судді Запорізького апеляційного суду
на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 10 вересня 2020 року.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 10 вересня 2020 року апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_3 , адвоката ОСОБА_4 в інтересах потерпілих ОСОБА_5 , ОСОБА_6 залишені без задоволення. Вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 22 квітня 2019 року стосовно ОСОБА_2 залишений без змін.
Керуючись положеннями ч.3 ст.375 КПК України, викладаю окрему думку щодо цього рішення Запорізького апеляційного суду.
Вважаю, що оскаржуваний вирок суду підлягав скасуванню на підставі ст.ст.407,409-412 КПК України, з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції у зв`язку із невідповідністю висновків суду фактичним обставинам провадження та істотним порушенням судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, а саме: вимог ст.ст.94, 370,374 КПК України.
Так, згідно з вимогами п.2 ч.3 ст.374 КПК України, у мотивувальній частині вироку, у разі визнання особи винуватою зазначаються: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів; мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення.
На мою думку, оскаржуваний вирок суду вказаним вимогам не відповідає, оскільки у вироку суд дав вибіркову оцінку дослідженим доказам, не проаналізував всі наявні докази як кожен окремо так і у їх сукупності, та не навів переконливих мотивів, чому прийняв одні докази та відкинув інші. У наслідок цього, висновки суду є суперечливими та непереконливими.
Так, дії ОСОБА_2 суд кваліфікував за ст.124 КК України, як умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень у разі перевищення меж необхідної оборони.
У вироку суд вказав на те, що обвинувачений ОСОБА_2 «визнав себе винним у фактично скоєному», та поклав показання останнього в основу вироку. Всі інші докази суд оцінив з огляду на показання обвинуваченого, що не відповідає вимогам ч.2 ст.94 КПК України, відповідно до яких, жоден доказ не має наперед встановленої сили. При цьому, суд не звернув увагу на те, що обвинувачений взагалі не визнав той факт, що тяжкі тілесні ушкодження він заподіяв потерпілим умисно.
Зокрема, як в суді першої інстанції так і при апеляційному розгляді обвинувачений наполягав на тому, що ножем він розмахував хаотично і не бачив, куди влучав ніж, заподіяти тілесні ушкодження потерпілим він не бажав. Тобто, фактично обвинувачений вказав на те, що тілесні ушкодження потерпілим він заподіяв необережно.
В той же час, із суб`єктивної сторони правопорушення, передбачене ст.124 КК України, може бути вчинене лише умисно.
Свідки, на показання яких суд послався у вироку, при розгляді справи судом першої інстанції не вказували на те, що ОСОБА_2 будь-кому наносив удари ножем, та взагалі зазначили, що ножа вони ні у кого не бачили.
Оскільки в оскаржуваному вироку аналіз доказів відсутній, є незрозумілим, на чому ґрунтується висновок суду в частині, що стосується спрямованості умислу обвинуваченого.
У вироку відсутня відповідь на питання, чи можливо заподіяти тілесні ушкодження, які виявлені у потерпілих (згідно з висновками експертів), при обставинах, на які вказує обвинувачений (в ході хаотичного розмахування ножем). Вказані обставини судом не з`ясовані належним чином.
На мій погляд, виходячи з локалізації та характеру тілесних ушкоджень, встановлених у потерпілих, удари обвинуваченим наносились не хаотично, а з силою та прицільно - у життєво важливі органи.
При цьому, з місця вчинення злочину обвинувачений зник, позбавився знаряддя злочину, виїхав за межі міста та області, та більше року переховувався від органу досудового розслідування.
Локалізація та характер заподіяних потерпілим тілесних ушкоджень, механізм їх нанесення та обране знаряддя злочину, а також поведінка обвинуваченого після вчиненого злочину вказують на те, що умисел останнього був направлений саме на вбивство потерпілих, а смерть останніх не настала з причин, що не залежали від волі обвинуваченого оскільки потерпілим своєчасно була надана медична допомога.
Вважаю, що показання потерпілих щодо обставин, за яких їм були заподіяні тілесні ушкодження, механізму та локалізації цих ушкоджень повністю узгоджуються з висновками судових медичних експертиз.
Так, згідно з висновком експерта №511 від 27 березня 2017 року, проникаюче (№1) поранення грудної клітини праворуч з шкіряною раною по передній поверхні у 4-му міжребровому просторі, з ушкодженням реберних судин, внутрішньої грудної артерії, середньої долі правої легені, перикарда, з накопиченням крові у правій плевральній порожнині; проникаюче (№2) поранення грудної клітини ліворуч з шкіряною раною по внутрішній поверхні верхньої третини лівого плеча з ушкодженням гілок пахвової вени з накопиченням крові у лівій плевральній порожнині і у м`яких тканинах пахвової ділянки; при явищах травматичного шоку і масивної крововтрати у гр. ОСОБА_6 кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження, що небезпечні для життя. Зазначені ушкодження могли утворитися від дії предмета (предметів) що володіє колюче-ріжучими властивостями. Давність утворення ушкоджень не суперечить терміну, зазначеному в обставинах справи.
З висновку експерта №360/к від 13 жовтня 2017 року, встановлено, що у потерпілого ОСОБА_6 були виявлені: проникаюче поранення грудної клітки праворуч 4-му міжребровому просторі по передній поверхні з ушкодження внутрішніх органів; проникаюче поранення грудної клітини ліворуч з шкіряною раною по внутрішній поверхні верхньої третини лівого плеча з ушкодженням великих кровоносних судин; травма правого ока, у вигляді крововиливів в області правого ока, правої сітківки, поранення в ділянці правого повіка, анізокорії; травма нижньої третини правого плеча у вигляді рани у ділянці нижньої третини лівого плеча, травматичного ушкодження правого променевого нерву, переферичного парезу правої кісті. Враховуючи наявний збіг за локалізацією та характером травми грудної клітки праворуч і ділянки правого плеча, що були виявлені у потерпілого ОСОБА_6 , комісія експертів не виключає можливість їх виникнення за обставин та умов, які надано у протоколах допитів та слідчому експерименті.
Згідно з висновком експерта №2302 від 21 вересня 2017 року, проникаюче поранення грудної клітки ліворуч з ушкодженням верхньої долі лівої легені та наскрізним пораненням серця у ділянці лівого передсердя (за наданими даними) у гр. ОСОБА_5 кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження за ознакою небезпеки для життя. Тілесне ушкодження утворилися від дії предмета, що мав колюче-ріжучі властивості. Травмуюча сила мала напрямок, що відповідає рановому каналу ліворуч направо та зверху вниз. Давність утворення ушкодження не суперечить терміну, зазначеного в обставинах справи. Експерт виключає можливість виникнення встановленого у ОСОБА_5 тілесного ушкодження в умовах одноразового падіння стоячи на плоску поверхню.
Згідно з висновком експерта №364/к від 09 жовтня 2017 року убачається, що комісія експертів вважають за можливе утворення встановленого у потерпілого ОСОБА_5 тілесного ушкодження при обставинах, які зазначено ним в протоколах допитів та під час слідчого експерименту від 14 вересня 2016 року.
На викладене суд першої інстанції уваги не звернув. Висновки суду про те, що показання потерпілих не узгоджуються з іншими доказами, є помилковими та суперечать фактичним обставинам провадження.
Також суд не з`ясував причину розбіжностей у показаннях свідка ОСОБА_7 , даних останнім в ході судового розгляду, з його показаннями, даними в ході досудового розслідування під час проведення впізнання за фотознімками 24 липня 2016 року.
Так, в ході судового розгляду зазначений свідок вказав на те, що не бачив, яким чином потерпілому наносились удари.
Проте, під час досудового розслідування, в ході вищевказаного впізнання свідок вказав на ОСОБА_2 , як на хлопця, який спочатку розмахував предметом, схожим на ніж, а потім спричинив два ножових поранення в область грудної клітини його знайомим, після чого втік.
Аналогічні показання надав і свідок ОСОБА_8 в ході досудового розслідування під час проведення впізнання за фотознімками.
Прийнявши показання свідків, даних в ході судового розгляду, про побиття компанією потерпілих обвинуваченого та свідка ОСОБА_9 , та показання самого обвинуваченого про те, що потерпілі та їх оточення його жорстоко побили, суд першої інстанції, не надав належної оцінки тому факту, що після вчинення злочину як обвинувачений ОСОБА_2 так і свідок ОСОБА_9 до органів поліції та за медичною допомогою не звертались, будь-які тілесні ушкодження у них не зафіксовані в установленому законом порядку, на місці події сліди крові зазначених осіб теж не виявлені.
Доводи обвинуваченого про те, що він не зробив цього, оскільки боявся помсти з боку потерпілих, на мій погляд, не витримують жодної критики.
В свою чергу, відсутність у обвинуваченого зафіксованих належним чином тілесних ушкоджень, відсутність слідів крові обвинуваченого та свідка ОСОБА_9 на місці події, а також той факт, що обвинувачений є професійним боксером, а свідок ОСОБА_9 , з його слідів, разом із обвинуваченим також займався боксом, останні у ранковий час удвох прийшли до місця, де відпочивали потерпілий із компанією, та почали без дозволу чіпати їх речі, на мою думку, ставить під сумнів висновок суду про те, що дії ОСОБА_2 щодо нанесення тілесних ушкоджень потерпілим були обумовлені захистом від суспільно-небезпечного посягання з боку останніх.
Отже, на моє переконання, висновки суду про відсутність в діях обвинуваченого складу злочину, передбаченого ч.2 ст.15 п.1 ч.2 ст.115 КК України, та наявність в діях останнього складу правопорушення, передбаченого ст.124 КК України, є передчасними, зробленими без повного і всебічного з`ясування всіх обставин провадження та перевірки їх доказами.
В той же час, діючи у межах, передбачених ст.404 КПК України, усунути вказані вище недоліки при апеляційному розгляді, на мій погляд, неможливо, оскільки для цього необхідно повторно дослідити всі обставини провадження та перевірити їх доказами.
Тому, на мою думку, апеляційні скарги підлягали задоволенню частково, вирок суду підлягав скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.
10 вересня 2020 року
Суддя
Запорізького апеляційного суду ОСОБА_1