Справа № 204/661/20
Провадження № 1-в/204/541/20
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 липня 2020 року Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1
за участю: секретаря ОСОБА_2
прокурора ОСОБА_3

адвоката ОСОБА_4

представника закладу ОСОБА_5

особи, відносно якої
розглядається заява ОСОБА_6
при розгляді у закритому судовому засіданні в залі суду в м.Дніпрі заяви представника Дніпровської філії «Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги» ДУ «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю МОЗ України» про продовження застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1
ВСТАНОВИВ:
До суду надійшла заява представника Дніпровської філії «Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги» ДУ «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю МОЗ України» про продовження застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_6 .
Ухвалою Миронівського районного суду Київської області від 24.02.2017, відносно ОСОБА_6 , який вчинив суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною Кримінального кодексу України, застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом.
В судовому засіданні представник закладу ОСОБА_5 підтримала подану заяву та просила суд продовжити застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_6 . Пояснила суду, що вона не є лікуючим лікарем ОСОБА_6 , заява про продовження застосування примусових заходів направленою нею відповідно до вимог ч.3 ст.514 КПК України, оскільки вона є представником закладу, який надає ОСОБА_6 психіатричну допомогу. Зазначила, що ОСОБА_6 призначено застосування примусових заходів ухвалою Миронівського районного суду Київської області від 24.02.2017, які неодноразово продовжувалися, останній раз ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 22.08.2019. Пояснила суду, що перед комісією ОСОБА_6 оглядався психологом, оскільки це передбачено процедурою. У ОСОБА_6 наявна програма (арк. медичної картки 119), яка протягом лікування змінюється. Також зазначила, що шкала поведінки з Наказу №992 «Про затвердження Правил застосування примусових заходів медичного характеру в спеціальному закладі з надання психіатричної допомоги» від 31.08.2017 (надалі Наказ №992), якою було визначено ступінь соціальної небезпеки ОСОБА_6 за висновком №1 від 21.01.2020 та на яку посилався експерт ОСОБА_7 , в Україні на даний час не діє, вона офіційно не переведена на українську мову.
Представник закладу ОСОБА_8 (лікар-психіатр, який виконував обов`язки лікуючого лікаря ОСОБА_6 на період відпустки лікуючого лікаря ОСОБА_9 ) підтримала подану заяву, просила суд продовжити застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_6 . Необхідність продовження заходів саме у лікарні з суворим наглядом обґрунтовувала відповідними посиланнями з медичної картки стаціонарного хворого. Так вона пояснила суду, що у ОСОБА_6 наявні емоційні розлади. З записів в медичній картці стаціонарного хворого вбачається, що 07.10.2019 пацієнт не виконує інструкції, сперечається, напружується, дратується (арк.345 медичної картки); 21.10.2019 клінічна картина хворого характеризується емоційними розладами дратівливістю, необхідність лікування не розуміє. Заявляє, що добре почувається, проте не сформовані настанови на невживання психоактивних речовин (арк.360 медичної картки); 11.11.2019 пацієнт схильний до порушень, до безпідставних скарг, заявляє, що бажає змінити систему медицини, негативно сприймає лікування. Зазначила, що ОСОБА_6 з лютого 2020 року проявляє фізичну агресію до інших пацієнтів, у зв`язку з чим була викликана поліція. У пацієнта наявна дисимуляція, що підтверджується записом (арк.388 медичної картки), а саме він вважає, що йому щось підсипають в чай, заперечує захворювання.

Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_7 , який склав альтернативний висновок щодо ОСОБА_6 , показав суду, що він є лікарем-психіатром, який складав висновок від 21.01.2020. Зазначений висновок він підтримує в повному обсязі. Зазначив, що висновок він робив на підставі виписки, наданої закладом, яка на його думку є неповною, оскільки відсутні дані щодо проведення психолого-педагогічної роботи, а також він спілкувався з ОСОБА_6 . Їх спілкування складало приблизно 2 години. Під час проведення огляду карту стаціонарного хворого він не дивився. Зазначив, що в діагнозі ОСОБА_6 сумнівів немає, проте ним було рекомендовано змінити заходи примусового характеру на посилений, оскільки у ОСОБА_6 стабільний психічний стан вже тривалий час, у нього на даний час підтримуюче лікування. Крім того ОСОБА_6 на даний час не несе значної суспільної небезпеки, відповідно до шкали ризиків DSM-5. Пояснив, що ця шкала ризиків не адаптована в Україні, проте в п.19 Наказу №992 зазначено, що такою системою можна користуватися.

В судовому засіданні лікуючий лікар ОСОБА_6 ОСОБА_9 підтримала заяву. Пояснила суду, що ОСОБА_6 вона лікує з січня 2019 року. У нього наявна програма реабілітації, яку складали в жовтні 2019 року. У висновку не вказано тип ремісії, оскільки це не обов`язково. Зазначила, що за міжкомісійний період з боку ОСОБА_6 спостерігалась агресія, він вдарив пацієнта. Крім того, він сприймає весь персонал як ворогів. Також зазначила, що у неї не має упередженого ставлення до пацієнта, вона не є зацікавленою особою.

Прокурор ОСОБА_3 підтримав подану заяву, просив її задовольнити.
Адвокат ОСОБА_4 заперечував проти задоволення заяви. Свою позицію обґрунтував тим, що в порушенні норм, заяву про продовження примусових заходів подано неналежною особою, а саме заяву подано ОСОБА_5 , яке не є лікарем-психіатром, яка надає психіатричну допомогу ОСОБА_6 і не мала законних підстав та повноважень надавати до суду зазначену заяву. Крім того, в зазначеній заяві зазначено, що ОСОБА_5 просить суд розглянути питання про продовження застосування примусових заходів медичного характеру у закладі з надання психіатричної допомоги з суворим наглядом відносно ОСОБА_6 , призначених ухвалою Миронівського районного суду Київської області від 24.02.2017. В ст.19 ЗУ «Про психіатричну допомогу», ст.95 КК України зазначено, що продовження застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється судом кожного разу на строк, який не перевищує 6 місяців. Таким чином, строк дії ухвали Миронівського районного суду Київської області від 24.02.2017про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_10 закінчився в серпні 2017 року, і продовжити строк дії цієї ухвали законних підстав немає. Також посилався, що у висновку лікарів-психіатрів №67 від 27.01.2020 не надано оцінки ризиків відповідно до Наказу №992. Просив змінити застосування примусових заходів медичного характеру та перевести ОСОБА_6 у заклад з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом. Крім того просив про проведення ще одного альтернативного освідчення.
ОСОБА_6 в судовому засіданні підтримав позицію свого захисника та просив змінити застосування примусових заходів медичного характеру.

Заслухавши думку учасників процесу, обговоривши подану заяву, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
Відповідно до ст.95 КК України продовження, зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється судом за заявою представника закладу з надання психіатричної допомоги (лікаря-психіатра), який надає особі психіатричну допомогу. До заяви додається висновок комісії лікарів-психіатрів, що обґрунтовує необхідність продовження, зміни або припинення застосування таких примусових заходів. Особи, до яких застосовані примусові заходи медичного характеру, підлягають огляду комісією лікарів-психіатрів не рідше одного разу на 6 місяців для вирішення питання про наявність підстав для звернення до суду із заявою про припинення або про зміну застосування такого заходу. У разі відсутності підстав для припинення або зміни застосування примусового заходу медичного характеру представник закладу з надання психіатричної допомоги (лікар-психіатр), який надає особі таку психіатричну допомогу, направляє до суду заяву, до якої додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність продовження застосування примусового заходу медичного характеру. У разі необхідності продовження застосування примусового заходу медичного характеру понад 6 місяців представник закладу з надання психіатричної допомоги (лікар-психіатр), який надає особі таку психіатричну допомогу, повинен направити до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про продовження застосування примусового заходу. До заяви додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність продовження надання особі такої психіатричної допомоги. В подальшому продовження застосовування примусового заходу медичного характеру проводиться кожного разу на строк, який не може перевищувати 6 місяців.
Крім того, у відповідності до ч.3 ст.514 КПК України, розгляд питання про продовження, зміну чи припинення застосування судом примусових заходів медичного характеру здійснюється за письмовою заявою представника закладу з надання психіатричної допомоги (лікаря-психіатра), де тримається дана особа.
Надаючи оцінку доводу захисника в частині того, що заяву було подано неналежною особою, суд приходить до наступного. З матеріалів справи вбачається, що заяву було подано та підписано ОСОБА_5 . У судовому засіданні встановлено, що інтереси лікарні представляє, зокрема, лікар-психіатр ОСОБА_5 , якій надано таке право відповідно до довіреності (а.с.21), яка підтверджує її повноваження як представника Дніпровської філії «Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги» ДУ «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю МОЗ України», тобто, закладу з надання психіатричної допомоги, який надає особі психіатричну допомогу, про який йдеться у ст.95 КК України та ст.514 КПК України. Враховуючи той факт, що ОСОБА_6 знаходиться на лікуванні Дніпровської філії «Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги» ДУ «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю МОЗ України», а ОСОБА_5 є лікарем-психіатром та представником закладу з надання психіатричної допомоги, який надає особі психіатричну допомогу, суд приходить до висновку, що заяву подано належною особою.

