляді тримання під вартою в СІЗО м. Миколаєва - залишено без змін.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 заподіяну матеріальну шкоду у сумі 39244 (тридцять дев`ять тисяч двісті сорок чотири) грн. 72 коп. та 100 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, а також 5 000 грн. витрат пов`язаних з наданням правової допомоги адвокатом.

Також ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 заподіяну моральну шкоду у сумі 100 000 грн., а також 5 000 тисяч грн. витрат пов`язаних з наданням правової допомоги адвокатом.

Вирішено питання стосовно речового доказу.

Узагальнені доводи апеляційної скарги захисника.
На думку апелянта, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Вказує, що обвинувачений ОСОБА_6 не вживав алкогольні напої до ДТП, а після ДТП випив пляшку горілки у свого приятеля щоб заспокоїтися, після чого повернувся на місце ДТП, де працювала оперативна група.
Також вказує, що в порушення «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» огляд на стан сп`яніння було проведено після спливу двох годин з моменту ДТП.
На переконання апелянта, підозра обвинуваченому ОСОБА_6 не вручалася та про її існування йому не повідомлялося, за такого він не був обізнаний, що не має право виїжджати за межі України.
Зазначає, що обвинувачений під час досудового слідства повністю визнав свою вину, розкаявся, допомагав слідству, надавав пояснення з приводу ДТП, має неповнолітню дитину, яка потребує утримання.
Апелянт вважає призначене покарання обвинуваченому ОСОБА_11 невиправдано тяжким.
На думку апелянта докази, які містяться в матеріалах кримінального провадження є неналежними та недопустимими.

Обставини встановлені судом першої інстанції.
Судом встановлено, що 05 липня 2014 року близько 20-00 години обвинувачений ОСОБА_6 в порушення вимог п.2.9 «а» Правил дорожнього руху України, будучи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем марки «ВАЗ 2121», реєстраційний номер НОМЕР_1 , при нормальній видимості рухався зі швидкістю приблизно 60 км. год., по сухій асфальтобетонній проїжджій частині, а саме по вул. Садовій в с. Мішково-Погорілове, Вітовського району Миколаївської області в напрямку автодороги сполучення «Одеса- Мелітополь - Новоазовськ». При проїзді по вказаній вулиці, обвинувачений ОСОБА_6 грубо порушив вимоги п.1.3, 1.5, 2.3 «б», 10.1, 12.1, 12.3 Правил дорожнього руху України, а саме під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху не врахував дорожню обстановку, власний стан (алкогольного сп`яніння), легковажно розраховуючи на власний досвід керування транспортним засобом, не забезпечив контрольований рух керованого ним транспортного засобу, перед маневром не переконався, що це буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам руху, допустив виїзд автомобіля на узбіччя, де в цей час знаходились пішоходи, яких водій ОСОБА_6 міг своєчасно виявити попереду себе в момент виникнення небезпеки для руху та не вжив невідкладних заходів до зменшення швидкості руху автомобіля аж до повної зупинки, продовжив рух вперед, в результаті чого передньою частиною свого транспортного засобу допустив наїзд на потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .

В результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 було госпіталізовано до ЛШМД м. Миколаєва.
07 липня 2014 року потерпілий ОСОБА_12 від отриманих в результаті дорожньо-транспортної пригоди травм помер в приміщенні хірургічного відділення лікарні швидкої медичної допомоги м. Миколаєва.
Згідно з висновком судово - медичної експертизи від 24 липня 2014 року № 1720 встановлено, що смерть потерпілого ОСОБА_12 настала внаслідок тупої поєднаної травми тіла у вигляді підвертельного перелому правої стегнової кістки з пошкодженням органів черевної порожнини з внутрішньочеревною кровотечею, яка ускладнилась травматичним та геморагічним шоком, підтвердженого гістологічно.
Згідно з висновком судово - медичної експертизи від 22 липня 2014 року №194 ОСОБА_13 в результаті ДТП отримала тілесні ушкодження у вигляді осколкового переламу лівої верхній гомілки зі зміщенням, вивих лівого передпліччя, вивих першого та другого пальців правої стопи, струсу головного мозку, забій м`яких тканин голови, які відносяться до категорії середньої тяжкості тілесних ушкоджень.
Згідно з АТЕ по дослідженню механізму та обставин ДТП від 22 липня 2014 року № 1/86, допущені водієм ОСОБА_6 порушення вимог п.1.10, 10.1, 12.1 ПДР України перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням ДТП.
Дана ДТП сталась внаслідок злочинного порушення водієм ОСОБА_6 вимог п. 1.3, 1.5, 1.10, 10.1, 12.1 ПДР України.
Дії ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керувала транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_12 та спричинило потерпілій ОСОБА_13 середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідача про зміст оскаржуваного вироку, доводи, викладені в апеляційній сказі, пояснення захисника та обвинуваченого на підтримку доводів апеляційної скарги, думку прокурора, потерпілих та їх представника, які заперечували проти її задоволення, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд дійшов наступного.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом, відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Стаття 94 КПК України передбачає, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому досліджені всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 29 червня 1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути належно мотивовано.
Висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні ним інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, підтверджується сукупністю доказів, які зібрані з додержанням вимог кримінального процесуального закону та перевірені під час розгляду кримінального провадження, яким суд дав належну оцінку.

Так, як слідує з показів обвинуваченого ОСОБА_6 , наданих ним суду першої інстанції, він працював на зерновозі, 05 липня 2014 року він привіз зерно для здачі, але щоб не чекати в черзі залишив автомобіль у свого приятеля ОСОБА_14 . На своєму автомобілі Ваз, який знаходився у приятеля, він поїхав до своєї бабусі. Близько 20-00 години їхав від АДРЕСА_2 на слов`янський базар ( в сторону смт Воскресенське) в сторону об`їзної дороги зі швидкістю 60-70 км/год, точно сказати не може, оскільки спідометр не працював. На виїзді побачив, що йому напереріз їде автомобіль шкода. В зв`язку з чим він поїхав на обочину. Там він побачив людей та почав тиснути на гальма, машина перевернулась. Після чого він виліз через скло з машини, підійшов до лежачого чоловіка та впевнився в тому, що він живий. Також бачив, що лежала жінка, але до неї він не підходив. Після чого перейшов дорогу, попросив продавців, що торгували віниками, щоб викликали швидку, а сам пішов у село до свого приятеля. Був у шоковому стані, злякався, бо люди кричали та погрожували вчинити самосуд щодо нього. Пояснив, що не вживав алкогольні напої до ДТП, а випив пляшку горілки у свого приятеля після ДТП, щоб заспокоїтися. Пізніше повернувся на місце ДТП, де працювала опергрупа. Сказав, що щиро розкаюється у вчиненому.

Зазначене свідчить, що обвинувачений ОСОБА_6 не заперечує факт настання дорожньо-транспортної пригоди, проте не погоджується з викладеними в обвинувальному акті обставинами.

Разом з тим, як слідує із показань потерпілого ОСОБА_9 він не був безпосереднім свідком ДТП, але пояснив, що йому зателефонував брат, якого мати повідомила про те, що батька збили на дорозі та швидка його повезла до ЛШМД. Через дві доби батько помер. Просив застосувати найсуворіше покарання щодо обвинуваченого, а також підтримав заявлений цивільний позов.

Згідно показань потерпілого ОСОБА_8 який не був безпосереднім свідком ДТП, пояснив що 05 липня 2014 року, близько 20-00 години надійшов дзвінок про те, що батька збила машина на повороті с. Харчатовка. він виїхав на місце ДТП, але батька вже швидка забрала до лікарні, зі слів матері знає, що вони з батьком на узбіччі чекали маршрутку. Вона відійшла до сумки та нахилилася, коли повернулась, то побачила купу пилюги, а потім лежачого батька, перевернутий автомобіль, з якого виліз водій та який підійшов до батька, запитавши чи той живий, перейшов дорогу та втік у село. Підтримав заявлений цивільний позов, оскільки брат на поховання батька витратив близько 40 тисяч грн., а він після втрати батька почав хворіти. Просив застосувати найсуворіше покарання щодо обвинуваченого.

Як слідує з показань потерпілої ОСОБА_13 , 05 липня 2014 року вона поверталася з дачі. На узбіччі чекала маршрутне таксі до міста та розмовляла з ОСОБА_15 та його дружиною. Вона не бачила жодного автомобіля, який їхав з траси в село. Відчула удар та втратила свідомість. Прийшла до тями від крику ОСОБА_16 . Їх та ОСОБА_17 відвезли до ЛШМД. Дружина обвинуваченого дала їй 2600 грн. на лікування. На сьогодні внаслідок отриманої під час ДТП травми в неї ампутовано ногу 2/3 бедра та вона стала інвалідом 2 групи.

