Справа № 461/4698/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/262/20 Доповідач: ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2020 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження за апеляційною скаргою заступника прокурора Львівської області ОСОБА_6 на вирок Галицького районного суду м. Львова від 13.08.2018, у кримінальному провадженні № 0002563, щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, громадянина України, українця, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимому за злочини проти власності: вироком Личаківського районного суду м. Львова від 19.06.2003 за ч.1 ст. 187 КК України до позбавлення волі терміном на 7 років, із застосуванням ст. 75 КК України до 1 року іспитового терміну; вироком Галицького районного суду м. Львова від 05.03.2012, за ч.2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України, до позбавлення волі терміном на 4 роки 6 місяців,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України,

за участю:

прокурора - ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника - адвоката ОСОБА_9 ,

встановила:

Прокурор подав апеляційну скаргу на вирок Галицького районного суду м. Львова від 13.08.2018, яким ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за ч.2 ст.186 КК України на 5 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від призначеного основного покарання у виді позбавлення волі, з іспитовим строком 3 роки, та на підставі ч.1 та п.2 ч.2 ст. 76 КК України на ОСОБА_7 покладено процесуальні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

По даному кримінальному провадженню до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід не застосовувався.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію дій обвинуваченого, просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України та призначити йому покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Свої вимоги прокурор мотивує тим, що при ухвалені вироку судом першої інстанції було істотно порушено вимоги кримінального процесуального закону через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 75 КК України, у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції у порушення вимог чинного законодавства прийшов до необґрунтованого висновку про можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання, та не навів належних та достатніх мотивів прийняття такого рішення. Так, звільняючи ОСОБА_7 від відбування основного покарання суд першої інстанції не врахував, що обвинувачений раніше неодноразово судимий за вчинення злочинів проти власності та маючи непогашену судимість, знову вчинив з корисливих мотивів умисний тяжкий злочин.

Окрім цього, вважає, що негативно характеризує особу обвинуваченого та ставить під сумнів можливість його виправлення без відбування покарання той факт, що 29.01.2016 ухвалою Сихівського районного суду м. Львова щодо ОСОБА_7 встановлено адміністративний нагляд строком на 2 роки з підстав злісного порушення ним вимог режиму відбування покарання, через небажання стати на шлях виправлення та небезпечність для суспільства. Однак, ОСОБА_7 порушив правила адміністративного нагляду за що 01.06.2016 був засуджений за ст. 395 КК України на 2 місяці арешту. Після закінчення дії ухвали про встановлення адміністративного нагляду, 30.05.2018 ОСОБА_7 повторно вчинив умисний корисливий злочин.

На думку апелянта по даному кримінальному провадженню відсутні визначені ст. 75 КК України підстави для звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням і таке покарання не здатне запобігти вчиненню ним інших злочинів. Не дивлячись на врахування при постановлені вироку щирого каяття обвинуваченого, як обставини, що пом`якшує покарання, судом першої інстанції не умотивовано належним чином, у яких саме діях виразилось відповідне ставлення обвинуваченого до скоєного. Окрім цього, при призначенні покарання судом першої інстанції враховано, що обвинувачений примирився з потерпілою. Разом з тим апелянт вважає, що дана обставина не є визначальною для вирішення питання про застосування положень ст. 75 КК України. У вироку суду відсутні будь-які дані про відшкодування ОСОБА_7 заподіяної шкоди потерпілій.

Судом першої інстанції встановлено, що 30.05.2018, приблизно о 19 год. 30 хв., ОСОБА_7 , перебуваючи у під`їзді будинку АДРЕСА_2 , діючи умисно, з корисливих мотивів, повторно, відкрито заволодів майном ОСОБА_10 , а саме золотим ланцюжком вагою 2,26 грами загальною вартістю 2412 гривень, шляхом зривання його із шиї потерпілої, чим завдав ОСОБА_10 матеріальної шкоди на вказану суму.

Умисні дії ОСОБА_7 кваліфіковані як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.186 КК України.

Заслухавши доповідача, міркування прокурора про задоволення апеляційної скарги, думку обвинуваченого ОСОБА_7 , підтриману його захисником, про залишення вироку суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги без задоволення, вивчивши матеріали кримінального провадження, переглянувши судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні зазначених у вироку злочинних дій є обґрунтованим і в апеляційній скарзі не оспорюється. Відповідно до положень ч.3 ст. 349 КПК України судом першої інстанції досліджувались докази лише в обсязі допиту самого обвинуваченого, оскільки фактичні обставини справи учасниками судового провадження не оспорювались.

Правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.2 ст. 186 КК України не оспорюється в апеляції прокурора та, на думку колегії суддів, є вірною.

Що стосується апеляційної скарги прокурора у справі про неправильне застосування судом положень ст. 75 КК України щодо призначеного судом покарання, то колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість апеляційної скарги прокурора в цій частині.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Згідно ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

Так, при звільненні ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням суд враховував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставини, при яких його вчинено та особу обвинуваченого. Зокрема те, що ОСОБА_7 щиро розкаявся у вчиненому, раніше неодноразово судимий, на обліку у наркологічному та психоневрологічному диспансерах не перебуває, примирився із потерпілою; обставиною, що пом`якшує покарання є щире каяття; обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_7 судом не встановлено.

Відповідно до ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, зокрема вимоги з УІТ ГУМВС по Львівській області (а.с.14-15), згідно ухвали Сихівського районного суду м. Львова від 29.01.2016 ОСОБА_7 було встановлено адміністративний нагляд строком на 2 роки та застосовано ряд обмежень. Вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 01.06.2016 між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_7 була затверджена угода про визнання винуватості та останнього визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 395 КК України, відповідно ОСОБА_7 було призначено покарання у виді 2 місяців арешту.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при звільненні ОСОБА_7 від призначеного покарання, за ч.2 ст. 186 КК України, з випробуванням належним чином не було наведено та обґрунтовано переконливі мотиви на підставі яких суд дійшов висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання у виді позбавлення волі. Крім того, поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що ОСОБА_7 чотири рази засуджувався за вчинення злочинів проти власності, на шлях виправлення не став та повторно, з корисливих мотивів вчинив умисний тяжкий злочин.

Покликання прокурора про те, що в матеріалах справи відсутні підтвердження того, що обвинувачений ОСОБА_7 примирився з потерпілою чи відшкодував їй завдані збитки , знайшли своє підтвердження.

Таким чином, з урахуванням вказаних обставин, на думку колегії суддів, застосування щодо ОСОБА_7 положень ст. 75 КК є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, оскільки не сприяє меті покарання виправленню засудженого і попередженню вчинення нових злочинів. А тому, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора про безпідставне застосування судом положень ст. 75 КК України щодо призначеного покарання.

З урахуванням наведеного та необхідністю погіршення становища обвинуваченого, колегія суддів вважає, що вирок в частині призначення покарання підлягає скасуванню із постановленням вироку апеляційним судом.

Призначаючи покарання, колегія суддів враховує вимоги ст. 65 КК України та обставини, встановлені судом першої інстанції при призначенні покарання, які в апеляційній скарзі не оспорюються.

Аналізуючи викладене, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_7 підлягає скасуванню в частині, яка стосується покарання з постановленням нового вироку в апеляційному порядку.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 414, 420 КПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області ОСОБА_6 задовольнити.

Вирок Галицького районного суду м. Львова від 13.08.2018 у кримінальному провадженні № 0002563 щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, в частині призначення покарання - скасувати.

Призначити ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покарання за ч.2 ст. 186 КК України у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Строк відбуття покарання обчислювати з дня звернення вироку до виконання.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок може бути оскаржений в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, в той же строк з моменту отримання копії рішення.

Головуючий:

Судді: