Справа №949/1406/20
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2020 року слідчий суддя Дубровицького районного суду Рівненської області ОСОБА_1 , при секретарі судових засідань ОСОБА_2 , розглянувши клопотання слідчого СВ Дубровицького ВП Сарненського ВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_3 , погоджене прокурором Дубровицького відділу Сарненської місцевої прокуратури ОСОБА_4 про арешт майна по матеріалах кримінального провадження №0000384 від 27.11.2020 року,

в с т а н о в и в:

Слідчий СВ Дубровицького ВП Сарненського ВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_3 , за погодженням прокурора Дубровицького відділу Сарненської місцевої прокуратури ОСОБА_4 звернувся до суду із клопотанням в якому просить:
- накласти арешт на автомобіль марки "ГАЗ-66" зеленого кольору, відсутній реєстраційний номер, обладнання для видобутку бурштину, а саме п`ять пожежних рукавів, водозабірний шланг та шрайбер;
- встановити заборону власнику чи будь-якій іншій особі користуватися та розпоряджатися автомобілем марки "ГАЗ-66" зеленого кольору, відсутній реєстраційний номер, обладнанням для видобутку бурштину, а саме п`ять пожежних рукавів, водозабірний шланг та шрайбер до прийняття кінцевого рішення у кримінальному провадженні;
- залишити автомобіль марки "ГАЗ-66" зеленого кольору, відсутній реєстраційний номер, обладнанням для видобутку бурштину, а саме п`ять пожежних рукавів, водозабірний шланг та шрайбер на зберіганні на території ТОВ "Дубровицький комплекс "Віпос", що за адресою: вул. Залізнична, 7 м. Дубровиця Рівненська область.
В обґрунтування клопотання слідчий посилається на те, що в провадженні СВ Дубровицького ВП Сарненського ВП ГУНП в Рівненській області перебувають матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000384 від 27.11.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 2240-1КК України.
Вказує на те, що до Дубровицького ВП Сарненського ВП ГУНП в Рівненській області надійшов рапорт ДОП ОСОБА_5 про те, що 26 листопада 2020 року близько 14 год. ним, спільно з в.о. начальника Дубровицького ВП капітаном поліції ОСОБА_6 , працівниками оперативного штабу ГУНП та працівниками Рокитнянського ВП під час відпрацювання Дубровицького району на території Будимлянського лісництва було виявлено факт незаконного видобутку бурштину сирцю невідомими особами.
У ході огляду місця події 26 листопада 2020 року було вилучено автомобіль марки "ГАЗ-66" зеленого кольору, відсутній реєстраційний номер, обладнанням для видобутку бурштину, а саме п`ять пожежних рукавів, водозабірний шланг та шрайбер, які поміщено на територію спеціального майданчика ТОВ "Дубровицький комплекс "Віпос", що за адресою: вул. Залізнична, 7 м. Дубровиця Рівненська область.
Вилучене майно постановою слідчого від 27 листопада 2020 року в рамках вказаного кримінального провадження визнано речовими доказами.
У клопотанні слідчий ставить питання про накладення арешту на вказане майно з метою збереження речових доказів та унеможливлення вчинення подальших дій, пов`язаних із розпорядженням та використанням автомобіля марки "ГАЗ-66" зеленого кольору, відсутній реєстраційний номер, обладнання для видобутку бурштину, а саме п`ять пожежних рукавів, водозабірного шлангу та шрайбера, які можуть призвести до втрати чи пошкодження, знищення слідів вчинення кримінального правопорушення.
Слідчий у судове засідання не з`явився, подавши заяву про розгляд клопотання без його участі.
Власник вилученого майна у судове засідання не викликався, у зв`язку з відсутністю даних про нього у матеріалах клопотання, всупереч п. 3 ч. 2 ст. 171 КПК України.
Відповідно до ч. 4 ст. 107 КПК України фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснювалося.
Дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя приходить до наступних висновків.
З матеріалів клопотання встановлено, що 27 листопада 2020 року СВ Дубровицького ВП Сарненського ВП ГУНП в Рівненській області розпочато досудове розслідування за фактом незаконного видобутку бурштину, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 240-1 КК України, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000384.
Підставою для початку досудового розслідування та внесення відомостей до ЄРДР став рапорт ДОП СП Дубровицького ВП Сарненського ВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_5 .
Статтею 131 КПК України визначено, що заходи забезпечення кримінального провадження, до яких відноситься арешт майна, застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Частиною 2 ст.170 КПК України передбачено, що метою арешту майна є забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Вказаний перелік є вичерпним та розширювальному тлумаченню не підлягає.
Аналізуючи дане клопотання про арешт майна, вбачається, що метою застосування такого арешту є збереження речових доказів та унеможливлення вчинення подальших дій, пов`язаних із розпорядженням та використанням такого майна.
Зазначене підтверджується постановою слідчого СВ Дубровицького ВП Сарненського ВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_3 від 27.11.2020 року про визнання та приєднання переліченого у клопотанні майна в якості речових доказів до кримінального провадження №0000384 від 27.11.2020 року.
Згідно з ч. 2 ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено:
1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна;
2) перелік і види майна, що належить арештувати;
3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном;
4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 КПК України цього Кодексу.
Однак вищевказані вимоги слідчим дотримані не в повному обсязі.
Зазначаючи обставини, якими слідчий обґрунтовує свої доводи, не наводить підставу для накладення арешту на вказане ним майно та обґрунтування необхідності такого арешту.
У матеріалах клопотання також відсутні відомості про власника вилученого майна або ж факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження третіми особами таким майном.
До того ж, вказаний перелік майна не містить чіткої конкретизації та ідентифікації, що надає можливість відрізнити його від іншого аналогічного майна.
Обов`язок подачі таких даних лежить саме на слідчому, який звернувся з клопотанням про арешт майна.
Так, слідчим до клопотання додано протокол огляду місця події від 26 листопада 2020 року.
Слід звернути увагу, що огляд місця події як вид слідчого огляду набуває значення доказу по кримінальному провадженню тільки в тому випадку, якщо він проведений в точній відповідності з вимогами кримінально-процесуального закону.
Отже, у відповідності до норм КПК України, протокол має складатися з трьох частин: вступної, описової та заключної, які, у свою чергу, повинні містити відомості також про виявлені та вилучені речі та спосіб їх ідентифікації, а саме найменування виявленого, розмір, форма, колір, а також окремі ознаки.
Однак, як вказаний протокол огляду місця події, так і протокол огляду місця події від 27 листопада 2020 року, складений після повторного огляду, не містять всіх перелічених вище відомостей про вилучене майно.
Згідно з ч. 3 ст. 170 КПК України з метою забезпечення збереження речових доказів арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно зі ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність та співмірність обмеження прав власності завданням кримінального провадження.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого, прокурора, який звертається з клопотанням про арешт майна, оскільки у відповідності до п. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Речовими доказами, відповідно до ст. 98 КПК України, є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Однак жодних об`єктивних даних, які б підтверджували, що вилучене майно, а саме автомобіль марки "ГАЗ-66" зеленого кольору, п`ять пожежних рукавів, водозабірний шланг та шрайбер зберегли на собі сліди вчинення кримінального правопорушення або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 240-1 КК України як зі змісту клопотання, так і з наданих до нього матеріалів, таких як витягу з ЄРДР, протоколу огляду місця події та постанови про визнання та приєднання речових доказів, слідчий суддя не вбачає.
Тому, слідчий суддя звертає увагу на те, матеріали клопотання не містять жодних доказів що можуть підтверджувати факт незаконного видобутку бурштину.
Фактично, автомобіль марки "ГАЗ-66" на момент його виявлення та вилучення слідчим знаходився на ґрунтовій дорозі, що в свою чергу, не підтверджує факту вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 240-1 КК України.
Отже відомості, які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо виявлення факту незаконного видобутку бурштину невідомими особами ґрунтуються на припущеннях слідчого, що є недопустимим як у відповідності но Конституції України, так і норм КПК України.
Разом з тим, слідчий суддя враховує і те, що в даному кримінальному провадженні жодній особі не було повідомлено про підозру.
Таким чином, слідчий, обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст. 132 КПК України, не наводить у ньому достатніх і належних доказів тих обставин, які є визначальними та необхідними для накладення арешту на майно.
Також не доведено органом досудового розслідування і існування ризиків, визначених у ч. 1 ст. 170 КПК України або достатність підстав вважати, що такі ризики можуть мати місце, як і не обґрунтовано належним чином мету застосування такого заходу забезпечення в даному кримінальному провадженні.
Крім того, матеріали провадження не містять будь-яких відомостей на обґрунтування того, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, завдяки чому може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий звернувся до суду з клопотанням про накладення арешту на дане конкретне майно.
Також слідчий суддя звертає увагу на те, що до клопотання про арешти майна слідчий не долучив жодних доказів та не навів жодних доводів, що дозволяли б слідчому судді встановити розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Згідно з положеннями ст. 172 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
Наразі надані слідчим матеріали до клопотання, не підтверджують підстави, мету та не містять відповідного обґрунтування необхідності арешту майна.
З тексту клопотання вбачається, що воно складається з викладення скороченого змісту фактичних обставин кримінального правопорушення (фабули), встановлених органом досудового розслідування та численних посилань на положення КПК України без належного обґрунтування співвідношення вказаних положень процесуального закону з фактичними обставинами даного кримінального провадження.
З урахуванням вищевикладеного, слідчий суддя прийшов до висновку про те, що відсутні завдання арешту майна, так як не має підстав вважати, що вказане у клопотанні слідчим майно буде пошкоджуватися, псуватися, знищуватися, перетворюватися або відчужуватись.
Окрім того, згідно диспозиції ч. 1 ст. 240-1 КК України кримінальна відповідальність, передбачена за незаконне видобування бурштину, а так само збут, придбання, зберігання, передача, пересилання, перевезення, переробка бурштину, законність походження якого не підтверджується відповідними документами.
Основним безпосереднім об`єктом такого кримінального правопорушення є встановлений порядок раціонального і комплексного використання і охорони корисних копалин загальнодержавного значення - бурштину.
При цьому предметом злочину є бурштин.
Об`єктивна сторона аналізованого злочину включає діяння у формі видобування, збуту, придбання, зберігання, передачі, пересилання, перевезення та переробки.
При цьому, дане кримінальне правопорушення має формальний склад і є закінченим з моменту вчинення будь-якого вищевказаного діяння.
Отже, слідчий вказує на на таку форму діяння злочину, як видобування.
Звертаючись до тлумачення поняття "видобування", то слід зазначити, що у Великому тлумачному словнику сучасної української мови зазначається, що "видобувати" означає "виймати, витягати, діставати що-небудь звідкись; вибирати з надр землі".
Крім того, в Малій гірничій енциклопедії зазначається, що видобування корисних копалин - це дія, процес добування корисних копалин з надр, у результаті їхньої розробки: твердих - підземним та відкритим способами; рідких та газоподібних - фонтануванням і відкачуванням зі свердловини; розсолу та розчинів - випаровуванням або іншими методами.
Отже, видобування - це вилучення предметів злочину, у даному випадку бурштину, усіма можливими способами із природного середовища.
Однак, даних про те, що відбувалися вищевказані дії, слідчим не наведено та не надано відповідних доказів
Повертаючись до протоколу огляду місця події, що доданий до клопотання, автомобіль з наявним в ньому обладнанням лише стояв на ґрунтовій дорозі, що не може свідчити про обставини, на які посилається слідчий у клопотанні про арешт майна.
Таким чином, ні з клопотання, ні з матеріалів, які додані до нього, в порушення вимог п. 1 ч. 2 ст. 171 КПК України не вбачається підстав, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт вказаного майна.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора.
В силу ст. 41 Конституції України, ст. 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, ніж на користь суспільства і на умовах, передбачених Законом або загальними принципами міжнародного права.
Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність.
Крім того, відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі АГОСІ проти Об`єднаного Королівства). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.
Відповідно до ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження визначено захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Ісмаїлов проти Росії" від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».
Відповідно до ст.29 Загальної декларації прав людини, "кожна людина, здійснюючи свої права і свободи, повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання й поваги прав і свобод інших та з метою задоволення справедливих вимог моралі, громадського порядку та загального добробуту в демократичному суспільстві". Мета, підстави і межі здійснення прав людини конкретизуються також у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права, в Міжнародному пакті про економічні, соціальні та культурні права, а також в Європейській Конвенції про захист прав особи й основних свобод. Конституція України також передбачає межі здійснення громадянами своїх прав. Так, згідно зі ст. 64, конституційні права і свободи людини та громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень можуть встановлюватися в умовах воєнного або надзвичайного стану. Аналіз зазначеної статті дозволяє зробити висновок про те, що закріплені в ній критерії (підстави) правомірного обмеження прав і свобод людини та громадянина базуються на принципі співвідношення публічних і приватних інтересів.
Вимога щодо забезпечення балансу між приватним та публічним інтересом слідує власне зі структури статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, вживаючи будь-яких заходів, у тому числі заходів з позбавлення особи її майна, держава повинна подбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться. Отже, у кожній справі, в якій зазначається про порушення цієї статті, Суд повинен з`ясувати, внаслідок чого саме відповідна особа була змушена нести непропорційний і надмірний тягар. Як при втручанні у право мирного володіння майном, так і при утриманні від застосування заходів, необхідно забезпечити справедливий баланс між вимогами загальних інтересів суспільства та необхідністю захисту основних прав відповідної особи. Вимога щодо забезпечення такого балансу випливає зі структури статті 1 Першого Протоколу, якщо розглядати її в цілому. Зокрема, вживаючи будь-яких заходів, у тому числі й заходів з позбавлення особи її майна, держава повинна дбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться.
Відповідно до пунктів 69,73 рішення Європейського суду з прав людини від 23.09.1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції" (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються щодо обмеження права власності та метою, яку прагнуть досягти органи досудового розслідування.
На теперішній час слідчим не доведено, що в застосуванні цього заходу є необхідність, і що потреби досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, як арешт зазначеного майна.
Відтак, доводи слідчого щодо необхідності накладення арешту, з метою збереження речових доказів, що безумовно може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, є необґрунтовані. Слідчим не наведено достатніх підстав вважати, що майно, на яке він просить накласти арешт, є предметом злочину та не вказано виконання яких саме завдань планує досягти слідчий при застосуванні такого виду заходів забезпечення кримінального провадження, як накладення арешту на майно.
Беручи до уваги вищевикладене, оцінюючи розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, наслідки арешту майна для третіх осіб, обґрунтованість необхідності обмеження у праві власності майном, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання слідчого є необґрунтованим та таким що не підлягає задоволенню.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 7, 9, 16, 22, 94, 170 - 173, 307, 309 КПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання слідчого СВ Дубровицького ВП Сарненського ВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_3 , погоджене прокурором Дубровицького відділу Сарненської місцевої прокуратури ОСОБА_4 про арешт майна по матеріалах кримінального провадження №0000384 від 27.11.2020 року про арешт майна - відмовити.
Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Рівненського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя: підпис.

З оригіналом згідно.

Голова Дубровицького
районного суду: ОСОБА_1