Як слідує із пояснень свідка ОСОБА_18 , 05 липня 2014 року вона з чоловіком ОСОБА_12 поверталися з дачі та чекали на 124 маршрутне таксі. Стояли в 3,5-4 метрах від дороги, де завжди зупиняється маршрутка. Потім до них підійшли ОСОБА_13 , неподалік стояла ОСОБА_19 та ОСОБА_20 . Вона відійшла до сумки та нахилилася, коли повернулась, то побачила, що її чоловік відлетів на 15-20 метрів і лежав на землі, а ОСОБА_13 ще на 5 метрів далі, машина врізалася в стовп та перевернулась. З машини виліз водій, який був у нетверезому стані, який підійшов до чоловіка, запитав чи той живий, а потім перейшов дорогу та втік у село.

Як слідує із пояснень свідка ОСОБА_19 , вона була очевидцем ДТП , побачила, що на великій швидкості їде автомобіль. Замість того щоб повернути, він поїхав прямо на неї. Вона відскочила на асфальт і він проїхав мимо. Потім позаду почула скрежет та удар. Повернувшись, побачила, що машина лежить на боці. В сторону траси горілиць лежить ОСОБА_21 , , далі ОСОБА_22 також горілиць та ногами до дороги. Водій з машини вибив скло та виліз, підійшов до ОСОБА_23 та запитав чи той живий, перейшов дорогу, підійшов до жінок, що продавали віники, а потім пішов у село. Від обвинуваченого було чутно спиртним і його односельчани потім розповідали, що він цілий день їздив у нетверезому стані. Жодного автомобіля, окрім обвинуваченого, в той час не їхало ні в село, ні з села.

Також, суд першої інстанції вірно врахував та надав оцінку і іншим доказам у цьому кримінальному провадженні. Зокрема:

-відомостям, які містяться в протоколі огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 05 липня 2014 року (т. 1 а.п. 99-117); та в схемі до протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 05 липня 2014 року(т. 1 а.п.116,117) з фото таблицею, де зафіксовано місце автомобілю після ДТП (т.1 а.п. 118-123);

-відомостям, що містяться в протоколі огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 10 липня 2014 року (т.1 а.п. 125-133); та схемі до протоколу огляду дорожньо-транспортної пригоди від 10 липня 2014 року (т. 1 а.п. 134,135);

-акту обстеження дорожніх умов на ділянці вулиці від 05 липня 2014 року (т. 1 с.п. 181);

-результатам тесту №16897, проведеного 06 липня 2014 року о 00-17 годині за допомогою приладу «Drager» ARAM-2249;

-висновку щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 06 липня 2014 року;

-висновку судової автотехнічної експертизи від 14 липня 2014 року №2/145 (т. 1 а.п. 155-157, 158-159).

-висновку експерта від 18 липня 2014 року №4/89 , згідно якого технічних несправностей транспортного засобу не виявлено (т. 1 а.п. 162-166, 167-168).

-відомостям, що містяться в протоколі слідчого експерименту від 15 липня 2014 року, проведеного за участю свідків ОСОБА_19 та ОСОБА_24 , з якого вбачається, що ОСОБА_24 на місці ДТП показав та пояснив, що 05 липня 2014 року близько 19-55 години він повертався з СВТ «Заріччя», що розташоване в смт. Воскресенське Жовтневого району Миколаївської області до зупинки, де зупиняється маршрутне таксі №124, яке прямує до м. Миколаєва. Перейшовши автодорогу сполученням «Одеса-Мелітополь-Новоазовськ» він рухався в напрямку с. Мішково-Погорілове Жовтневого району. На відстані 50 м від зупинки, він побачив, що на зупинці стоять сусіди ОСОБА_12 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та жінка на ім`я ОСОБА_25 . Помітив, що зі сторони с. Мішково-Погорілове по узбіччю в напрямку автодороги рухається автомобіль темного кольору, на вказаних людей. Надалі цей автомобіль скоїв наїзд на ОСОБА_12 та ОСОБА_25 , після чого, проїхавши ще пару метрів, автомобіль врізався в дорожній знак, а потім перекинувся на бік. Такі ж свідчення дала і свідок ОСОБА_19

-висновку судової автотехнічної експертизи обставин та механізму ДТП від 22 липня 2014 року № 1/86

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні зазначеного злочину за вказаних у вироку обставин та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 286 КК України ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні та правильно оцінених судом доказах, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені розглянутими в судовому засіданні та викладеними у вироку доказами і, зокрема, даними, що містяться в показаннях учасників судового провадження та даними досліджених в судовому засіданні документів. Будь-яких підстав, які б викликали сумнів у викладених висновках суду перевіркою матеріалів провадження не виявлено. Оскільки, наведені докази зібрані у встановленому законом порядку і узгоджуються між собою, підстав піддавати сумніву їх достовірність та допустимість колегія суддів не вбачає.

За такого, доводи апелянта про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження є неспроможними.

Підстав вважати, що докази, покладені судом в основу обвинувального вироку, не відповідають ст.ст. 85 та 86 КПК України в частині їх відповідності критеріям належності та допустимості, під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення не здобуто.

Доводи апелянта, щодо не вживання алкогольних напоїв до ДТП спростовується показаннями свідків, які вказували, що від обвинуваченого було чутно запах алкоголю, а також матеріалами кримінального провадження.
Посилання щодо порушення «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», що огляд на стан сп`яніння було проведено після спливу двох годин з моменту ДТП, не заслуговують на увагу, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, а саме з висновку щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 06 липня 2014 року, обвинувачений ОСОБА_6 був направлений слідчим на медичне освідування о 23:05, а стан алкогольного сп`яніння у останнього було виявлено о 00:17 год, тобто згідно розділу ІІ п. 9 вище вказаної інструкції протягом двох годин з моменту виявлення підстав для його проведення.

Щодо призначеного покарання, апеляційний суд зазначає, що згідно роз`яснень, викладених у п.п.1,2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції дотримався зазначених вимог закону в повному обсязі, належним чином мотивував своє рішення щодо виду та розміру призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 , як основного так і додаткового виду покарання.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_6 вид та розмір покарання, у відповідності до вимог ст.ст.65-67 КК України, врахував обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до положень ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання, а також дані про особу обвинуваченого, який в силу ст. 89 КК України вважається не судимим, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, негативно характеризується за місцем проживання, позбавлений батьківських прав щодо своєї доньки, хоча вказує на те, що вона перебуває на його утриманні, місце вчинення ДТП покинув, менш ніж через місяць після вчинення ДТП виїхав за межі України, де проживав до 2019 року, що свідчить про намагання ухилитись від відповідальності, оскільки йому було відомо щодо розслідування та направленої йому підозри. Наслідком злочину стала смерть потерпілого ОСОБА_12 та інвалідність ОСОБА_13 . Заподіяну шкоду потерпілим обвинувачений не відшкодував.
Колегія суддів вважає, що з урахуванням всіх фактичних обставин справи, наслідків які настали від дій обвинуваченого, даних про його особу, його ставлення до порушень правил безпеки дорожнього руху, форми вини, суд першої інстанції обґрунтовано призначив ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України та додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк.

На думку апеляційного суду, таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, а з урахуванням фактичних обставин кримінального правопорушення, наслідків які настали, а саме загибель людини, таке покарання буде і справедливим.

Істотних порушень вимог матеріального та процесуального закону при розгляді судом першої інстанції кримінального провадження та постановленні вироку щодо ОСОБА_6 , які б могли стати підставою для скасування вироку, апеляційним судом не встановлено. За такого, доводи апеляційної скарги захисника є неприйнятними.

Разом з тим, суд, при зарахуванні ОСОБА_6 попереднього ув`язнення в строк відбуття покарання, допустився помилки, необґрунтовано зазначив у вироку про зарахування обвинуваченому попереднього ув`язнення з 22 грудня 2019 року по день набрання вироком законної сили, із розрахунку, що один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

Так, відповідно до матеріалів кримінального провадження ОСОБА_6 злочин вчинено в липні 2014 року, в межах цього кримінального провадження до обвинуваченого застосовано запобіжних захід у вигляді тримання під вартою, і з 22 грудня 2019 року по теперішній час він перебуває під вартою. Тому, відповідно до вимог ст. 5 КК України, до нього підлягають застосуванню положення ч.5 ст. 72 КК України в редакції Закону №838-VIII від 26.11.2015 року. А саме період попереднього ув`язнення підлягає зарахуванню в строк відбування покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню, а вирок суду зміні в частині зарахування строку попереднього ув`язнення.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407,409, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,-
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Жовтневого районного суду Миколаївської області від 22 липня 2020 року, стосовно ОСОБА_6 змінити.

Відповідно до ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону №838-VIII від 26.11.2015 року, зарахувати ОСОБА_6 в строк відбуття покарання у виді позбавлення волі строк попереднього ув`язнення з 22 грудня 2019 року по набрання вироком законної сили (12 січня 2021 року) з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

В іншій частині оскаржуваний вирок залишити без зміни.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 3-х місяців з дня її проголошення а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді