Провадження №1-кп/127/409/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2020 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області
в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_3

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду клопотання прокурора ОСОБА_4 про закриття кримінального провадження №0000115 від 28 серпня 2016 року у зв`язку із не встановленням особи, яка вчинила кримінальне правопорушення та закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання прокурора ОСОБА_4 про закриття кримінального провадження №0000115 від 28 серпня 2016 року у зв`язку із не встановленням особи, яка вчинила кримінальне правопорушення та закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.
Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні клопотання підтримала з підстав, викладених у ньому та просила його задовольнити. Зазначила, що вжитими заходами не вдалося встановити особу, яка вчинила злочин.
Заслухавши думку прокурора, дослідивши матеріали клопотання, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 314 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) у підготовчому судовому засіданні суд має право, зокрема, прийняти рішення про закриття провадження у випадку встановлення підстав, передбачених пунктами 4-8, 10 частини першої або частиною другою статті 284 цього Кодексу.
Пунктом 1-1 частини другої статті 284 КПК регламентовано, що кримінальне провадження закривається судом з підстави, передбаченої пунктом 3-1 частини першої цієї статті. При цьому, пунктом 3-1 частини першої статті 284 КПК визначено, що кримінальне провадження закривається якщо не встановлено особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, у разі закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, крім випадків вчинення особливо тяжкого злочину проти життя чи здоров`я особи або злочину, за який згідно із законом може бути призначено покарання у виді довічного позбавлення волі.
Згідно з абзацом 4 частини четвертої статті 284 КПК закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 3-1 частини першої цієї статті, здійснюється судом за клопотанням прокурора.
З матеріалів клопотання вбачається, що 06 квітня 2016 року на дорожньому прикордонному переході Медика-Шигені Підкарпацького воєводства Республіки Польща, під час прикордонного контролю, громадянка України ОСОБА_5 надала як автентичний підроблений документ про дозвіл на працю, виданий нібито Товариством з обмеженою відповідальністю «MAXIMA», зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 .
У подальшому з Окружної прокуратури в м. Перемишль Республіки Польща на адресу Вінницької місцевої прокуратури надійшло клопотання про перейняття кримінального переслідування відносно громадянки України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканки АДРЕСА_2 разом із матеріалами справи №PR4 Ds.614.2016 за фактом використання останньою підробленого документу дозволу на працю, тобто вчинення злочину, передбаченого ст. 270 Кримінального кодексу Республіки Польща.
За результатами розгляду клопотання, Вінницькою місцевою прокуратурою 22 серпня 2016 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000115 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 358 Кримінального кодексу України (далі КК).
Відповідно до положень ч.2 ст. 12 КК злочини, передбачені ч.4 ст.. 358 КК, відносяться до злочинів невеликої тяжкості.
Зі змісту ч.1 ст. 49 КК вбачається, що у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до набрання вироком законної сили минуло три роки.
Згідно з приписами ст.. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура. Зі змісту частини другої статті 9 КПК випливає, що прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
Аналогічні положення визначені і в ч.4 ст. 38 КПК, згідно з якою на орган досудового розслідування покладено обов`язок застосування всіх передбачених законом заходів для забезпечення ефективності досудового розслідування. Відповідальність за законність та своєчасність дій несе слідчий, проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор.
Суд враховує, що стороною обвинувачення не було надано доказів того, що під час досудового розслідування було вжито достатніх і необхідних заходів для всебічного і повного дослідження обставин кримінального провадження. Так, як вже було зазначено судом вище, з Окружної прокуратури в м. Перемишль Республіки Польща на адресу Вінницької місцевої прокуратури надійшло клопотання про перейняття кримінального провадження, при цьому, було повідомлено про особу, яка їх вчинила злочин - ОСОБА_5 .
Відповідно до приписів п. 1 та 2 ч.1 ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення. Обов`язок доведення зазначених обставин, як випливає з ч.1 ст. 92 КПК, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, на потерпілого.
Разом з тим, суд враховує, що протягом тривалого часу жодних дій, направлених на повне та об`єктивне дослідження обставин кримінального провадження, ані прокурором, ані слідчим вчинено не було. При цьому подані до суду матеріали клопотання не свідчать про те, що було вжито належних і достатніх заходів для проведення процесуальних дій з особою, яку компетентні органи Республіки Польща підозрювали у вчиненні злочину.
У постанові від 14.06.2018 (справа № 760/115405/16-к) Верховним Судом зазначено, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Отже, норма ч.3 ст. 314 КПК є диспозитивною нормою, тобто встановлює судову дискрецію, оскільки уповноважує суд (суд має право) прийняти одне з альтернативних рішень, в тому числі й щодо закриття провадження.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що стороною обвинувачення не було вжито усіх необхідних та достатніх заходів для притягнення особи, яка зазначена у клопотанні компетентних органів Республіки Польщі. Такий формальний підхід органів досудового розслідування свідчить про неналежне виконання завдань кримінального судочинства, а тому в задоволенні клопотання прокурора про закриття кримінального провадження слід відмовити.

Керуючись статтями 314-316, 371 КПК, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання прокурора ОСОБА_4 про закриття кримінального провадження №0000115 від 28.08.2016 р. у зв`язку із не встановленням особи, яка вчинила кримінальне правопорушення та закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності відмовити.
Кримінальне провадження №0000115 від 28 серпня 2016 року повернути прокурору для проведення досудового розслідування.

Ухвала остаточна, оскарженню не підлягає.

Суддя: