ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2737/20 Справа № 180/1631/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
судді-доповідача ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора Марганецького відділу Нікопольської місцевої прокуратури на ухвалу Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 липня 2020 року про повернення прокурору обвинувального акту щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Херсон, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, неодруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , судимого:
- у 2010 році Марганецьким міським судом Дніпропетровської області за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 5 місяців,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 5 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 125, ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 263 КК України, у кримінальному провадженні № 0000246,

за участю:
прокурора ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_8 ,
перекладача ОСОБА_9 ,
встановила:
Відповідно до обвинувального акта ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні умисного протиправного заподіяння смерті потерпілого ОСОБА_10 , вчинене способом, небезпечним для життя багатьох осіб; умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я потерпілого ОСОБА_11 ; умисного легкого тілесного ушкодження потерпілим ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , а також придбанні, носінні, зберіганні бойових припасів, вибухових пристроїв без передбаченого законом дозволу.
07 травня 2019 року ОСОБА_6 затримано в порядку ст. 208 КПК України.
08 травня 2019 року йому повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 5 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України.
Ухвалою слідчого судді Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 10 травня 2019 року ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
В подальшому ухвалами суду строк дії обраного запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 неодноразово продовжувався.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 липня 2020 року обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні №0000246 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 5 ч. 2 ст. 115, ч. ч. 1, 2 ст. 125, ч. 1 ст. 263 КК України повернуто прокурору.
Запобіжний захід ОСОБА_6 у виді тримання під вартою залишено без змін.
Рішення суду обґрунтовано тим, що вказаний обвинувальний акт не містить посилання на мотив та мету вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 1, 2 ст. 125 КК України, які зазначено в обвинувальному акті.
Так, обвинувачення викладено без зазначення ознаки спрямованості умислу, мотиву дій та мети, по відношенню до потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 та ОСОБА_14 , які є обов`язковими при описуванні кримінальних правопорушень, а фактичні обставини, що характеризують об`єктивну та суб`єктивну сторону є незрозумілими та суперечливими.
В обов`язковому порядку не вказано суб`єктивне ставлення ОСОБА_6 до вчинюваних кримінальних правопорушень та наслідків дій (у т.ч. можливих) до потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 та ОСОБА_14 .
В обвинувальному акті зазначено правову кваліфікацію, інкримінованих кримінальних правопорушень, яка не узгоджується із викладеними фактичними обставинами кримінального провадження. В обвинувальному акті викладено лише зміст підозри, а також частина тих фактичних обставин правопорушення, у вчиненні яких підозрювався ОСОБА_6 та правова кваліфікація саме підозри. При цьому, суд зауважив, що повідомлення про підозру, так само як і виклад фактичних обставин не може одночасно вважатись й формулюванням обвинувачення.
Відсутність у обвинуваченні відносно ОСОБА_6 передбачених чинним законодавством обов`язкових даних, порушують у своїй сукупності його право на захист від конкретного обвинувачення, що є порушенням вимог ст. 87 КПК України.
Суд зазначив, що не встановленою слідством є ситуація з: правовою кваліфікацією (має місце закінчений склад кримінального правопорушення чи замах та який саме, відносно потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 та ОСОБА_14 ); потерпілими по певній статті КК України кримінального провадження; усвідомленням обвинуваченим своїх дій щодо вчинення кримінальних правопорушень та наслідків (у т.ч. можливих); часом вчинення умисного вбивства та часом завдання тілесних ушкоджень тощо, що в комплексі унеможливлює прийняття судом законного, обґрунтованого, об`єктивного та справедливого рішення по суті справи.
Крім того, відповідно до обвинувального акту ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125 та ч. 2 ст. 125 КК України, які відповідно до ст. 12 КК України являються кримінальними проступками.
Враховуючи те, що дане кримінальне провадження не призначеного до судового розгляду на момент набрання чинності Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень від 22.11.2018 року, суд прийшов до висновку про необхідність повернути обвинувальний акт прокурору у тому числі і для виконання вимог глави 25 КПК України.
Прокурор не погодився з даним рішенням суду. В апеляційний скарзі просить ухвалу скасувати у зв`язку з істотним порушенням процесуального закону, невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та призначити новий розгляд обвинувального акта у суді першої інстанції.
Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України продовжити обвинуваченому ОСОБА_6 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів.
Посилається на те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 5 ч. 2 ст. 115, ч. ч. 1, 2 ст. 125, ч. 1 ст. 263 КК України, тобто у вчиненні декількох кримінальних правопорушень, де одні з них є проступками ч. 1 ст. 125 КК України та ч. 2 ст. 125 КК України, а інші кримінальні правопорушення є злочинами п. 5 ч. 2 ст. 115 КК України та ч. 1 ст. 263 КК України, один з яких п. 5 ч. 2 ст. 115 КК України відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким.
Вказує, що обвинувальний акт щодо ОСОБА_6 направлений до суду до набрання чинності Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень від 22 листопада 2018 року та не був призначений на момент набрання чинності Законом до судового розгляду, а тому судовий розгляд має здійснюватися на загальних підставах з урахуванням вимог ст.ст. 381, 382 КПК України, з метою забезпечення дослідження всіх обставин справи та запобіганню неповноти судового розгляду, а також ухвалення справедливого рішення та захисту прав потерпілих в кримінальному провадженні.
Зазначає, що в ухвалі не зазначено, яким саме вимогам процесуального кодексу не відповідає обвинувальний акт, та які саме виявлені недоліки необхідно виправити. Суд лише обмежився цитуванням рішень Європейського суду з прав людини, норм КПК України, не конкретизуючи наявні порушення, допущені прокурором при складанні та врученні обвинувального акту.
Звертає увагу, що висновки суду про те, що він позбавлений можливості призначити кримінальне провадження до судового розгляду та розглянути його по суті, оскільки це може призвести до можливого позбавлення обвинуваченого ефективного захисту, є необґрунтованими, оскільки суд вийшов за межі ст. 314 КПК України та під час підготовчого судового засідання надав оцінку доказам, про дослідження яких, ще навіть не йшла мова, а саме щодо доведеності розміру завданої злочином матеріальної шкоди та обставин, що спонукали обвинуваченого до вчинення ним злочину.
Вказує, що обвинувальний акт відповідав вимогам ч. 2 ст. 291 КПК України, оскільки містив виклад фактичних обставин, які вважалися встановленими, правову кваліфікацію дій обвинуваченого з посиланням на положення та статті закону про кримінальну відповідальність, формулювання обвинувачення, а також інші дані, які необхідні для виконання вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України.
31 серпня 2020 року до апеляційного суду надійшло клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів.
В обґрунтування своїх вимог прокурор посилається на те, що 07 липня 2019 року ОСОБА_6 затримано в порядку ст. 208 КПК України та на наступний день повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 5 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України.
22 серпня 2019 року обвинувальний акт щодо ОСОБА_6 було направлено до суду.
В подальшому судом його було повернуто прокурору для усунення недоліків. 26 чернвя 2020 року обвинувальний акт у даному провадження за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених п. 5 ч. 2 ст. 115, ч. 1, ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 263 КК України, спрямовано до суду.
Враховуючи, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі від 10 до 15 років, або довічне позбавлення волі, обґрунтованість обвинувачення повністю підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами, по справі встановлено наявність ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, у вигляді можливості вчинення обвинуваченим спроб переховуватися від суду з метою уникнення відповідальності за інкриміновані йому злочини, незаконно впливати на свідків та потерпілих у даному провадження та вчинити інше кримінальне правопорушення, з огляду на дані про особу обвинуваченого, який не має постійного джерела доходів, міцних соціальних зв`язків, тому застосування до ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки останнього.
Під час апеляційного розгляду прокурор підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити, ухвалу скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Обвинувачений та його захисник просили залишити апеляційні вимоги прокурора без задоволення.
В судових дебатах учасники судового провадження підтримали такі ж позиції.
Заслухавши суддю доповідача, думки учасників судового розгляду, перевіривши надані матеріали, співставивши їх з доводами апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах поданої апеляційної скарги.
Суд при проведенні підготовчого судового засідання відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, має право повернути обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам КПК України.
При цьому, суд може повернути обвинувальний акт прокурору виключно з підстав невідповідності його вимогам ст. 291 КПК України.
Вимоги до змісту та форми обвинувального акту визначені в ст. 291 КПК України.
Вказаною нормою передбачено певний перелік відомостей, які мають бути зазначені в обвинувальному акті, зокрема виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення та обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання.
Відповідно до ч. 1 ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема:
1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення);
2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення
Згідно з ч. 3 ст. 374 КПК України, у разі визнання особи виправданою або винуватою, в мотивувальний частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів, статті відповідного закону, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, адже правова норма кваліфікації має відповідати формулюванню обвинувачення.
З аналізу зазначених вимог кримінального процесуального закону вбачається, що формулювання обвинувачення, яке зазначається в обвинувальному акті повинно містити місце, час, спосіб вчинення та наслідки кримінального правопорушення, форму вини і мотиви кримінального правопорушення, а також вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.
Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачується, зокрема, у тому, що 07 травня 2019 року о 16 год., разом зі своїм знайомим ОСОБА_10 , знаходився у людному місці, біля магазину Славутич, який розташований у буд. 27 по вул. Лермонтова в м. Марганці, Дніпропетровської області, зберігаючи при собі вибуховий пристрій (гранату невизначеного типу). В цей же час у ОСОБА_6 раптово виник злочинний умисел на умисне вбивство ОСОБА_10 способом, небезпечним для життя багатьох осіб.
Реалізуючи який, розуміючи настанні суспільно-небезпечних наслідків у вигляді смерті ОСОБА_10 та бажаючи їх настання, реально усвідомлюючи, що спосіб вчинення вбивства є небезпечним для життя інших людей, які перебувають у натовпі, свідомо, припускаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді спричинення тілесних ушкоджень стороннім особам, діючи умисно, протиправно, привів у бойову готовність вибуховий пристрій (гранату невизначеного типу) шляхом вчинення активних дій, які виразилися у натисканні на спусковий важіль однією рукою, при цьому іншою рукою висмикнув запобіжну чеку і утримуючи спусковий важіль у притисненому положенні, кинув вказаний вибуховий пристрій у напрямку ОСОБА_10 , який знаходився у натовпі. Після цього вибуховий пристрій вибухнув.
В результаті злочинних дій ОСОБА_6 потерпілому ОСОБА_10 було заподіяно смерть від проникаючого сумісного осколкового поранення шиї та голови з ушкодженням верхньо-шийного відділу спинного мозку і стовбурової частини головного мозку.
Крім того, внаслідок злочинних дій ОСОБА_6 , вчинених у спосіб, небезпечний для життя та здоров`я багатьох осіб, були спричинені тілесні ушкодження особам, що знаходились поруч:
- потерпілому ОСОБА_15 - легкі тілесні ушкодження, що зумовили короткочасний розлад здоров`я, тривалістю понад 6 діб, але не більше як три тижні (21 день);
- потерпілій ОСОБА_12 - легкі тілесні ушкодження, що зумовили короткочасний розлад здоров`я, тривалістю понад 6 діб, але не більше як три тижні (21 день); та легкі тілесні ушкодження, що мають незначні скороминущі наслідки;
- потерпілому ОСОБА_13 - легкі тілесні ушкодження, що мають незначні скороминущі наслідки.
Органом досудового розслідування, зазначені вище дії ОСОБА_6 кваліфікуються за п. 5 ч. 2 ст. 115 КК України, а саме: умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, вчинене способом, небезпечним для життя багатьох осіб; та за ч. 2 ст. 125 КК України, а саме: умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я; та ч. 1 ст. 125 КК України, а саме: умисне легке тілесне ушкодження.
Як вбачається з обвинувального акта, останній не містить посилання на мотиви та мету вчинення ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, передбачених п. 5 ч. 2 ст. 115 КК України щодо потерпілого ОСОБА_14 ; ч. 2 ст. 125 КК України щодо потерпілого ОСОБА_11 ; ч. 1 ст. 125 КК України щодо потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_12 .
Обвинувачення викладено без зазначення ознаки спрямованості умислу, мотиву дій та мети по відношенню до потерпілих ОСОБА_14 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , які є обов`язковими при описуванні кримінальних правопорушень.
Тобто при формулюванні обвинувачення органом досудового розслідування допущено суперечності, оскільки слідство стверджує, що ОСОБА_6 скоїв умисне вбивство ОСОБА_14 способом, небезпечним для життя багатьох осіб. Разом з тим, дії потягли за собою спричинення легких тілесних ушкоджень потерпілим ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , та ОСОБА_12 .
Таке формулювання суб`єктивної сторони інкримінованого злочину є незрозумілим.
Вказані дані не дають змоги суду зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичним формулюванням та позбавляють можливості роз`яснити обвинуваченому суд обвинувачення, що може бути визначено як порушення право на захист.
Таким чином, невідповідність обвинувального акту вимогам закону позбавляє суд можливості призначити судовий розгляд та в подальшому розглянути кримінальне провадження по суті та прийняти законне та обґрунтоване рішення у відповідності до закону, а тому колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, а апеляційна скарга прокурора є безпідставною, такою, яка не може підлягати задоволенню.
При цьому, колегія суддів зазначає, що під час перевірки обвинувального акта щодо ОСОБА_6 вимогам кримінального процесуального закону, слід перевірити і інші обставини, на які послався суд першої інстанції, приймаючи рішення про повернення прокурору обвинувального акта.
Обговорюючи доводи суду першої інстанції про необхідність повернення обвинувального акту щодо ОСОБА_6 прокурору для внесення з урахуванням вимог глави 25 КПК України, колегія приходить до наступного.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження прокурором буцло направлено до суду першої інстанції обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000246 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 5 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 125, ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 263 КК України.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, діяння інкриміновані ОСОБА_6 за п. 5 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України є злочинами, а за ч. 1 ст. 125, ч. 2 ст. 125 КК України кримінальними проступками.
Звертається увага на те, що вимогами п. 5 ч. 4 розділу ІІ ЗУ Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень, а також іншими нормативно-правовими актами не зобов`язано суди повертати обвинувальні акти за обвинуваченням особи у вчиненні злочину і проступку.
З урахуванням наведеного колегія вважає дані доводи суду першої інстанції не можуть бути підставою для повернення прокурору обвинувального акту.
Розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до вимог ч. ч. 1-3 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.
Як вбачається з матеріалів клопотання, 07 травня 2019 року ОСОБА_6 затримано в порядку ст. 208 КПК України.
Ухвалою слідчого судді Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 10 травня 2019 року ОСОБА_6 обрано запобіжних захід у вигляді тримання під вартою. В подальшому ухвалами суду строк дії обраного запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 неодноразово продовжувався.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 липня 2020 року строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 продовжено до 04 вересня 2020 року.
Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст. ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Відповідно до вимог ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Враховуючи, що ОСОБА_6 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні злочину, який відповідно до вимог ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжкого, а також кримінальних проступків, приймаючи до уваги існування обґрунтованих ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, зокрема у вигляді можливості вчинити вчинити спроби переховуватися від суду, оскільки у разі доведеності його вини йому загрожує покарання на строк до 15 років або довічного позбавлення волі; впливати на свідків і потерпілих у кримінальному провадженні з метою зміни ними показів, оскільки останні ще не допитані судом; та вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки в провадженні судів перебуває декілька кримінальних проваджень за обвинуваченням ОСОБА_6 , а останній офіційно не працевлаштований та не має міцних соціальних зв`язків, які на даний час не зменшилися, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення клопотання прокурора та продовження строку запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою.
В контексті практики ЄСПЛ ризик втечі обвинуваченого оцінюється не лише на основі суворості можливого вироку, а має досліджуватися з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня. Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.
Колегія суддів вважає, що матеріали провадження містять дані, які доводять існування зазначених ризиків.
З огляду на дані, наявні в матеріалах провадження, які характеризують особу обвинуваченого та інші, передбачені ч. 1 ст. 178 КПК України обставини, суд апеляційної інстанції вважає, що підстав для застосування щодо ОСОБА_16 більш м`якого запобіжного заходу колегія не вбачає.
На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що прокурором доведено наявність обставин, які виправдовують подальше обмеження права ОСОБА_6 перебувати на волі. Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства. Відтак, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою має забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.
Враховуючи дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , обставини, при яких скоєні кримінальні правопорушення, у вчиненні яких обвинувачується останній, їх тяжкість, про те, що встановлені під час обрання обвинуваченому запобіжного заходу ризики, передбачені ст. 177 КПК України, не зменшились, тому колегія вважає за доцільне продовжити строк тримання ОСОБА_6 під вартою до 29 жовтня 2020 року.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -
постановила:
Апеляційну скаргу прокурора Марганецького відділу Нікопольської місцевої прокуратури залишити без задоволення.
Ухвалу Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 липня 2020 року про повернення прокурору обвинувального акту щодо ОСОБА_6 залишити без змін.
Клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 - задовольнити.
Продовжити обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 29 жовтня 2020 року.
Ухвала набирає законної сили з дня проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4