У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2020 року м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
головуючого: ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3
розглянув в порядку письмового провадження матеріали за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_4 на ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 30.09.2020 року, якою відносно ОСОБА_4 , обвинуваченого за ч.2 ст. 121 КК України
-продовжено строк тримання під вартою до 28.11.2020 р. включно

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Апелянт просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову ухвалу, якою змінити запобіжний захід з тримання під вартою на інший та звільнити його з під варти.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Ухвалою суду клопотання прокурора задоволено та продовжено ОСОБА_4 строк тримання під вартою до 28.11.2020 р. включно.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.
Апелянт вважає, що ухвала суду є незаконною та прийнятою з істотним порушенням вимог КПК України.

Зазначає, що суддею при розгляді клопотання не було ретельно перевірено достовірність підстав для його задоволення, в наслідок чого було ухвалено необгрунтоване судове рішення про продовження строку тримання під вартою.
Вказує, що судом взагалі не розглядалась можливість застосування інших запобіжних заходів.
Вважає даний запобіжний захід занадто суворим.

Встановлені судом першої інстанції обставини.
В провадженні Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області перебуває кримінальне провадження № 0002619.
Прокурором подано клопотання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_4 під вартою, в зв`язку з наявністю існування ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України.
Суд першої інстанції, прийшовши до висновку про необхідність продовження ОСОБА_4 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, мотивував це рішення тим, що клопотання прокурора є обгрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.
Зазначив, що застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого під час судового розгляду в кримінальному провадженні та не зможе запобігти доведеним під час судового засідання ризикам, які на теперішній час не зменшились та продовжують існувати.
Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
ОСОБА_4 просив суд розглянути апеляційну скаргу без його участі, захисник ОСОБА_5 надіслала до суду заяву в якій просила провести розгляд справи без її участі.

Прокурором направлено клопотання про розгляд апеляційної скарги у порядку письмового провадження.

З урахуванням положень ч. 1 ст. 406 КПК України, апеляційний суд ухвалює рішення за результатами письмового провадження.

Вивчивши матеріали, надані судом, та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного.

Рішенням Конституційного суду України від 13 червня 2019 року визнано неконституційним закріплене у статті 392 КПК України обмеження права учасників кримінального провадження окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що відповідно до ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені судом першої інстанції на стадії судового розгляду, до ухвалення судового рішення по суті, підлягають перегляду в апеляційному порядку.

Разом з тим, на даний час, нормативне регулювання положень кримінального процесуального закону ще не здійснено і порядку розгляду таких скарг не передбачено.
За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне при вирішенні питання щодо строків та порядку розгляду цих справ, керуватись загальними засадами кримінального провадження.
Для забезпечення своєчасної та оперативної перевірки законності та обґрунтованості тримання ОСОБА_4 під вартою, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне провести апеляційний розгляд даного провадження у скороченому порядку, передбаченому для оскарження ухвали слідчого судді про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою під час досудового розслідування.
Виходячи з даних матеріалів кримінального провадження, є вірним висновок суду першої інстанції відносно того, що ризики, передбачені частиною 1 статті 177 КПК України, визначені при застосуванні ОСОБА_4 даного запобіжного заходу, не зменшились.
Так, як слідує із матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років.
Окрім того, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_4 може переховуватись від суду, впливати на потерпілого та свідків по справі, а також може продовжити вчиняти інші кримінальні правопорушення, так як раніше неодноразово судимий.
Наведені обставини свідчать про наявність та не зменшення ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України.
Зважаючи на наведене, є безпідставними доводи апелянта відносно того, що судом мав бути застосований більш м`який вид запобіжного заходу.
Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, те, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі
настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Що стосується доводів апелянта стосовно того, що суддя взагалі не мав права застосовувати до нього такий запобіжний захід, як тримання під вартою, то дане твердження не заслуговує на увагу та спростовується матеріалами справи, дослідженими апеляційним судом.
Беручи до уваги доведеність обґрунтованості підозри, ризиків, передбачених частиною 1 статті 177 КПК України, а також серйозність обвинувачення та тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання винним у вчиненні злочину, апеляційний суд не знаходить підстав для зміни запобіжного заходу відносно ОСОБА_4 з тримання під вартою на інший, більш м`який запобіжний захід.
Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 , які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали.
З урахуванням викладеного, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції, а від так, і для задоволення апеляційної скарги.
Керуючись статтями 7, 376, 405, 407, 418, 419, 424, 532 КПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_4 залишити без задоволення, а ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 30.09.2020 року, якою відносно ОСОБА_4 , обвинуваченого за ч.2 ст. 121 КК України продовжено строк тримання під вартою, залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її оголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Головуючий:
Судді: