ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3283/20 Справа № 205/3788/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
потерпілого ОСОБА_8
представника потерпілого ОСОБА_9
обвинуваченого ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000863 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 серпня 2020 року щодо

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Дніпро, неодруженого, працюючого в ТОВ «ТК «САТ» на посаді транспортувальника, зареєстрованого та мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

В с т а н о в и л а:

Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 серпня 2020 року ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та призначено йому покарання у виді штрафу у розмірі 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що еквівалентно 8 500 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на 1 рік.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 до обвинуваченого ОСОБА_10 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_8 33 849 гривень 65 копійок в рахунок відшкодування матеріальної шкоди.
Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_8 50 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Також судом вирішено долю речових доказів та питання розподілу процесуальних витрат.

Вироком суду ОСОБА_10 визнано винним в тому, що він 08.04.2019 руку близько 21 години 30 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем «Форд Сієрра», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_11 , яка мешкає АДРЕСА_2 , рухався в Новокодацькому районі м. Дніпро по вул. Набережній Заводській з боку вул. Комунарівської в напрямку вул. Метробудівської.
Під час руху ОСОБА_10 , порушуючи правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки і її змін, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожнім знаком № 5.35.1 та дорожньою розміткою № 1.14.3 «зебра», розташованого в районі будинку №98а, перед яким у лівій (четвертій) полосі для руху зменшив швидкість та зупинився транспортний засіб, в третій полосі почав зменшувати швидкість та зупинятися автомобіль, на що водій не зреагував, продовжив рух не переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів для яких може бути створена перешкода чи небезпека, внаслідок чого в другій полосі для руху скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_8 який перетинав проїзну частину справа наліво по ходу його руху по пішохідному переходу.
Внаслідок дорожньо-транспортної події потерпілому ОСОБА_12 , заподіяні тілесні ушкодження у вигляді тупої травми тіла: закритої черепно-мозкової травми струсу головного мозку, саден в лобній кісток в середній третині зі зміщенням уламків; п`яти саден: на передній поверхні правого колінного суглобу, на передній поверхні правої гомілки в середній третині, на зовнішній поверхні правої гомілки від середньої до нижньої третини, на внутрішньо-передній поверхні правого гомілковостопного суглобу та на 1-му пальці лівої стопи, які за своїм характером відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень.
Порушення правил безпеки дорожнього руху виразилося в тому, що водій ОСОБА_10 , керуючи автомобілем «Форд Сієра» реєстраційний номер НОМЕР_2 , порушив вимоги п.18.4 Правил дорожнього руху України, який свідчить Якщо перед нерегульованим пішохідним переходом зменшує швидкість чи зупинився транспортний засіб, водії інших транспортних засобів, що рухаються по сусідніх смугах повинні зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися і можуть продовжити (відновити) рух лише переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, що з технічної точки зору перебуває у причинному зв`язку з настанням даної ДТП.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 просить вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28.08.2020 року скасувати та ухвалите нове рішення, яким застосувати покарання без позбавлення права керування, а також з урахуванням всіх обставин справи частково задовольнити вимогу про стягнення моральної шкоди.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що додаткове покарання порушує право ОСОБА_10 на працю, гарантоване Конституцією України.
Вказує, що в матеріалах справи наявна характеристика ОСОБА_10 з міста роботи, де зазначено, що він сумлінно тривалий час виконує роботу з доставки товарів. За 8 років у її підзахисного було одне порушення, це відсутність страхового полісу, який він не встиг поновити за відсутністю в цей день коштів. Позбавлення водійських прав залишить ОСОБА_10 роботи, він не зможе утримувати не тільки себе, а й батьків-пенсіонерів. Крім того, при залишенні без роботи ОСОБА_10 не зможе виконувати вирок суду в часті цивільного позову, відсутність роботи не дасть йому можливість компенсувати збитки потерпілому ОСОБА_8 .
Не погоджується апелянт і з розміром стягнутої судом з обвинуваченого на користь потерпілого моральної шкоди, вважаючи, що в діях потерпілого було наявне нехтування правилами безпеки руху, а не просто необачність.

На апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 представником ОСОБА_9 в інтересах потерпілого ОСОБА_8 були подані заперечення, в яких остання виражає свою незгоду з поданою апеляцією та просить вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 серпня 2020 року залишити без змін.
Вважає, що покарання у виді штрафу у розмірі 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що еквівалентно 8 500 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на 1 рік є адекватною та співмірною реакцією держави на вчинений обвинуваченим злочин, що перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Також зазначає, що суд першої інстанції з повним дотриманням норм матеріального та процесуального права ухвалив вирок у частині стягнення моральної шкоди у сумі, що може відновити порушені права потерпілого.

Під час судового розгляду обвинувачений та його захисник, кожен окремо, підтримали вимоги апеляційної скарги захисника, просили її задовольнити.
Потерпілий та його представник, кожен окремо, заперечували проти задоволення апеляції захисника, просили вирок суду залишити без змін як законний та обгрунтований.
В судових дебатах сторони підтримали такі ж позиції.

Заслухавши суддюдоповідача, думки учасників судового провадженняя, дослідивши та перевіривши надані матеріали, співставивши їх з доводами апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.
Відповідно до ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах поданої апеляційної скарги.
Оскільки висновки суду стосовно фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення, доведеності вини ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність правової кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 286 КК України в апеляційній скарзі не оспорюються, і іншими сторонами і учасниками кримінального провадження апеляційних скарг не надано, тому вказані обставини судом апеляційної інстанції не перевіряються.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Так, суд першої інстанції, провівши судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до вимог ч. 1 ст. 337 КПК, згідно з якими, судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Судом дотримано вимоги ст. 17 ЗУ від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», де передбачено, що при розгляді справ суду застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ч. 2 ст. 8 КПК, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Судом першої інстанції повністю враховано і п. 65 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом».
Як вбачається з вироку, судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані в повному обсязі.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, викладених у вироку, правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 286 КК України, відповідають вимогам закону та ґрунтуються на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, оцінці сукупності доказів з точки зору належності, допустимості та достовірності.
Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело права, у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. Як у справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 року, так і у справі «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 року суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним». А у справі «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року суд встановив, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи».
Відповідно до санкції ч.1 ст. 286 КК України в редакції, яка діяла на момент вчинення злочину, встановлено наступні види покарань: штраф, виправні роботи, арешт або обмеження волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами або без такого.
Згідно з роз`ясненнями, які містяться у ч. 3 п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного. У кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно. Позбавлення права керувати транспортними засобами можна застосовувати як додаткове покарання незалежно від того, що особу вже було позбавлено такого права в адміністративному порядку. Питання про доцільність призначення факультативного додаткового покарання вирішується за розсудом суду з урахуванням конкретних обставин справи, даних про особу винного.
Отже, з огляду на вищезазначене, можливо за результатами системного аналізу дійти висновку про те, що додаткове покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд може не призначати лише за наявності декількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, і з урахуванням особи винного.
Як убачається з вироку, при обранні обвинуваченому ОСОБА_10 виду та міри покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого, який згідно зі ст. 12 КК України, відноситься до категорії нетяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліках у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, за місцем проживання та роботи характеризується виключно позитивно, щире каяття, яке суд визнав обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченому, та відсутність обставин, які обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_10 .
Крім того, судом враховано і позицію потерпілого ОСОБА_8 , який просив призначити обвинуваченому суворе покарання.
В даному випадку колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що обвинуваченому ОСОБА_10 необхідно призначити покарання у виді штрафу в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України у розмірі 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що еквівалентно 8 500 гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на 1 рік, за відсутності підстав для застосування ст.ст. 69,75 КК України.
Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку про те, що наведені судом обставини ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та даних судового розгляду справи, та вважає, що при призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, передбачених Кримінальним кодексом України, дотримався принципу індивідуалізації покарання, врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, дані по особу ОСОБА_10 , та призначив покарання, яке є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги захисника про наявність підстав для призначення її підзахисному лише основного покарання у вигляді штрафу без застосування додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки судом оцінено всі докази по справі у їх сукупності та у вироку обґрунтовано зазначено всі мотиви прийнятого ним рішення.
Обговорюючи доводи поданої апеляційної скарги про наявність підстав для зміни вироку шляхом зменшення розміру стягнення з обвинуваченого ОСОБА_10 моральної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_8 колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статей 55, 124 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом; юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення; законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору.
Згідно з положеннями частини 2 статті 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Згідно з ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Відповідно до частини 1 статті 129 КПК України суд, ухвалюючи, зокрема, обвинувальний вирок, задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому залежно від доведеності підстав і розміру позову.
Статтею 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає:
1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;
3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;
4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 9 постанови № 4 Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
В даному випадку колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції зазначені вимоги закону виконав в повному обсязі.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, потерпілим ОСОБА_8 було заявлено цивільний позов з урахуванням збільшення позовних вимог про стягнення з обвинуваченого в рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 50 000 грн. Свої позовні вимоги потерпілий підтримав і під час допиту в судовому засіданні, прохаючи задовольнити їх у повному обсязі.
Суд першої інстанції, вирішуючи цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 , дійшов висновку, з яким повністю погоджується і апеляційний суд, що позовні вимоги останнього про відшкодування моральної шкоди на суму 50 000 грн. 00 коп. мають бути задоволені повністю та стягнуті з обвинуваченого на користь останнього, оскільки судом встановлена винність обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення та причинний зв`язок між вчиненим обвинуваченим злочином та наслідками його злочинних дій.
В даному випадку місцевий суд дійшов такого висновку, врахувавши характер вчиненого кримінального правопорушення, ступінь вини обвинуваченого, характер немайнових втрат, глибину фізичних та душевних страждань потерпілого ОСОБА_8 , та визнав заявлену потерпілим суму в розмірі 50 000 гривень, які підлягають стягненню в рахунок відшкодування моральної шкоди, обґрунтованою та співрозмірною з душевними хвилюваннями та глибиною страждань, які поніс потерпілий ОСОБА_8 у зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями та подальшими наслідками у вигляді інвалідності та зменшення працездатності, що сталось з вини обвинуваченого ОСОБА_10 .
Таким чином, рішення суду про задоволення в повному обсязі позовних вимог потерпілого ОСОБА_8 в частині відшкодування моральної шкоди та стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого 50 000 гривень за рахунок спричинення моральної шкоди є обґрунтованим та вмотивованим.
Враховуючи наведене, підстав для задоволення апеляційної скарги захисника в інтересах обвинуваченого колегія суддів апеляційної інстанції не вбачає, а тому в даному конкретному випадку це питання не є підставою піддавати сумніву законність оскаржуваного судового рішення і не тягне за собою його зміну або скасування в частині заявлених апеляційних вимог.
Отже, за результатами апеляційного перегляду можливо зробити висновок, що суд першої інстанції під час ухвалення даного обвинувального вироку виходив першочергово з загальних засад кримінального процесуального законодавства, у зв`язку з чим було постановлено законне та обґрунтоване рішення, яке підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга сторони захисту залишенню без задоволення.
Будь-яких даних, які б свідчили про наявність при розслідуванні кримінального провадження та його розгляді істотних вимог норм кримінально-процесуального закону, які б тягли за собою безумовне скасування всього вироку, по справі не встановлено.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 залишити без задоволення.
Вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 серпня 2020 року щодо ОСОБА_10 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 426 КПК України до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4