Дата документу 18.08.2020 Справа№ 333/2526/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження № 11-кп/807/383/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 333/2526/19Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст.186 ч.2 КК України
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0001301, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_10 на вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 жовтня 2019 року відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Запоріжжя, не працюючого, освіта середня, не одруженого, на утриманні малолітніх або неповнолітніх дітей не має, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

1) 22.01.1991 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя за ч. 3 ст. 140, ч. 2 ст. 141 КК України (в ред. 1960 року) до 4 років позбавлення волі;

2) 22.04.1998 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 140, України (в ред. 1960 року) до 3 років позбавлення волі;

3) 21.06.2002 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2, ч. 3 ст. 185, ст. 70 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі;

4) 16.07.2005 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя за ч. 1 ст. 152, ч. 1 ст. 153, ч. 2 ст. 186, ст. 395 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі;

5) 08.11.2012 року Василівським районним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі. На підставі вимог ст. 75 КК України звільнений від відбуття покарання з іспитовим строком на 1 рік 6 місяців;

6) 19.02.2016 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя за ч. 1 ст. 263 КК України до 3 років позбавлення волі. На підставі вимог ст. 75 КК України звільнений від відбуття покарання з іспитовим строком на 1 рік;

7) 09.11.2017 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі. На підставі вимог ст. 75 КК України звільнений від відбуття покарання з іспитовим строком на 1 рік;

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

в с т а н о в и л а:

вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 жовтня 2019 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Згідно вимог ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням строком на 3 роки.

Відповідно до вимог ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_8 наступні обов`язки: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи та навчання; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Вирішена доля речових доказів.

Згідно вироку суду першої інстанції, 21 квітня 2019 року приблизно о 20 годині 00 хвилин, ОСОБА_8 , знаходячись біля будинку № 31 по вулиці Рясна у місті Запоріжжя, маючи прямий умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, діючи умисно, з корисливих мотивів, відкрито викрав з правої кишені курточки потерпілої ОСОБА_7 мобільний телефон марки «Хіаоmі Redmi Note 5» в корпусі золотистого кольору, вартістю 5500 гривень, в якому була встановлена сім карта оператора мобільного зв`язку - «Водафон» з № НОМЕР_1 вартістю 50 гривень та сім карта оператора мобільного зв`язку - «Київстар» з № НОМЕР_2 вартістю 50 гривень.

Після чого, ОСОБА_8 , реалізуючи свій умисел на відкрите викрадення чужого майна, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння та передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, ігноруючи вимоги потерпілої ОСОБА_7 , покинув місце скоєння злочину разом з викраденим майном.

Протиправними діями ОСОБА_8 спричинив потерпілій ОСОБА_7 майнову шкоду на загальну суму 5600 гривень.

В апеляційній скарзі прокурор, не оскаржуючи вирок суду в частині кваліфікації дій обвинуваченого та доведеності його вини, вважає вирок суду незаконним у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Вважає, що при призначенні покарання ОСОБА_8 суд в достатній мірі не дотримався вимог закону, не врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, а саме те, що злочин скоєно ним у громадському місці, обвинувачений ніде не працює, суспільно-корисною працею не займається, що свідчить про його небажання стати на шлях виправлення та схильність до вчинення кримінальних правопорушень. Також зазначає, що хоча у вироку і зазначено, що ОСОБА_8 раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності, проте суд все одно дійшов до висновку про можливість застосування ст.ст. 75, 76 КК України по відношенню до особи, котра раніше була засуджена вироками судів сім разів, в тому числі і за вчинення корисливих злочинів. На думку апелянта, ОСОБА_8 не є тією особою, котра заслуговує на таку високу довіру та з огляду на вищезгадані характеристики, сумніви про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання є обґрунтованими.

На підставі викладеного, просить повністю скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора та потерпілу, які підтримали апеляційну скаргу; обвинуваченого, зокрема і в останньому слові, та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги; перевіривши матеріали провадження, та обговоривши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні умисного тяжкого злочину, встановлені і вказані обставини у обвинувальному вироку, відповідають фактичним обставинам провадження, підтверджуються сукупністю досліджених при судовому розгляді доказів, які згодом суд поклав у основу вироку, та є вмотивованими і обґрунтованими.

Оскільки ці висновки ґрунтуються на обставинах подій, які сторонами провадження не оспорюються, тому дані обставини, у відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України, перевірці в апеляційній інстанції не підлягають.

Кримінально-правова оцінка діянь ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 186 КК України є правильною.

Порушень ст.ст. 349, 370 КПК України щодо обґрунтованості і вмотивованості винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення у вироку суду, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до положень ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації. У кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, його наслідки, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують чи обтяжують покарання. Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчиненого злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність утриманців), його матеріальний стан, тощо.

Вирішуючи питання про вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , районний суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, конкретні обставини справи, дані про особу обвинуваченого, який визнав свою вину у повному обсязі, позитивно характеризується за місцем проживання, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше неодноразово судимий, думку потерпілої, яка не наполягала на призначенні обвинуваченому суворого покарання, наявність обставин, що пом`якшують покарання, та відсутність обтяжуючих покарання обставин, і, тому прийшов до висновку, що виправлення останнього можливо з призначенням покарання у межах санкції, передбаченої ч. 3 ст. 186 КК України, у виді позбавлення волі.

Разом з тим, апеляційні доводи прокурора у кримінальному провадженні про безпідставне звільнення обвинуваченогоОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, на думку колегії суддів, є слушними, оскільки суд, звільняючи його від покарання, не в повній мірі врахував обставини провадження, ступінь тяжкості злочину та особу обвинуваченого.

Згідно зі ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Вирішуючи питання про можливість звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України суд недостатньо мотивував своє рішення.

Застосувавши положення зазначеного закону, суд не навів у вироку переконливих мотивів для прийняття такого рішення, формально перелічив з-поміж іншого загальні засади призначення покарання, і з достатнім обґрунтуванням не зазначив, як саме враховані ним обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину та впливають на недоцільність відбування обвинуваченим ОСОБА_8 покарання.

На думку колегії суддів, як окремо, так і у своїй сукупності, враховані судом обставини не дають підстав вважати можливим виправлення ОСОБА_8 без відбування покарання.

Так, звільняючи ОСОБА_8 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, суд, тим не менш, не обґрунтував у вироку свій висновок про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбування ним покарання, не зазначив як саме враховані ним обставини впливають на недоцільність відбування обвинуваченим ОСОБА_8 покарання, фактично не врахував всіх обставин провадження, та не звернув увагу на те, що його дії були направлені проти власності, посягали на основи гарантованих конституційних прав громадян, злочин скоєно ним у громадському місці, а крім того, не звернув увагу на те, що обвинувачений не працює, суспільно-корисною працею не займається, раніше був неодноразово засуджений, у тому числі, і за аналогічні злочини, та останні три рази до обвинуваченого вже застосовувався інститут звільнення від відбування покарання з випробуванням, однак обвинувачений ОСОБА_8 знову скоїв умисний корисливий злочин, що свідчить про його підвищену соціальну небезпеку для суспільства, небажання ставати на шлях виправлення та схильність до вчинення кримінальних правопорушень, а тому покарання обвинуваченому повинно відповідати своїй меті, бути адекватним скоєному, слугувати виправленню особи та попередженню скоєння ним нових злочинів.

З урахуванням вищевказаного, вирок районного суду в частині призначеного покарання підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового вироку.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що покарання ОСОБА_8 у виді позбавлення волі на строк чотири років, але без звільнення його від відбування покарання з випробуванням, як про те прохав прокурор в своїй апеляційній скарзі, буде справедливим, відповідним до скоєного, необхідним і достатнім для його виправлення і попередження скоєння ним нових злочинів, і таким, що відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України.

Інших істотних порушень кримінального та кримінального процесуального законодавства, що тягнуть безумовне скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи, не встановлено.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 409, 413, 414, 420 КПК України, колегія суддів

з а с у д и л а:

апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_10 задовольнити.

Вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 жовтня 2019 року відносно ОСОБА_8 в частині призначеного покарання та звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.ст. 75, 76 КК України скасувати.

Зменшити ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 186 КК України та вважати його засудженим до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

Строк відбуття покарання ОСОБА_8 обчислювати з моменту приведення вироку апеляційного суду до виконання.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржений учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня його проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4