Справа № 487/492/18
Провадження № 1-кп/487/92/20
"10" грудня 2020 р. місто Миколаїв
Я, суддя Заводського районного суду м.Миколаєва ОСОБА_1 , при ухваленні в порядку ст. 375 КПК України судового рішення у справі №487/492/20 щодо ОСОБА_2 за ч.2 ст.15, п.п.1,5 ч.2 ст.115 КК України залишився при окремій думці стосовно постановленого по справі вироку та не погоджуюся із міркуванням більшості суддів членів колегії у даній справі в частині звільнення ОСОБА_2 від відбування покарання з випробуванням на підставі ч. ст. 75 КК України, та необхідність призначення йому більш суворого покарання.
З цим вироком я не погоджуюся оскільки призначене покарання не відповідає обставинам справи та вважаю, що суд не має права та визначених нормами КК України підстав для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням за вчинення замаху на навмисне вбивство двох або більше осіб, вчинене способом небезпечним для життя багатьох осіб, при ухваленні обвинувального вироку.
З вироку вбачається, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, п.п.1,5 ч.2 ст.115 КК України, яке відповідно до ст..12 КК України є особливо тяжким злочином.
Відповідно до вимог ч. 1 і 2 ст. 50 КК України, покарання є примусовим заходом, який застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ч. ч. 1 ст. 75 КК України , суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Крім того, як встановлено вироком « 30.08.2017 приблизно о 08:20 год. ОСОБА_6 разом з дружиною ОСОБА_7 та малолітньою донькою ОСОБА_8 пішли з квартири та всі разом почали пересуватись на автомобілі марки «Toyota Land Cruiser» державний номер НОМЕР_1 від свого будинку, котрий розташований по АДРЕСА_1 , до дитячого садка № 12, розташованого по вул. Лазурна, 22 в м. Миколаєві. По прибуттю до вказаного місця, приблизно о 08:30 год. ОСОБА_6 разом з дружиною ОСОБА_7 та малолітньою донькою ОСОБА_8 покинули автомобіль та попрямували до дитячого садка.
Приблизно о 08:35 год. ОСОБА_6 разом з дружиною ОСОБА_7 повернулися з дитячого садка та сіли до автомобіля марки «Toyota Land Cruiser» державний номер НОМЕР_1 з метою подальшого пересування на вказаному місці. В цей час, о 08:37:28 год. неповнолітній ОСОБА_2 , розуміючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, усвідомлюючи, що такий спосіб убивства, який є небезпечним для життя не тільки ОСОБА_6 , а й інших людей, з метою реалізації вбивства свого батька, здійснив дзвінок зі свого мобільного телефону, в котрому знаходилась сім карта оператора ПрАТ «Київстар» НОМЕР_2 , на сім карту оператора ПрАТ «Київстар» з номером НОМЕР_3 , котра повинна була активувати електрозапалювач, який неповнолітній ОСОБА_2 раніше помістив до бензобаку автомобіля марки «Toyota Land Cruiser» державний номер НОМЕР_1 , в котрому на той час знаходився ОСОБА_6 разом з дружиною ОСОБА_7 .
Надалі неповнолітній ОСОБА_2 пішов додому за адресою: АДРЕСА_2 та повторно здійснив дзвінок на радіокерований електрозапалювач з домашнього номеру телефону НОМЕР_4 на сім карту оператора ПрАТ «Київстар» номер НОМЕР_3 , котра повинна була активувати електрозапалювач о 08:44 год. 30.08.2017.
Після здійснення дзвінків неповнолітнім ОСОБА_2 на радіокерований електрозапалювач, з метою реалізації вбивства ОСОБА_6 , електрозапалювач не спрацював та вибух не стався з причин, що не залежали від волі неповнолітнього ОСОБА_2 .
Вказане свідчить саме про замах на навмисне вбивство двох або більше осіб, вчинене способом небезпечним для життя багатьох осіб, а не намаганням обвинуваченого привернути до себе увагу, як вказано в висновку органу пробації, який врахований судом при постановленні вироку.
За таких обставин, вважаю, що суд не мав права звільняти ОСОБА_9 від відбування призначеного йому за вироком покарання у виді позбавлення волі з випробовуванням.
Покарання єдиний засіб боротьби зі злочинами, єдиний засіб захисту суспільства від небезпечних посягань на його найбільш цінні блага. Лише правильне його застосування дає можливість досягнення мети запобігання нових злочинів як самим засудженим, так і іншими особами, невиправдано м`яке покарання породжує у злочинців відчуття безкарності та ніяким чином не впливає на попередження скоєння нових злочинів.
У Мінімальних стандартних правилах ООН, які стосуються відправлення правосуддя щодо неповнолітніх («Пекінських правилах"), затверджених 29 листопада 1985 р., серед керівних принципів винесення судового рішення і вибору заходів впливу значаться, зокрема, такі:
«17.1. При виборі заходу впливу компетентний орган повинен керуватися наступними принципами:
a) заходи впливу завжди повинні бути співрозмірні не лише з обставинами і тяжкістю правопорушень, але й з становищем та потребами неповнолітнього, а також з потребами суспільства;
b) рішення про обмеження особистої свободи неповнолітнього повинні прийматися тільки після ретельного розгляду питання і обмеження повинно бути по можливості зведене до мінімуму;
c) неповнолітнього правопорушника не слід позбавляти особистої свободи, якщо тільки він не визнаний винним у вчиненні діяння з застосуванням насильства проти іншої особи або в неодноразовому вчиненні інших серйозних правопорушень, а також за відсутності іншого відповідного заходу впливу;
d) при розгляді справи неповнолітнього питання про його або її благополуччя повинно слугувати визначальним фактором…
19. Мінімальне використання заходів, що передбачають ув`язнення у виправній установі.
19.1. Поміщення неповнолітнього до якоїсь виправної установи завжди повинно бути крайнім заходом, застосовуваним протягом мінімально необхідного строку"
Враховуючи наведене, вважаю що рішення суду про звільненням від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України є необґрунтованим, суперечить загальним принципам призначення покарання, застосування інституту звільнення від відбування покарання, не узгоджується з роз`ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 22.10.2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання", а тому є незаконним та несправедливим.
В свою чергу вважаю, що законним, обґрунтованим і таким, що буде відповідати встановленим фактичним обставинам у справі, ступеню тяжкості вчиненого останнім злочину та особі обвинуваченого судове рішення, яким необхідно:
ОСОБА_2 визнати винуватим у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст.15, п.п. 1,5 ч.2 ст.115 КК України, та призначити покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки.
Суддя ОСОБА_1