Аналогічною є усталена практика суду Апеляційної інстанції, яка ним неодноразово висловлювалась у відповідних рішеннях при оцінці подібних доводів.

Надаючи оцінку доводам захисника в частині того, що продовження застосування примусових заходів за ухвалою Миронівського районного суду Київської області від 24.02.2017про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_6 неможливо, оскільки строк дії цієї ухвали закінчився в серпні 2017 року, суд приходить до наступного.

Ухвалою Миронівського районного суду Київської області від 24.02.2017, до ОСОБА_6 було застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом. Ухвалами Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 27.10.2017, 28.02.2018, 06.09.2018, 11.03.2019, 22.08.2019 застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_6 було продовжено. Таким чином, кожного разу судом продовжується застосування заходів, які призначені судом (в даному випадку Миронівським районним судом Київської області), тому вимоги ст.95 КК України в даному випадку не порушено.
Враховуючи ту обставину, що як висновок комісії лікарів психіатрів, так і альтернативний висновок (лікаря-психіатра ОСОБА_7 ) підтверджують наявність у ОСОБА_6 психічного захворювання, але різні в частині того, в закладі з яким режимом утримання потребує на лікування ОСОБА_6 , суд звертає увагу на наступне.

Стаття 94 КК України зазначає критерії, за наявності та після оцінки яких суд може застосувати примусові заходи медичного характеру. До таких критеріїв відноситься тяжкість захворювання, тяжкість вчиненого діяння, урахування ступеня небезпечності психічно хворого для себе та оточуючих. Таким чином, цією статтею закріплені загальні критерії та основні принципи, які враховуються судом при вирішенні питання про застосування примусових заходів медичного характеру.

Питання продовження, зміни та припинення застосування примусових заходів медичного характеру регулюється ст.95 КК України. Зокрема, в цій статті зазначено, що продовження, зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється судом за заявою представника закладу з надання психіатричної допомоги (лікаря-психіатра), який надає особі психіатричну допомогу. До заяви додається висновок комісії лікарів-психіатрів, що обґрунтовує необхідність продовження, зміни або припинення застосування таких примусових заходів. Також нею регламентовано право хворого на ініціювання та складання альтернативного медичного висновку.

Таким чином, нормами КК України встановлюються лише обставини, які мають враховуватися судом при застосуванні примусових заходів медичного характеру, а при вирішенні питання про продовження чи зміну заходів закон обмежує суд дослідженням висновку лікарів-психіатрів, яким обґрунтовано необхідність продовження, зміни чи припинення таких заходів.

Пункт 19 Правил застосування примусових заходів медичного характеру в спеціальному закладі з надання психіатричної допомоги, затвердженого Наказом №992, регламентує оцінку ризику скоєння пацієнтом СНД. Але суд звертає увагу на ту обставину, що закон не містить посилання на те, що оцінка ризику скоєння пацієнтом СНД є єдиним та ключовим критерієм при вирішенні питання про продовження, скасування чи зміну заходів, оскільки, як було зазначено вище, закон робить посилання на інший документ висновок комісії. Виходячи з чого, суд окрему увагу приділяє ретельному аналізу та оцінці існуючим в матеріалах справи висновках комісій.

Так в матеріалах провадження наявний висновок від 21.01.2020, в якому лікар-психіатр ОСОБА_7 прийшов до висновку, що за своїм психічним станом ОСОБА_6 потребує на зміну примусових заходів медичного характеру з лікування в закладі з надання психіатричної допомоги з суворим наглядом на лікування в закладі з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом. Під час допиту у судовому засіданні ОСОБА_7 підтвердив свій висновок.

У висновку комісії лікарів-психіатрів від 27.01.2020 зазначено, що ОСОБА_6 потребує продовження застосування примусових заходів медичного характеру в умовах закладу з надання психіатричної допомоги з суворим наглядом. У судовому засіданні лікуючий лікар та представник лікарні підтримали такий висновок.

Згідно з положенням ст. 509 КПК України, передбачено залучення експерта для проведення психіатричної експертизи лише стосовно особи, щодо якої є підстави вважати, що вона під час вчинення суспільно небезпечного діяння була в неосудному або обмежено осудному стані або вчинила кримінальне правопорушення в осудному стані, але після його вчинення захворіла на психічну хворобу, яка позбавляє можливості усвідомлювати свої дії або керувати ними. А також, у разі необхідності здійснення тривалого спостереження та дослідження особи, може бути проведена стаціонарна експертиза, для чого така особа направляється до відповідного медичного закладу на строк не більше двох місяців.
Отже, кримінальний процесуальний закон передбачає можливість залучення експерта для проведення психіатричної експертизи або направлення до медичного закладу особи, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння була в неосудному або обмежено осудному стані або вчинила кримінальне правопорушення в осудному стані, але після його вчинення захворіла на психічну хворобу, яка позбавляє можливості усвідомлювати свої дії або керувати ними, тобто такою особою фактично є особа, що підозрюється або обвинувачується у вчиненні суспільно небезпечного діяння.
Відповідно до п. 16 Правил застосування примусових заходів медичного характеру в спеціальному закладі з надання психіатричної допомоги, затвердженого Наказом №992, пацієнт самостійно або через свого захисника чи іншого законного представника має право звернутись до лікаря-психіатра, який не є працівником СЗНПД, з метою проведення йому альтернативного психіатричного огляду.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 скористався своїм правом та звернувся до лікаря-психіатра, який не є працівником СЗНПД, з метою проведення йому альтернативного психіатричного огляду. З дослідженого судом висновку №1 від 21.01.2020, наданого лікарем-психіатром ОСОБА_7 , який міститься в матеріалах справи (а.с.9-12), вбачається, що ОСОБА_6 страждає на хронічне психічне захворювання. Враховуючи стабільність психічного стану тривалий час, відсутність активної психосимптоматики у вигляді слухових чи зорових галюцинацій, деактуалізацію маячних ідей переслідування, стійкість та стабільність емоційно-вольової сфери, відсутність агресивних тенденцій, сформовану критику до власного захворювання та скоєного СНД, розуміння потреби постійного прийому підтримуючого лікування та наявність реальних планів на майбутнє. Також зважаючи на проведене діагностування з приводу визначення ступеня соціальної небезпеки - можна прийти до висновку, що за своїм психічним станом пацієнт на даний час не являє значної суспільної небезпеки та потребує зміни примусових заходів медичного характеру з лікування в закладі з надання психіатричної допомоги з суворим наглядом на лікування в закладі з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом. В зазначеному висновку лікар-психіатр ОСОБА_7 посилався на визначення ступеню соціальної небезпеки та оцінки ризику повторного скоєння злочину згідно статичного та діагностичного керівництва DSM-5.

Як вже було зазначено судом вище в мотивувальній частині ухвали, в даному випадку досліджувані судом висновки не суперечать один одному та підтверджують наявність у ОСОБА_6 психічного захворювання, що додатково свідчить про відсутність підстав для призначення психіатричної експертизи.
Разом з тим, відповідно до ст.332 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторін кримінального провадження або потерпілого за наявності підстав, передбачених статтею 242 цього Кодексу, має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам. Суд має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам незалежно від наявності клопотання, якщо: 1) суду надані кілька висновків експертів, які суперечать один одному, а допит експертів не дав змоги усунути виявлені суперечності.

Положеннями ст. 242 КПК України встановлено вичерпний перелік підстав обов`язкового проведення експертизи, зокрема, в разі визначення психічного стану підозрюваного за наявністю відомостей, які викликають сумнів щодо його осудності, обмеженої осудності (наявність психічного захворювання у ОСОБА_6 в даному випадку ніким не оспорювалась).
З аналізу ст.ст.224 та 332 КПК України суд робить висновок про те, що норма про можливість призначення на підставі ст.332 КПК України ще однієї експертизи при наданні суду кількох висновків експертів, які суперечать один одному, стосується виключно висновків експертів, та не може застосовуватися за аналогією стосовно висновків комісій лікарів-психіатрів. Таким чином, суд процесуально позбавлений можливості за допомогою призначення ще одного дослідження встановити суперечності між існуючими висновками. У зв`язку з чим, з метою усунення протиріч, у суду залишається можливість додаткового допитати лікарів-психіатрів, які давали висновки, а також перевірити, чим обґрунтовується необхідність продовження примусових заходів медичного характеру у певному типі лікарні в кожному з висновків, в результаті чого взяти до уваги певний висновок, а інший відкинути.
Відповідно до п.19 Правил застосування примусових заходів медичного характеру в спеціальному закладі з надання психіатричної допомоги, затвердженого Наказом №992, оцінка ризику скоєння пацієнтом СНД оцінюється за допомогою шкали оцінки ризику (HCR-20 Version 3 та інші). Лікар-психіатр ОСОБА_7 у своєму висновку оцінив ступінь суспільної небезпеки та ризику повторного скоєння злочину згідно статистичного та діалогічного керівництва DSM-5.

З пояснень представника закладу лікаря-психіатра ОСОБА_5 , вбачається, що на даний час в Україні офіційно не затверджено шкалу ризиків DSM-5, вона офіційно не переведена на українську мову.
У своїх поясненнях під час судового розгляду провадження лікар-психіатрОСОБА_7 , не спростовував того факту, що шкала ризиків DSM-5 не переведена на українську мову, таким чином, не адаптована в Україні.

Встановлюючи у п.19 Правил можливості оцінки ризиків, законодавець не встановив виключний перелік методик, які мають бути застосовані, враховуючи динаміку розвитку медицини її реформування та вдосконалення в Україні. В даному випадку, використана лікарем-психіатромОСОБА_7 методика з огляду на відсутність її перекладу на українську мову та не адаптованість свідчить про той факт, що вона не імплементована Україною, у зв`язку з чим суд не може покласти дані такої методики в обґрунтування ступеню суспільної небезпеки ОСОБА_6 .

Разом з цим, суд звертає увагу на ту обставину, що під час судового розгляду лікарі-психіатри обґрунтували п.27 висновку комісії від 27.02.2020 посиланнями на певні записи у медичній карті хворого (зокрема, наявність емоційних розладів обґрунтувано записом від 07.10.2019, згідно до якого пацієнт не виконує інструкції, сперечається, напружується, дратується (арк.345 медичної картки); 21.10.2019 клінічна картина хворого характеризується емоційними розладами дратівливістю, необхідність лікування не розуміє. Диссимулятивні розлади підтверджуються записом про те, що ОСОБА_6 заявляє, що добре почувається, в нього не сформовані настанови на невживання психоактивних речовин (арк.360 медичної картки); 11.11.2019 пацієнт схильний до порушень, до безпідставних скарг, заявляє, що бажає змінити систему медицини, негативно сприймає лікування. ОСОБА_6 з лютого 2020 року проявляє фізичну агресію до інших пацієнтів, у зв`язку з чим була викликана поліція. У пацієнта наявна дисимуляція, що підтверджується записом (арк.388 медичної картки), а саме він вважає, що йому щось підсипають в чай, заперечує захворювання).

Підстав ставити під сумнів достовірність таких записів у медичній карті ОСОБА_6 у суду відсутні.

І в останнє, але не за значенням, порівнюючи наявні висновки лікарів-психітрів, суд звертає увагу на час спостерігання за хворим лікар ОСОБА_7 зазначив, що спостерігав та спілкувався з ОСОБА_6 близько двох годин, у той час як лікуючий лікар та інші спеціалісти лікарні здійснюють постійне безперервне спостереження за хворим, вели особову справу, щоденник, медичну картку, які у сукупності оцінюються комісією при складенні висновку, що додатково свідчить про повноту та обґрунтованість висновку від 27.01.2020.

З огляду на викладене, суд бере до уваги саме висновок від 27.01.2020 та відкидає висновок від 21.01.2020 в частині закладу, в якому ОСОБА_6 за своїм психічним станом потребує на лікування.

Надаючи оцінку доцільності продовження застосування примусових заходів медичного характеру в умовах закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом відносно ОСОБА_6 , суд приходить до наступного.
Згідно з ч.5 ст.94 КК України госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом може бути застосована судом щодо психічно хворого, який вчинив суспільно небезпечне діяння, пов`язане з посяганням на життя інших осіб, а також щодо психічно хворого, який за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння становить особливу небезпеку для суспільства і потребує тримання у закладі з надання психіатричної допомоги та лікування в умовах суворого нагляду.
Відповідно до висновку комісії лікарів-психіатрів №67 від 27.01.2020 вбачається, що ОСОБА_6 страждає на хронічне психічне захворювання. В клінічній картині захворювання зберігаються емоційні розлади у вигляді дратівливості, спалахливості, конфліктності, значного егоцентризму, відмічаються диссимулятивні тенденції у вигляді заперечення хворобливих переживань минулого, описаних в медичній документації (слухових оманів сприйняття). Жаль з приводу скоєного відсутній, виправдовує себе. Не усвідомлює необхідності лікування через відсутність розуміння наявності у себе хронічного психічного захворювання. За таким станом пацієнт продовжує зумовлювати особливу небезпеку для оточуючих.
При вирішенні питання про продовження чи зміну застосування примусових заходів медичного характеру, суд бере до уваги саме висновок №67 від 27.01.2020, оскільки повністю підтверджується поясненнями лікуючого лікаря ОСОБА_9 та лікарів-психіатрів ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , наданими ними у судовому засіданні, з яких вбачається, що ОСОБА_6 потребує на продовження застосування примусових заходів медичного характеру саме у закладі з надання психіатричної допомоги та лікування в умовах суворого нагляду, оскільки його психічний стан не стабілізований, позитивних змін, які б давали можливість переводу до закладу з посиленим наглядом немає, в нього відсутні настанови на необхідність лікування, спостерігається агресія до інших пацієнтів, тобто ОСОБА_6 досі зберігає особливу небезпеку для оточуючих. При обґрунтуванні своїх доводів, лікарі наводила відповідні посилання на медичну картку стаціонарного хворого, а саме на записи від 07.10.2019, 21.10.2019,11.11.2019, які відносяться до міжкомісійного періоду та, на переконання суду, є доказами висновків, які викладені комісією в акті №97 від 27.01.2020 та підтверджують пояснення лікаря-психіатра, надані у судовому засіданні.
Судом, при розгляді заяви було виконано ч.3 ст.415 КПК України, відповідно до якої висновки і мотиви, з яких скасовано судове рішення, є обов`язковими для суду першої інстанції при новому розгляді, оскільки під час розгляду заяви судом було роз`яснено та з`ясовано, чи зрозумілі ОСОБА_6 його права та обов`язки, закінчено судове слідство, а саме проведено судові дебати, надано оцінку всім доводам захисника, з дотриманням вимог процесуального закону повно і всебічно досліджено зібрані докази, надано їм належну оцінку, перевіривши інші доводи, викладені в апеляційній скарзі з метою ухвалення законного, обґрунтованого та вмотивованого рішення.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що ОСОБА_6 страждає на хронічний психічний розлад, за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння становить особливу небезпеку для суспільства і потребує тримання у закладі з надання психіатричної допомоги та лікування в умовах суворого нагляду.
В задоволені клопотання ОСОБА_6 та адвоката ОСОБА_4 щодо зміни застосування примусових заходів медичного характеру - відмовити.
Керуючись ст.95 КК України, 514 КПК України, ст.ст.19, 22 Закону України «Про психіатричну допомогу» від 10.06.2018
ПОСТАНОВИВ:
Продовжити застосування примусових заходів медичного характеру, призначених ухвалою Миронівського районного суду Київської області від 24.02.2017, відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в умовах закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом.
В задоволені клопотання ОСОБА_6 та адвоката ОСОБА_4 щодо зміни застосування примусових заходів медичного характеру - відмовити.
На ухвалу може бути подана апеляція протягом семи днів з дня її оголошення до Дніпровського апеляційного суду через Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська.

Суддя: ОСОБА_1