ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2021 року
м. Київ

справа № 642/4663/15-к
провадження № 51- 3281км20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
виправданого ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000104, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Харкова, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , мешканця АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі КК),

за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, на ухвалу Харківського апеляційного суду від 14 квітня 2020 року.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 06 травня 2019 рокуОСОБА_6 виправдано у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, за недоведеністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Харківський апеляційний суд ухвалою від 14 квітня 2020 року вирок щодо ОСОБА_6 залишив без зміни.

Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався в тому, що він 10 січня 2015 року між 19:00 та 20:00 (точного часу встановити неможливо), перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, приїхав до свого батька ОСОБА_8 додому до будинку АДРЕСА_3 для того щоб попросити грошей, та, оскільки останній не відчиняв йому двері, переліз через огорожу й шляхом віджиму вікна проник до цього будинку. У будинку потерпілий ОСОБА_8 зробив синові зауваження з приводу стану алкогольного сп`яніння та відмовився надати йому гроші, унаслідок чого між ними на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних стосунків виник словесний конфлікт, під час якого ОСОБА_8 висловлював образи на адресу матері ОСОБА_6 , через що в останнього виник умисел на вбивство свого батька. Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_6 схопив ОСОБА_8 лівою рукою за одяг та став його утримувати, чим подолав волю потерпілого до опору, а правою рукою взяв з підлоги топорище від сокири та, усвідомлюючи характер своїх неправомірний дій і передбачаючи реальну можливість настання суспільнонебезпечних наслідків у вигляді смерті потерпілого, а також свідомо допускаючи їх настання, завдав ОСОБА_8 численних ударів зі значною силою (не менше 10 ударів) топорищем у життєво- важливі органи в голову й грудну клітку, а також по всьому тулубу, чим заподіяв йому сукупну тупу травму голови та тулубу, від якої потерпілий через нетривалий час помер на місці. Після цього, ОСОБА_6 з метою уникнення кримінальної відповідальності за скоєний ним злочин зімітував пограбування та з місця події зник.

Короткий зміст вимог, наведених у касаційних скаргах, та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, посилаючись на істотне порушення судом вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_6 та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Свої вимоги прокурор мотивує тим, що суд апеляційної інстанції:
- не надав оцінку доказам, які були викладені прокурором в апеляційній скарзі;
- усупереч вимогстатті 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) порушив принцип змагальності сторін, не дослідив повторно обставин, які було досліджено судом першої інстанції неповністю та з порушеннями. Зокрема, повторно не дослідив протоколу огляду трупа від 14 січня 2015 року, протоколи огляду місця події від 14 січня 2015 року та 16 січня 2015 року, лікарського свідоцтва про смерть №181 від 25 січня 2015 року, протоколу огляду предметів та постанови про визначення речових доказів, вилучених під час огляду місця події 14 січня 2015 року, висновків судово-медичних експертиз № 181-ДМ/15 від 24 лютого 2015 року, № 20/181-ДМ/15 від 26 лютого 2015 року та № 37/181-ДМ/15 від 10 квітня 2015 року, висновку судово-трасологічної експертизи № 68 від 24 березня 2015 року, висновку судово-криміналістичної експертизи волокон і волокнистих матеріалів № 1036/1297 від 10 лютого 2015 року, висновків судово-імунологічних експертиз № 361-И/15 від 16 січня 2015 року, №362-И/15 від 16 січня 2015 року та № 363-И/15 від 25 лютого 2015 року, висновків судово-медичної експертизи №181-ДМ/15 від 24 лютого 2015 року;
- обґрунтував своє рішення тими самими доказами, що й суд першої інстанції та на порушення вимог ст. 419 КПК не навів обґрунтованих мотивів, з яких виходив при постановленні ухвали, і не зазначив переконливих підстав, на яких апеляційну скаргу визнав необґрунтованою;
- не застосував закон, який підлягав застосуванню, а саме ч. 1 ст. 115 КК про що прокурор просив у свої апеляційній скарзі.

Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор вимоги касаційної скарги не підтримав.
Виправданий ОСОБА_6 та захисник заперечували проти задоволення вимог касаційної скарги.

Мотиви Суду
За приписами ст. 433 КПКсуд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Він є судом права, а не факту, і при перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
На підставі ст. 62 Конституції України, положень ст. 17 КПК обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно з вимогами ст. 91 КПК доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення. Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК випадках, на потерпілого.

Суд може постановити обвинувальний вирок лише в тому випадку, коли винуватість обвинуваченої особи доведено поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності й виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК, сторона обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна та безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Відповідно до вимог статей 370, 374 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, із яких суд відкидає докази обвинувачення. В мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту, в тому числі й поданих у судовому засіданні.
Ретельно перевіривши зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_6 було пред`явлено обвинувачення, суд першої інстанції навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку.
Так, обвинувачений ОСОБА_6 у судовому засіданні вини не визнав і показав, що14 січня 2015 року близько 9:0010:00 він приїхав додому до свого батька ОСОБА_8 привітати його зі святом. Оскільки батько не відкрив, він деякий час чекав біля хвіртки, а потім заглянув у двір та побачив, що двері в будинку відкриті. Він переліз через паркан та зайшов до кімнати. У кімнаті був безлад, речі були розкидані, і він побачив труп батька, а також, що було пошкоджено вікно в спальні з боку саду. Після цього викликав працівників поліції. Потім його попросили надати пояснення, і він поїхав з працівниками поліції до відділення, де його затримали та звинуватили у вбивстві батька. З батьком у нього були хороші стосунки, він допомагав йому, міняв руберойд на даху будинку в кінці листопада 2014 року, при цьому використовував сокиру, пилу та інші інструменти, які залишив у сінях будинку, і після того у батька не був, мав ключі від будинку останнього. Причин вбивати батька в нього не було, оскільки той допомагав йому грошима. 9 та 10 січня 2015 року був на роботі в торговому - оздоровчому центрі « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». 10 січня 2015 року закінчив роботу близько 20:00, після 23:00 приїхав додому на Мереф`янське шосе, де мешкав із співмешканкою та її дитиною. 10 січня 2015 року він до батька не приїздив. Крім того, обвинувачений показав, що 14 січня 2015 року після виявлення трупа батька він визвав працівників міліції, потім його попросили проїхати до райвідділу для дачі пояснень, після чого він був затриманий і більш його не відпускали.

Відповідно до ст. 86 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч.5 ст. 240 КПК слідчий експеримент, що проводиться в житлі чи іншому володінні особи, здійснюється лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді за клопотанням слідчого, погодженого з прокурором, або прокурора, яке розглядається в порядку, передбаченому цим Кодексом, для розгляду клопотань про проведення обшуку в житлі чи іншому володінні особи.
Оскільки ухвали слідчого судді зі сторони обвинувачення до суду надано не було, то суд першої інстанції визнав зазначену слідчу дію недопустимим доказом.
При цьому суд першої інстанції висловив сумнів щодо добровільної участі ОСОБА_6 у вказаній слідчій дії з урахуванням того, що він був фактично затриманий 14 січня 2015 року і до 16 січня 2015 року перебував у районному відділі міліції. 15 січня 2015 року йому було повідомлено про підозру. Слідчий експеримент за його участю проводився 16 січня 2015 року з 10:00 до 12:20, того ж дня за ухвалою слідчого судді, ОСОБА_6 був затриманий о 14:00 після обрання йому запобіжного заходу. Сам ОСОБА_6 стверджував, що слідчий експеримент проводився під примусом зі сторони співробітників правоохоронних органів, які, застосовуючи до нього недозволені методи фізичного та психологічного впливу, змусили його оговорити себе. Крім того, під час цієї слідчої дії ОСОБА_6 показав, що завдав батькові лише 4-х ударів, два з яких у голову, та два по тулубу з лівого боку, оскільки він тримав батька за одяг лівою рукою. Тоді, як відповідно до проведених судово-медичних експертиз потерпілому ОСОБА_8 було завдано не менше 10 ударів по голові та тулубу і зламано 17 ребер з правого і лівого боківу.

Суд першої інстанції, керуючись вимогами закону, дав оцінку й іншим зібраним та наданим стороною обвинувачення доказам.

Зокрема, суд дав оцінку висновку судово-криміналістичної експертизи щодо виявлення волокон зі светра потерпілого в піднігтьовому вмісті пальців рук ОСОБА_6 та послався на те, щообвинувачений 14 січня 2015 року знайшов батька мертвим і міг торкатися його речей. Самі ж зразки для експертизи з-під нігтів ОСОБА_6 відбиралися 16 січня 2015 року, тоді як подія відбулася 10 січня 2015 року. Суд визнав сумнівним, що, скоївши вбивство батька 10 січня 2015 року, ОСОБА_6 не мив рук шість днів з урахуванням того, що він працював прибиральником у кліринговій компанії.

Дав оцінку суд першої інстанції також даним висновку судово-молекулярної генетичної експертизи, згідно з яким на знарядді злочину виявленно клітини, що походять від ОСОБА_6 . Так, судом було встановлено, що обвинувачений робив у батька ремонт і користувався його інструментами, у тому числі й сокирою.

Судом першої інстанції також встановлено, що зазначені вище, а також інші досліджені судом докази, а саме протоколи огляду трупа від 14 січня 2015 року, огляду місця події від 14 січня 2015 року та від 16 січня 2015 року, огляду предметів від 26 січня 2015 року та постанова про визнання речовими доказами предметів, вилучених під час огляду місця події, висновки судово-медичних експертиз (щодо характеру, локалізації виявлених тілесних ушкоджень, можливого часу їх утворення), висновки експертиз щодо можливого походження волосся, виявленого на топорищі, від потерпілого та судово-трасологічної експертизи, як кожен окремо, так і в сукупності, не містять даних, які б поза розумним сумнівом доводили причетність ОСОБА_6 до вчинення вбивства батька.

Крім того, суд першої інстанції поставив під сумнів мотив скоєння злочину, оскільки органом слідства інкримінується, що між ОСОБА_6 та його батьком виник словесний конфлікт, у ході якого через раптово виниклу неприязнь, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, останній убив свого батька, однак під час судового слідства жодний з допитаних свідків не повідомив, що між обвинуваченим та його батьком були неприязні стосунки, навпаки всі вони поясняли, що між ними були гарні стосунки, вони допомагали один одному. Свідки, які були знайомі з потерпілим, також стверджували, що він торгував вином та самогоном. До нього приходили люди, які зловживали спиртними напоями. З його дому часто скоювали крадіжки, через що потерпілий звертався в правоохоронні органи.

Судом першої інстанції також було встановлено, що відбитки пальців рук, які були виявлені на топорищі, вікні, меблях у будинку, відповідно до висновку експертизи не належать ані потерпілому ОСОБА_8 , ані ОСОБА_6 , а належать невстановленій особі. На одязі потерпілого було виявлено кров, що також не належить будь-кому з них.
Крім того, у потерпілого ОСОБА_8 мали місце тілесні ушкодження, які виникли під час «боротьби та самозахисту», однак у ОСОБА_6 жодних тілесних ушкоджень виявлено не було. Також у потерпілого поміж інших тілесних ушкоджень було виявлено субдуральну гематому, давність утворення якої становит не менше 3-4 діб до моменту настання смерті. Ці обставини, як встановив суд першої інстанції, можуть свідчити про наявність у потерпілого ОСОБА_8 конфлікту з невстановленою особою.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 10 січня 2015 року о 18:21 перебував неподалік від місця роботи, що підтверджується інформацією оператора зв`язку, яким він користувався, і стороною обвинувачення не надано даних, що він близько 19:20 перебував на місці скоєння злочину, у протилежному кінці м. Харкова. Крім того, згідно з даними висновків судово-медичних експертиз точного часу заподіяння, тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_8 також не встановлено.

Таким чином, суд першої інстанції, керуючись положеннями п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для ухвалення в цьому кримінальному провадженні виправдувального вироку щодо ОСОБА_6 .

Суд апеляційної інстанції погодився з таким висновком суду першої інстанції про недоведеність поза розумним сумнівом вчинення ОСОБА_6 інкримінованого йому злочину.
Згідно з приписами статей 7, 404, 419 КПК у їх взаємозв`язку вбачається, що суд апеляційної інстанції зобов`язаний перевірити всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, а також аргументи, наведені сторонами під час апеляційного провадження, дати на них вичерпну відповідь.
Під час перегляду вироку суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 апеляційний суд дотримався зазначених вимог.
Посилання прокурора на те, що суд безпідставно відмовив стороні обвинувачення у повторному дослідженні доказів, не ґрунтується на матеріалах провадження.

Так, відповідно до вимог ч. 3 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції зобов`язаний за клопотанням учасників судового провадження повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями.
Водночас прокурор в апеляційній скарзі та під час розгляду провадження у суді апеляційної інстанції, про що свідчить звукозапис цього розгляду, не вказував, які саме обставини досліджено судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, чому слід повторно дослідити докази, зводячи зміст скарг до необхідності надати доказам іншу оцінку та прийняти протилежне рішення.

З матеріалів провадження вбачається, що сторона обвинувачення у провадженні в судах першої та апеляційної інстанцій, не була позбавлена права на обстоювання своєї правової позиції, подання до суду документів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених КПК, тому доводи в касаційній скарзі про порушення принципу змагальності є безпідставними. При цьому чинним кримінальним процесуальним законодавством дослідження доказів передбачено як обов`язкове лише при розгляді провадження по суті судом першої інстанції.

Прокурор, посилаючись на те, що суд апеляційної інстанції, порушуючи вимоги ст. 419 КПК, не навів обґрунтованих мотивів, з яких виходив при постановленні ухвали, та не зазначив переконливих підстав, на яких апеляційну скаргу визнав необґрунтованою, не вказує у касаційній скарзі, які саме доводи апеляційної скарги залишились поза увагою суду.

З огляду на зазначене в касаційній скарзі не наведено доводів про допущення під час апеляційного розгляду провадження таких порушень, які б перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення.

Таким чином, підстав для задоволення касаційної скарги не встановлено.

Керуючись статтями 369, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Ухвалу Харківського апеляційного суду від 14 квітня 2020 рокущодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанцій, - без задоволення.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3