Номер провадження: 11-кп/813/993/20
Номер справи місцевого суду: 521/7573/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.07.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 , та його представника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_7 в межах кримінального провадження №0002341 на вирок Малиновського райсуду м. Одеси від 12.12.2019 року відносно:

ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одесі, громадянина України, з вищою освітою, працюючого складальником меблів «Інтеркьюд», не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
- обвинуваченого у злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом 1-ої інстанції.
Вироком суду першої інстанції, ОСОБА_9 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та йому призначено покарання у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права управління транспортними засобами строком на 2 (два) роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_9 від відбуття покарання, призначеного цим вироком, з випробувальним терміном на 3 (три) роки, якщо він на протязі цього часу не скоїть нового кримінального правопорушення.
На підставі ст. 76 КК України на ОСОБА_9 покладені наступні обов`язки:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, місця роботи.
Строк випробування ОСОБА_9 , а саме випробувальний термін обчислений з моменту проголошення вироку, тобто з 12.12.2019 року.
Контроль за поведінкою ОСОБА_9 покладений на уповноважений орган з питань пробації за місцем його мешкання.
До набрання вироком суду законної сили будь-який запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_9 не обирався.
Цивільний позов потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 про стягнення з ОСОБА_9 матеріальної шкоди у розмірі 41772,5 грн. та моральної шкоди у розмірі 100000 грн. задоволений повністю.
Стягнуто з ОСОБА_9 , на користь ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , у рівних долях суму матеріальної шкоди у розмірі 41772 гривні 50 коп., та суму моральної шкоди у розмірі 100000 гривень, тобто по 70886 гривень 25 коп. кожному.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 , про стягнення з відокремленого підрозділу «Одеська обласна дирекція ПАТ «Євроінс Україна»» та ПАТ Страхова Компанія «Євроінс Україна» матеріальної шкоди у розмірі 35 227,62 грн., та стягнення з ОСОБА_9 моральної шкоди у розмірі 100 000 грн. задоволено частково, у частині стягнення з ОСОБА_9 моральної шкоди у розмірі 5 000 грн., в іншій частині позовних вимог ОСОБА_7 відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 суму моральної шкоди у розмірі 5000 гривень.
Стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави України в особі Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз процесуальні витрати на залучення експертів для проведення судової автотехнічної експертизи № 17-5116 від 09.02.2017 р. на суму 2288 грн.; судової автотехнічної експертизи № 17-5117 від 22.11.2017 р. на суму 1188 грн.; судової автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи № 17-5366/5367 від 08.02.2018 р. на суму 3146 грн.; судової автотехнічної експертизи з дослідження обставин та механізму ДТП № 17-5573/6160 від 14.02.2018 р. на суму 3575 грн., оскільки під час досудового розслідування, та в суді винність у скоєнні ДТП доведена, щодо двох водіїв транспортних засобів, а інші 50% процесуальних витрат вже стягнуті з другого водія ОСОБА_7 за іншим кримінальним провадженням, тобто у розмірі 5098 гривень 50 коп..
Знятий арешт з речових доказів, накладений ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 13.10.2017 р., а саме з автомобілю «NISSAN PRIMERA», р/н « НОМЕР_1 ».
Зняти арешт, накладений ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 08.11.2018 р., а саме з частини квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на праві приватної спільної частки, на підставі свідоцтва про право на спадщину, р№ 3-3755, 18.07.2008.
Вирішено питання щодо речових доказів.

Відповідно до вироку суду 1-ої інстанції, ОСОБА_9 визнаний винуватим у тому, що 09.10.2017 р. о 22 год. 06 хв., він керуючи технічно справним автомобілем «NISSAN PRIMERA», д/н « НОМЕР_1 », рухався в темний час доби, в умовах незначного дощу на освітленій міським вуличним ліхтарним освітленням ділянці, по асфальтованому, мокрому дорожньому покриттю по вул. Богдана Хмельницького в м. Одесі, де організований двосторонній рух і проїзна частина має по дві смуги руху в протилежних напрямках, що позначені відповідною розміткою, з боку вулиці М`ясоєдовська у напрямку Прохорівського пров., у лівій смузі свого напрямку руху, зі швидкістю близько 60 км/год.
Наближаючись до розташованого ліворуч за ходом руху будинку № 15/17 по вул. Богдана Хмельницького, ОСОБА_9 , вирішив виконати маневр повороту ліворуч у напрямку в`їзду до воріт цього будинку, для чого увімкнув покажчик відповідного повороту та почав повільно зменшувати швидкість руху, при цьому завчасно бачив нанесену на проїзній частині горизонтальну дорожню розмітку 1.3., яка інформувала водіїв про наявність на дорозі із двостороннім рухом щонайменше двох смуг для руху у одному напрямку і забороняла виїзд на зустрічну половину проїзної частини, проте заходів, що виключають виникнення і розвиток аварійної ситуації не вжив, почав виїжджати на зустрічну половину дороги, створюючи своїми діями небезпеку у русі іншим учасникам, чим виявив злочинну самовпевненість, тобто передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків легковажно розраховував на їх відвернення.
У той самий час по проїзній частині вул. Богдана Хмельницького, позаду автомобіля «NISSAN PRIMERA», р/н « НОМЕР_1 », у попутному із ним напрямку, зі швидкістю близько 70-80 км/год рухався мотоцикл «SUZUKI GSX- R250R», р/н « НОМЕР_2 », під керуванням водія ОСОБА_7 (який 09.07.2018 р. вироком Малиновського районного суду м. Одеси за цими подіями був визнаний одним з винних у ДТП), по зустрічній для себе половині проїзної частини.
В порушення п.п. 2.3. б); 11.4 та пункт 1.3. розділу 34 Дорожня розмітка «Правил дорожнього руху», затверджених Постановою КМ України №1306 від 10.10.2001 р., свідомо допускаючи факт можливого виникнення і розвитку аварійної ситуації, водій ОСОБА_9 , при відсутності будь-яких перешкод технічного характеру не утримався від виконання повороту ліворуч у забороненому для цього місці, невірно оцінив дорожню обстановку, яка склалася, вкрай уважним не був, перетинаючи суцільну лінію розмітки 1.3 і виїжджаючи, за відсутності зустрічного транспорту, на зустрічну половину проїзної частини не переконався, що його маневр буде безпечним для інших учасників дорожнього руху, зі швидкістю близько 20-30 км/год виїхав на зустрічну половину дороги, де допустив зіткнення передньою частиною лівого борту керованого автомобіля «NISSAN PRIMERA», д/н « НОМЕР_1 » з передньою частиною правого борту мотоцикла «SUZUKI GSX-R250R», д/н « НОМЕР_2 », що призвело до перекидання мотоцикла і падіння на дорожнє покриття водія ОСОБА_7 та пасажира його мотоцикла ОСОБА_12 .
В результаті ДТП пасажиру мотоцикла «SUZUKI GSX-R250R», р/н « НОМЕР_2 » ОСОБА_12 заподіяні тілесні ушкодження, які перебувають у прямому причинному зв`язку з його смертю, а саме: синці правої нижньої кінцівки, закритий осколковий перелом правої великогомілкової кістки, що ускладнилося розвитком жирової емболії судин малого та великого кола кровообігу.
Водієві ОСОБА_7 заподіяні тілесні ушкодження, а саме: закрита черепно-мозкова травма в формі геморагічного забою головного мозку (обох лобних долей, лівої скроневої долі), закриті лінійні переломи лівих тім`яної та скроневої кісток, забійна рана підборіддя, закриті переломи IV та V лівих ребр, які супроводжувалися потраплянням повітря у ліву плевральну порожнину, закритий перелом променевої кістки лівого передпліччя в нижній третині, закритий перелом шилоподібного відростка ліктьової кістки лівого передпліччя, відкритий перелом основної фаланги III пальця правої стопи, рана III пальця правої стопи, закритий перелом зовнішньої щиколотки малогомілкової кістки лівої гомілки, рвані рани верхньої третини лівої гомілки, правої стопи, синець правого плеча, садна області обох колінних суглобів, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя.
Отже, водій автомобіля «NISSAN PRIMERA», р/н « НОМЕР_1 » ОСОБА_9 , належним виконанням вимог пунктів: 2.3.б); 11.4. та розмітки 1.3. Правил дорожнього руху, мав технічну можливість запобігти ДТП і його фактичні дії перебувають у причинному зв`язку з ДТП.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнені доводи осіб, які її подали.
Прокурор ОСОБА_6 зазначив, що не оспорюючи вирок суду першої інстанції в частині доведеності вини обвинуваченого та кваліфікації його дій, вважає, що вирок є незаконним через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, з таких підстав:
- судом 1-ої інстанції при призначенні ОСОБА_9 покарання невірно застосований закон України про кримінальну відповідальність, оскільки в порушення вимог ст. 65 КК України та положень п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» суд першої інстанції не врахував наслідки що настали, характер та мотиви допущених порушень правил безпеки дорожнього руху, ставлення винної особи до цих порушень та поведінку після вчинення злочину
- у вироку суд зазначив, що при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_9 враховує, те що він провину визнав повністю, щиро розкаявся у скоєному, раніш не судимий, працює на посаді складальника меблів в TOB ТПФ «Інтеркьюд» де характеризується позитивно. Разом з цим, судом не взято до уваги наслідки вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим, а саме те, що загинула молода людина та іншій заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, не надано належної правової оцінки позиції потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які наполягали тільки на реальному покаранні для обвинуваченого, окрім цього, обвинуваченим ОСОБА_9 не компенсовано матеріальну та моральну шкоду потерпілим.
- у відповідності до ст. 75 КК України, ОСОБА_9 звільнено від відбування покарання з випробуванням на 3 роки та покладено обов`язки, передбачені п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України, проте судом не зазначено від якого саме покарання звільнено з випробуванням ОСОБА_9 від основного, у вигляді позбавлення волі чи від додаткового, у вигляді позбавлення права керування транспортними засобам строком на 2 роки, чи звільнено з випробуванням від основного та від додаткового.
Посилаючись на такі доводи, прокурор ОСОБА_6 просить частково скасувати вирок суду першої інстанції і ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити покарання у вигляді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки. В іншій частині вирок суду залишити без змін.

В апеляційні скарзі, потерпілий ОСОБА_7 , не заперечуючи встановлені судом фактичні обставини справи, зазначив, що не погоджуються з висновками суду 1-ої інстанції, пославшись на такі мотиви:
- вказані у вироку суду мотиви відмови у задоволенні цивільного позову до страхової компанії, а саме те, що потерпілий ОСОБА_7 до страхової компанії не звертався, а страхова компанія відмову у виплаті страхового відшкодування цивільному позивачу не надала, повністю спростовується цивільним законодавством та досконало викладене у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року по справі № /4621/16-к (провадження № 13-24кс19);
- згідно з позицією, викладеною у постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року по справі № 401/1688/17 (провадження № 51-8184 км 18), у межах кримінального провадження за ст. 286 КК України факт, обставини ДТП, особа, винна у її настанні, характер і розмір завданої шкоди встановлюються судом як обставини, що мають істотне значення для кримінальної справи і належать до предмету доказування. В цьому разі незвернення потерпілого безпосередньо до страховика жодним чином не перешкоджає з`ясуванню обставин, з якими законодавець пов`язує підстави для виплати відшкодування. Тому, якщо особа подала позовну заяву до суду про стягнення із страховика шкоди завданої внаслідок вчинення злочину, передбаченого ст. 286 КК України, то вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права;
- мотиви, з яких суд задовольнив цивільний позов по стягненню суми моральної шкоди частково, а не у повному обсязі, у вироку суду не викладено, що є порушенням норм кримінально-процесуального законодавства, а саме ст. 374 КПК України, а також не відповідає постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 р., оскільки грошовий еквівалент відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають суттєве значення.
Посилаючись на вказані обставини, потерпілий ОСОБА_7 просить вирок суду у частині вирішення цивільного позову змінити та стягнути з відокремленого підрозділу "Одеська обласна дирекція ПАТ «Євроінс» на користь ОСОБА_7 матеріальну шкоду, пов`язану з лікуванням у розмірі 35 227 гривень 62 коп., стягнути з ОСОБА_9 , на користь ОСОБА_7 моральну шкоду у розмірі 100 000 гривень.

Правові позиції інших учасників апеляційного розгляду.
Прокурор ОСОБА_6 , потерпілий ОСОБА_7 та його представник,підтримали свої апеляційні скарги та просили їх задовольнити, не заперечували проти задоволення апеляційних скарг один одного. Натомість, обвинувачений ОСОБА_9 заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора та потерпілого ОСОБА_7 , та вказав що вважає вирок суду 1-ої інстанції законним та обґрунтованим.
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Системний аналіз вироку суду 1-ої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення частково відповідає приписам наведеної норми кримінального процесуального закону.
Мотивуючи доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні злочину, що йому інкримінується, суд першої інстанції послався у вироку на його показання, у яких він повністю визнав свою вину та підтвердив фактичні обставини справи, наведені у обвинувальному акті.
На підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, за погодженням зі сторонами судового розгляду, суд 1-ої інстанції визнав за недоцільне дослідження доказів, щодо обставин, які ніким не оспорюються та обґрунтовано кваліфікував дії ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло смерть потерпілого.
Призначаючи покарання обвинуваченому, суд 1-ої інстанції зазначив, що враховує: ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до тяжких злочинів; особу обвинуваченого, який визнав провину, щиро розкаявся у вчиненому, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, офіційно працює, позитивно характеризується, відсутність обставин, що обтяжують покарання.

З урахуванням наведених обставин, суд 1-ої інстанції дійшов висновку про те, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції його від суспільства, із застосуванням ст.ст. 75 та 76 КК України.
Врахувавши тяжкі наслідки злочину, суд 1-ої інстанції вважав за доцільне застосувати додаткове покарання у вигляді позбавлення обвинуваченого права керування транспортними засобами.
Перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора ОСОБА_6 щодо порушення вимог кримінального закону, допущених судом 1-ої інстанції при призначені покарання обвинуваченому, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Так, відповідно до приписів ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи прокурора про те, що при призначенні обвинуваченому ОСОБА_9 покарання з випробуванням, суд 1-ої інстанції не дотримався вимог ст. 75 КК України, оскільки судом не зазначено від якого саме покарання звільнено ОСОБА_9 з випробуванням, від основного, у вигляді позбавлення волі, чи від додаткового, у вигляді позбавлення права керування транспортними засобам, чи звільнено з випробуванням від основного та від додаткового.
При цьому, ст. 75 КК України взагалі не передбачає можливості звільнення від відбування додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобам.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає, щорозмір основного покарання обвинуваченому у виді чотирьох років позбавлення волі обрано, відповідно до приписів ст. 65 КК України, правильно, та що висновок суду 1-ої інстанції, щодо можливості виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, відповідає фактичним обставинам справи, та особі обвинуваченого.
Більш того, колегія суддів звертає увагу на те, що обвинувачений ОСОБА_9 визнаний винуватим у вчиненні необережного тяжкого злочину, наслідком якого стало заподіяння смерті потерпілому, з урахуванням неправомірних дій потерпілого ОСОБА_7 , свою вину він визнав в повному обсязі, щиро каявся у вчиненні злочину, сприяв його розкриттю, відшкодував завдані збитки родичам загиблого ОСОБА_12 ,та бажає відшкодувати шкоду завдану потерпілому ОСОБА_7 ..

Відповідно до положень п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», «…Дійове каяття полягає в тому, що після вчинення злочину особа щиро покаялась, активно сприяла його розкриттю та повністю відшкодувала завдані збитки або усунула заподіяну шкоду».

Підсумовуючи викладене, з урахуванням особи обвинуваченого, його дійового каяття, апеляційний суд вважає за можливим не призначати ОСОБА_9 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобам.
Стосовно вимог апеляційних скарг потерпілого ОСОБА_7 частині вирішення цивільного до відокремленого підрозділу «Одеська обласна дирекція ПАТ «Євроінс» та ОСОБА_9 ,апеляційний суд приходить до висновку про таке.

При частковому задоволенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_7 суд 1-ої інстанції у вироку посилався на письмові докази, надані потерпілими до суду та відгук представника ПАТ СК «Євроінс».

З журналів судового засідання від 26.09.2018 р. (а.п.96-97), 08.11.2018 р. (а.п.108-110), 09.042019 р. (а.п.143-144), та 11.12.2019 р. (а.п.196-198), досліджених в ході апеляційного провадження вбачається, що при проведенні розгляду провадження в суді 1-ої інстанції, допитувався обвинувачений, приєднувались надані прокурором докази та документи, що характеризують особу обвинуваченого.

Разом з тим, з журналів судового засідання вбачається, що вирішуючи цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 про стягнення з обвинуваченого матеріальної та моральної шкоди, суд першої інстанції після прийняття позову до розгляду, взагалі не досліджував докази, на підставі яких потерпілим заявлялись суми, що підлягають стягненню, при цьому у вироку посилався на певні матеріали кримінального провадження.

Таким чином, зазначивши у вироку, що позовні вимоги підтверджуються наявними в матеріалах провадження документами та навівши їх зміст у мотивувальній частині вироку, насправді, суд першої інстанції зазначені докази, не досліджував, що підтверджується змістом журналів судових засідань.

Принцип безпосередності дослідження показань, речей і документів є однією із загальних засад кримінального провадження. Зміст цього принципу розкрито в ст. 23 КПК України, згідно з якою суд досліджує докази безпосередньо.

Недотримання засади безпосередності призводить до порушення інших засад кримінального провадження: презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, змагальність сторін та свобода в поданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Тому засада безпосередності виступає необхідним елементом процесуальної форми судового розгляду, недотримання її судом, виходячи зі змісту ст. 23 ч. 2 та ст. 86 КПК України, означає, що докази, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, не можуть бути визнані допустимими і враховані при постановленні судового рішення судом, крім випадків, передбачених КПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом 1-ої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Разом з тим, під час апеляційного розгляду провадження від учасників процесу жодних клопотань про повторне дослідження доказів по справі не надходило.

Так, ч. 1 ст. 9 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Пунктом четвертим ч. 3 ст. 409 КПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до ч.1 ст. 412 КПК України істотним порушення вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що судом 1-ої інстанції були допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону при розгляді цивільного позову ОСОБА_7 у вказаному кримінальному провадженні, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення в частині вирішення цивільного спору.

Стосовно розгляду судом 1-ої інстанції цивільного позову потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 про стягнення з ОСОБА_9 матеріальної та моральної шкоди з аналогічними порушеннями процесуального закону, апеляційний суд не переглядає його, оскільки позбавлений можливості переглядати судові рішення суду першої інстанції поза межами апеляційної скарги.
Більш того, цивільний позов потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 визнаний обвинуваченим, та на теперішній час по ньому обвинуваченим були проведені виплати потерпілим.

Отже, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора та потерпілого ОСОБА_7 підлягають частковому задоволенню, а вирок суду 1-ої інстанції, в частині призначення покарання - зміні, а в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_7 - скасуванню, з призначенням його нового розгляду в суді 1-ої інстанції, в іншому складі суду, в порядку цивільного судочинства.
Керуючись ст.ст. 24, 127-129, 370, 404, 405, 407, 409, 412, 419, 532 КПК України, апеляційний суд, -

ухвалив:

Апеляційні скарги прокурора прокуратури Одеської області ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 12.12.2019 року відносно ОСОБА_9 , в частині призначеного покарання змінити.
Призначити ОСОБА_9 за вчинення злочинупередбаченого ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі, без позбавленням права керування транспортними засобами.
В іншій частині вирок, щодо звільнення ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання із застосуванням ст.ст. 75, 76 КК України залишити без змін.
Вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 12.12.2019 року відносно ОСОБА_9 , в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_7 до відокремленого підрозділу «Одеська обласна дирекція ПАТ «Євроінс», ПАТ Страхова Компанія «Євроінс Україна» та ОСОБА_9 скасувати.
Призначити новий розгляд цивільного позову ОСОБА_7 до відокремленого підрозділу «Одеська обласна дирекція ПАТ «Євроінс», ПАТ Страхова Компанія «Євроінс Україна» та ОСОБА_9 про стягнення моральної та матеріальної шкоди в суді 1-ої інстанції, в іншому складі суду, в порядку цивільного судочинства.

В решті вирок суду 1-ої інстанції залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня нею законної сили, окрім скасування вироку суду в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_7 .
Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4