ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/818/1331/21
Категорія: ч.3, ст.15, ч.2 ст.258,
ч.1 ст.263, ч.2 ст.258 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

потерпілих: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

ОСОБА_12 ОСОБА_13 ,

представника потерпілих ОСОБА_14 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові в режимі відеоконференції судове провадження за апеляційними скаргами захисників ОСОБА_15 , ОСОБА_7 на ухвалу Комінтернівського районного суду м.Харкова від 12 січня 2021 року, -

УСТАНОВИЛА:
Цією ухвалою продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_16 , 1980 року народження та ОСОБА_8 , 1981 року народження, на 60 діб, до 12 березня 2021 року.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_16 адвокат ОСОБА_15 посилається на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. Указала, що відповідно до положень ст.199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування та розглядається слідчим суддею. Згідно обвинувального акту останнє за часом кримінальне правопорушення було вчинено 06.04.2020 року у АДРЕСА_1 , що знаходиться в межах територіальної юрисдикції Кіровського районного суду м. Дніпропетровська. Вважає, що з огляду на порушення територіальної підсудності, проводити підготовче засідання Комінтернівським районним судом м.Харкова було істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Крім того наголосила, що суддя ОСОБА_1 не є слідчим суддею.

Зазначила, що суд, відмовивши в залученні компетентного перекладача, порушив право на захист обвинуваченого ОСОБА_16 , який не володіє українською мовою, є вірменом та в побуті спілкується російською мовою. Також зазначила, що до суду була подана заява від представника вірменської діаспори в Україні адвоката ОСОБА_17 , про взяття ОСОБА_16 на особисту поруку, однак вона не була розглянута під час судового засідання.

Відзначила, що досудове слідство було проведено з порушенням вимог КПК України та Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність», матеріали справи не містять жодних об`єктивних доказів причетності ОСОБА_16 до інкримінованих йому злочинів.

Указала, що матеріали справи не містять жодних доказів наявності ризиків, передбачених ст.177 КПК України та відзначила, що:

- ОСОБА_16 перебуває під вартою 10 місяців, однак жодних нових обґрунтованих підстав для продовження строку тримання під вартою стороною обвинувачення не наведено. Наголосила, що ОСОБА_16 не має бажання ухилятись від суду, оскільки не вважає себе винуватим та навпаки бажає об`єктивного і всебічного розслідування, яке б доказало його невинуватість;

-всі речові докази, які мають суттєве значення для справи, були вилучені, а тому можливість знищити, сховати або спотворити будь-які із речей чи документів відсутня;

-під час досудового розслідування всі потерпілі, свідки, експерти були допитані, всі експертизи проведені;

- ОСОБА_16 зацікавлений у повному, всебічному та неупередженому розгляді справи, а тому не збирається перешкоджати розгляду кримінального провадження; не збирається вчиняти інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому підозрюється.

Просить ухвалу суду скасувати, обрати ОСОБА_16 запобіжний захід у виді домашнього арешту, відповідно до вимог ч.3 ст.183 КПК України визначити розмір застави на рівні мінімального, передбаченого ч.5 ст.182 КПК України, враховуючи, що більш значний розмір буде завідомо непомірним для обвинуваченого.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 посилається на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. Зазначила, що судом першої інстанції було задоволено клопотання сторони захисту про направлення кримінального провадження до Харківського апеляційного суду для внесення подання до Касаційного кримінального суду Верховного Суду щодо визначення підсудності кримінального провадження за іншим судом в межах юрисдикції різних апеляційних судів. Наголосила, що порушення правил про підсудність є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а тому ухвалене судом рішення щодо кримінального правопорушення з порушенням правил про підсудність, підлягає скасуванню як таке, що ухвалене незаконним складом суду. Вважає, що суддя Комінтернівського районного суду м.Харкова, ухваливши рішення про направлення справи для визначення підсудності, фактично визнав, що цей суд не має повноважень вирішувати будь-які питання, які підлягають розгляду судом на стадії підготовчого засідання, у тому числі і питання запобіжного заходу. Відзначила, що посилання суду на те, що при розгляді клопотання про продовження строків тримання під вартою суд керується ч.4 ст.199 КПК України є необґрунтованим, оскільки правила підсудності діють для будь-якого суду або слідчого судді, а суддя ОСОБА_1 не є слідчим суддею.

Указала, що ОСОБА_8 було повідомлено про підозру з порушенням вимог КПК України, а саме з порушенням порядку, способу, обставин та механізму вручення письмового повідомлення про підозру, у зв`язку із чим вважає, що останнього не можна вважати особою яка має статус підозрюваного та взагалі неможливо було вирішувати питання щодо застосування до нього запобіжного заходу.

Наголосила, що інкриміновані ОСОБА_8 злочини не підтверджені належними і допустимим доказами, а висновки суду щодо обґрунтованості підозри ОСОБА_8 є такими, що не відповідають дійсності та наданим матеріалам, а тому на них неможливо було посилатися при ухваленні рішення про продовження останньому запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Крім того наголосила, що ОСОБА_8 утримується під вартою більше 7 місяців, при цьому обґрунтування необхідності утримання його під вартою прокурором не змінено. Також наголосила, що самої заяви потерпілого, без належних доказів, про побоювання впливу недостатньо для врахування судом при вирішенні питання про продовження строку дії запобіжного заходу.

Вважає посилання суду на перебування ОСОБА_8 у розшуку - безпідставними, оскільки останній не знав і в силу об`єктивних обставин (відсутність оприлюдненої інформації та відповіді на клопотання адвоката) не міг знати про наявність постанови про оголошення його у розшук.

На думку захисника, суд першої інстанції не дотримався принципу верховенства права, а використовуючи свої дискреційні повноваження, щодо необрання альтернативного запобіжного заходу у виді застави, жодним чином не обґрунтував своє рішення.

Просить ухвалу суду скасувати, обрати ОСОБА_8 запобіжний захід не пов`язаний із триманням під вартою.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які просили задовольнити апеляційні скарги; прокурора про законність та обґрунтованість ухвали суду, потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ОСОБА_13 , представника потерпілих ОСОБА_14 , які заперечували проти задоволення апеляційних скарг, перевіривши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинувачених переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останні з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів можуть вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_16 та ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.2 ст.258 КК України, за який може бути призначено покарання у виді позбавлення волі від 7 до 12 років, а ОСОБА_8 ще й у замаху на вчинення особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.3 ст.15. ч.2 ст.258 КК України та у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, за яке може бути призначено покарання у виді позбавлення волі від 3 до 7 років, на що обґрунтовано послався суд в своєму рішенні.

Поряд з цим, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, а саме того, що ОСОБА_16 та ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні терористичних актів за попередньою змовою групою осіб, тобто у вчиненні діянь, які створили небезпеку для життя та здоров`я людей, заподіяли значної майнової шкоди з метою впливу на прийняття рішень юридичною особою, а також погрози вчинення зазначених дій з тією самою метою, на думку колегії суддів, у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілих.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачені можуть переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належного дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

За таких обставин, посилання сторони захисту на недоведеності існування ризиків, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки існування ризиків в тому числі і втечі від правоохоронних органів та суду об`єктивно вбачається з відомостей, що є наявними у кримінальному провадженні.

Крім того, відповідно до матеріалів провадження обвинувачені раніше судимі, ОСОБА_8 під час досудового розслідування перебував у розшуку, законних джерел доходу не мають, що додатково підтверджує наявність ризику, що останні можуть переховуватись від правоохоронних органів та суду або вчинити новий злочин.

До того ж, враховуючи, що ОСОБА_16 та ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні підпалів, які створили небезпеку для життя та здоров`я людей, а також погрози вчинення зазначених дій з метою впливу на прийняття рішень потерпілим ОСОБА_10 , зазначене свідчить про наявність ризику здійснення незаконного впливу на потерпілого ОСОБА_10 , в разі обрання щодо них запобіжного заходу не пов`язаного із триманням під вартою.

Доводи захисника ОСОБА_7 про безпідставне посилання суду на перебування ОСОБА_8 у розшуку, є необґрунтованими, оскільки такі дані характеризують особу ОСОБА_8 , які повинні враховуватись при вирішенні питання про запобіжний захід.

Посилання сторони захисту на те, що обвинувачені ОСОБА_16 та ОСОБА_8 не визнають свою причетність до інкримінованих злочинів, проведення досудового розслідування з порушенням вимог КПК України та відсутність доказів вини останніх, колегія суддів не бере до уваги, оскільки зазначені обставини, повинні бути оцінені судом при ухваленні остаточного рішення у цьому кримінальному провадженні.

Що стосується посилань захисника ОСОБА_15 на порушення права на захист обвинуваченого ОСОБА_16 , через не надання судом останньому перекладача, то вони є безпідставними.

Як зазначається у роз`ясненнях постанови Верховного Суду від 13 вересня 2018 року у справі №751/601/17 (провадження № 51-324км18), відповідно до положень ст.29 КПК України кримінальне провадження здійснюється державною мовою. Сторона обвинувачення, слідчий суддя та суд складають процесуальні документи державною мовою. Особа повідомляється про підозру у вчиненні кримінального правопорушення державною мовою або будь-якою іншою мовою, якою вона достатньо володіє для розуміння суті підозри у вчиненні кримінального правопорушення. Переклад інших процесуальних документів кримінального провадження, надання копій яких передбачено цим Кодексом, здійснюється лише за клопотанням зазначених осіб.
Згідно з вимогами підпункту (е) пункту 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право, якщо він не розуміє мови, яка використовується в суді, або не розмовляє нею, - одержувати безоплатну допомогу перекладача.
Аналіз зазначених норм свідчить, що при вирішенні питання про залучення перекладача визначальним є впевненість суду, що обвинувачений дійсно не володіє, або недостатньо володіє державною мовою. Хоча закон не встановлює критеріїв, за якими суд має визначитись в цьому питанні, такі роз`яснення містяться в рішеннях Європейського суду з прав людини.
Європейський суд з прав людини в справі «К. проти Франції» від 07 грудня 1983 року дійшов наступного висновку: «п. 8. ... Як видно з рішення трибуналу, заявник народився і здобув освіту у Франції і йому не було важко розуміти й спілкуватися французькою мовою, якою вели провадження в суді. Конвенційне право на допомогу перекладача, що міститься в підпункті (e) пункту 3 статті 6, очевидно, може бути застосоване тільки в тому випадку, коли обвинувачений не розуміє мови, використовуваної в суді, чи не розмовляє нею».
Як слідує із матеріалів провадження, ОСОБА_16 хоча і народився у Вірменії, проте є громадянином України та проживає на її території. Крім того, згідно технічного запису судового засідання вбачається, що останній розуміє українську мову, давав відповіді на поставлені судом питання, у зв`язку із чим, підстави для залучення перекладача у суду першої інстанції були відсутні.

Щодо посилань захисника ОСОБА_15 про те, що судом не була розглянута заява від представника вірменської діаспори в Україні адвоката ОСОБА_17 про взяття ОСОБА_16 на особисту поруку, то вони позбавлені підстав.

Згідно журналу судового засідання та технічного запису судового засідання від 12 січня 2021 року, головуючим у справі було оголошено про надходження до суду клопотань від захисника ОСОБА_15 , до одного з яких була долучена вищевказана заява представника вірменської діаспори в Україні, які були обговорені учасниками судового провадження та долучені до матеріалів справи.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення та дійшов обґрунтованого висновку про те, що ризики встановленні під час обрання запобіжного заходу на даний час не зменшилися та продовжують існувати.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченими ОСОБА_16 та ОСОБА_8 їх процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

Відповідно до приписів п.4 ч.3 ст.314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право направити обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру до відповідного суду для визначення підсудності у випадку встановлення непідсудності кримінального провадження.

Як убачається із матеріалів провадження, у судовому засіданні 12 січня 2021 року суд першої інстанції, заслухавши пояснення сторін з приводу підсудності даного кримінального провадження Комінтернівському районному суду м.Харкова, прийняв рішення про направлення до Харківського апеляційного суду для внесення подання до Касаційного кримінального суду Верховного Суду для вирішення питання щодо підсудності даного кримінального провадження.

Враховуючи викладене, посилання сторони захисту на порушення територіальної підсудності кримінального провадження, позбавлені підстав.

Крім того, згідно матеріалів провадження, обвинувальний акт щодо ОСОБА_16 та ОСОБА_8 надійшов до Комінтернівського районного суду м.Харкова 28 грудня 2020 року та 29 грудня 2020 року вказані матеріали кримінального провадження були призначені в підготовче судове засідання на 12 січня 2021 року.

У підготовчому судовому засіданні 12 січня 2021 року прокурором було заявлено клопотання про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_16 та ОСОБА_8 .

Відповідно до ч.3 ст.315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинувачених. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.

Частиною 4 ст.199 КПК України, яка міститься у розділі ІІ цього Кодексу,визначено, що слідчий суддя зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Як убачається із матеріалів провадження, ухвали слідчих суддів Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_16 та ОСОБА_8 припиняли свою дію 16 січня 2021 року, клопотання прокурором було подано у підготовчому судовому засіданні 12 січня 2021 року та розглянуто з постановленням відповідної ухвали суду від 12 січня 2021 року.

Враховуючи викладене, а також враховуючи, що судове провадження по цій справі не було розпочато, а прокурором та стороною захисту були заявлені відповідні клопотання, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість розгляду клопотання прокурора, яке розглянув за правилами, передбаченими розділом ІІ Кримінального процесуального Кодексу України, у зв`язку з чим, доводи сторони захисту в цій частині не спростовують правильність прийнятого судом першої інстанції рішення.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_16 та ОСОБА_8 і відсутності підстав для зміни чи скасування судового рішення за доводами апеляційних скарг.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Ухвалу Комінтернівського районного суду м.Харкова від 12 січня 2021 року щодо ОСОБА_16 та ОСОБА_8 залишити без змін, а апеляційні скарги захисників ОСОБА_15 та ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: