ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи : 489/2411/19
Номер провадження : 11-кп/819/1041/20 Головуючий в І інстанції : ОСОБА_1
Категорія :ч.2 ст.187 КК України Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2020 року вересня місяця 22 дня колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду в складі:

Головуючого судді : ОСОБА_2

Суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

Секретар судового засідання: ОСОБА_5

З участю прокурора: ОСОБА_6

Обвинувачених: ОСОБА_7 , ОСОБА_8

Захисників: ОСОБА_9 , ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Херсоні в залі Херсонського апеляційного суду в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000867, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_9 , захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_10 на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 липня 2020 року щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України,

в с т а н о в и л а :

Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 липня 2020 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Радехів Львівської області, громадянина України, непрацюючого, неодруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого, визнано винним та засуджено за ч.2 ст.187 КК України на 8 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна. Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту приведення вироку до виконання. На підставі ч.5 ст.72 КК України зараховано в строк покарання ОСОБА_7 строк попереднього ув`язнення з 10.03.2019 року по дату набрання вироком законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі. Запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили залишено без змін.

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Миколаєва, громадянина України, непрацюючого, неодруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого: 17.11.2003 року Миколаївським районним судом Миколаївської області за ч.2 ст.186, ч.1 ст.129, ч.2 ст.185, ч.3 ст.185 КК України на 4 роки позбавлення волі, звільнено від відбування покарання з випробуванням строком на 3 роки; 01.07.2004 року Заводським районним судом м. Миколаєва за ч.2 ст.186, ст.71 КК України на 5 років 9 місяців позбавлення волі; 28.12.2004 року Миколаївським районним судом Миколаївської області за ч.3 ст.185, ч.4 ст.70 КК України на 5 років 10 місяців позбавлення волі; 26.04.2012 року Центральним районним судом м. Миколаєва за ч.2 ст.186 КК України на 4 роки 2 місяці позбавлення волі, визнано винним та засуджено за ч.2 ст.187 КК України на 8 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна. Строк відбування покарання рахувати з моменту приведення вироку до виконання. На підставі ч.5 ст. 72 КК України зарахувати в строк покарання ОСОБА_8 строк попереднього ув`язнення з 10.03.2019 року по дату набрання вироком законної сили, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі. Запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили залишено без змін.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Вироком суду встановлено, що 10.03.2019 року близько 14 год. 40 хв. ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , діючи за попередньою змовою, знаходячись біля скверу «Визволення», розташованому по проспекту Богоявленському в м. Миколаєві, з корисливих мотивів, за раніше виниклим умислом, маючи на меті заволодіння чужим майном, вчинили напад на потерпілого ОСОБА_11 поєднаний з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я потерпілого, що виражалось у погрозі застосування ножа шляхом його демонстрування та направлення леза ножа в бік потерпілого, заволоділи мобільним телефоном «Huawei Р20» із зарядним пристроєм, навушниками і чохлом до нього, завдавши потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 15100,00 грн. У подальшому ОСОБА_7 разом з ОСОБА_8 з місця скоєння кримінального правопорушення зникли, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.

Не погоджуючись з вироком суду обвинувачений ОСОБА_7 , захисники ОСОБА_9 та ОСОБА_10 подали апеляційній скарги, в яких :

- обвинувачений ОСОБА_7 вважає вирок суду незаконним, так як його вина недоведена та заперечує свою причетність у вчиненні розбійного нападу на потерпілого. Погроз з його боку не було і це підтверджується показами потерпілого та свідків. Щодо попередньої змови, то з ОСОБА_12 до конфлікту з потерпілим та під час конфлікту він не був знайомий. Вважає, що суд першої інстанції не прийняв до уваги показання потерпілого і свідків та незаконно визнав його винним у вчиненні розбійного нападу на потерпілого.

Просить визнати його невинуватим у скоєнні розбійного нападу та виправдати.

- захисник ОСОБА_9 вважає, що вирок суду винесено в порушення норм матеріального та процесуального права, так як в ході судового розгляду не доведено умисел та мотив ОСОБА_7 на скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України, а також не доведено його попередню змову з обвинуваченим ОСОБА_8 на скоєння вказаного кримінального правопорушення, у зв`язку з чим вирок суду підлягає скасуванню.

В обґрунтування своєї апеляції посилається на те, що покази потерпілого ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_13 повністю підтверджують покази обвинуваченого ОСОБА_7 про відсутність у нього умислу на заволодіння майном потерпілого, здійснення дій (погроз, вимагання, тощо) спрямованих на заволодіння майном потерпілого, а доказів на спростування цих обставин матеріали справи не містять.

Крім того, судом не дано правової оцінки показам потерпілого, в яких він стверджує, що обвинувачений ОСОБА_7 наздогнавши його та ОСОБА_8 зупинився від них на відстані трьох метрів, грошових коштів від потерпілого не вимагав, погроз з його боку не було та реальної загрози з боку ОСОБА_7 він не відчував.

Обвинувачений ОСОБА_8 заперечував щодо причетності ОСОБА_7 до вчинення вищезазначеного злочину, пояснивши, що він самостійно вчинив злочин і попередньої змови між ним та ОСОБА_7 на скоєння кримінального правопорушення не було.

Обвинувачений ОСОБА_7 пояснював, що ніяких дій та погроз, направлених на заволодіння майном потерпілого, з його боку не було, а потерпілого він вдарив тому що останній розмовляв з ним образливо біля зали ігрових автоматів.

Отже покази обвинуваченого ОСОБА_7 повністю підтверджуються показами потерпілого ОСОБА_11 та обвинуваченого ОСОБА_8 в частині дій останнього у сквері «Визволення».

Щодо доказів на які посилається суд у вироку, то протокол обшуку особи від 10.03.2019 року жодним чином не свідчить про участь та намір ОСОБА_7 на заволодіння майном потерпілого, оскільки при його затримання не вилучено жодної з речей потерпілого.

Просить вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06.07.2020 року скасувати, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України, та виправдати за відсутності і його діях складу цього злочину.

- захисник ОСОБА_10 вважає вирок суду незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню через порушення норм матеріального та процесуального права, так як в ході судового розгляду справи не доведено попередню змову ОСОБА_7 з ОСОБА_8 на скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України.

В обґрунтування своєї апеляції посилається на те, що в ході судового розгляду ОСОБА_8 свою вину визнав частково та пояснив, що 10.03.2019 року в період часу з 14.00 по 15.00 годину він побачив потерпілого та побіг за ним з ножем. Наздогнавши останнього та погрожуючи ножем заволодів мобільним телефоном, навушниками та зарядним пристроєм потерпілого. При цьому вказує, що діяв самостійно, а ОСОБА_7 зустрів лише у відділі поліції, до цього він його не знав і під час нападу на потерпілого ОСОБА_7 стояв за три метри від нього.

ОСОБА_7 свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.2 ст.187 КК України, не визнав та пояснив, що знаходячись 10.03.2019 у приміщенні залу ігрових автоматів почув конфлікт, вийшов на вулицю і почув як його знайомий вимагав грошові кошти від потерпілого та його друга. В ході конфлікту друг потерпілого словесно образив його, після чого вони почали втікати. Він побіг за ними оскільки був ображений словами та хотів вияснити стосунки. Коли підбіг до потерпілого, то не бачив як ОСОБА_8 забирає у потерпілого майно, він лише вдарив потерпілого ногою, оскільки був ображений на нього.

Потерпілий ОСОБА_11 пояснював, що після того, як він із ОСОБА_13 вийшли із зала ігрових автоматів на вулицю до них підійшли ОСОБА_7 та невстановлений чоловік і почали із погрозами вимагати грошові кошти. Під час вказаних дій ОСОБА_13 почав втікати і він побіг за ним. Назустріч ним рухався ОСОБА_8 з ножем. В цей час ОСОБА_7 та ОСОБА_8 почали бігти за ними, але наздогнали лише його, оскільки він не в змозі був більше бігти, а ОСОБА_13 втік далі. Наздогнавши його, ОСОБА_8 , погрожуючи застосуванням ножа, почав вимагати від нього віддати йому майно та самостійно витягнув у нього з карману мобільний телефон з чохлом, зарядний пристрій та навушники до нього. ОСОБА_7 в цей момент стояв поруч з ОСОБА_8 та після заволодіння останнім майном, вдарив його ногою та спитав чому він так образливо розмовляв біля зали ігрових автоматів. Після цього обвинувачені з місця вчинення злочину зникли.

Зазначені покази в сукупності з показами свідка ОСОБА_13 узгоджуються в тому, що ОСОБА_7 не вимагав передачі майна від потерпілого коли його наздогнали, а лише дав ляпас після пограбування потерпілого ОСОБА_8 за неетичну поведінку потерпілого перед ним біля автовокзалу.

Просить вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06.07.2020 року скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, який виклав суть вироку та доводи апеляції, думку захисників та обвинувачених, які підтримали апеляції, прокурора, який просив вирок суду залишити без змін, заслухавши сторони в судових дебатах, які залишилися на своїх позиціях, перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступного.

За змістом ст.2 КПК України завдання кримінального провадження полягає у захисті особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охороні прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпеченні швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений.

Положеннями ст. 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права та з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення у межах апеляційної скарги.

Як вбачається зі змісту вироку та матеріалів провадження, судом дотриманні вимоги кримінального процесуального закону щодо аналізу та оцінки доказів у провадженні.

За вироком суду, дійшовши висновку про доведеність вини обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.187 КК України, суд належним чином мотивував своє рішення, проаналізував і дав відповідну оцінку доказам обвинувачення у їх сукупності, навів у вироку переконливі мотиви, із яких він взяв до уваги одні докази і відкинув інші, зазначаючи, які обставини ними підтверджуються або спростовуються.

Оцінюючи доводи апеляційних скарг про неправильну кваліфікацію судом дій ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за обвинувачення відносно потерпілого ОСОБА_11 за ст. 187 ч. 2 КК України, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ст. 187 ч. 2 КК України не визнавали, посилаючись на те, що розбійний напад на потерпілого разом не вчиняли. При цьому, обвинувачений ОСОБА_8 свою вину визнав частково, пояснивши що погрожуючи ножом заволодів мобільним телефоном, навушниками та зарядним пристроєм потерпілого. Вказує, що діяв самостійно, а ОСОБА_7 не знає.
Ні в судовому засіданні ні в апеляційних скаргах сторона захисту не заперечує, що в указаний час щодо потерпілогоОСОБА_11 було вчинено розбійний напад, що під час нападу обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 знаходились біля потерпілого та що обвинувачений ОСОБА_8 погрожуючи ножом заволодів майном потерпіло а обвинувачений ОСОБА_7 наздогнавши потерпілого вдарив того ногою.
Суд, обґрунтовано поклав в основу обвинувального вироку послідовні показання потерпілого ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_13 про те що в залі ігрових автоматів на автовокзалі до них підходив ОСОБА_7 та ще один невстановлений чоловік, які говорили з ними. Коли вони вийшли на вулицю, до них підійшли ОСОБА_7 та невстановлений чоловік і почали із погрозами зарізати вимагати грошові кошти, і вони почали тікати, крім того потерпілий показав, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 наздогнали його, ОСОБА_8 погрожуючи застосуванням ножа забрав його майно. ОСОБА_7 в цей момент стояв поруч з ОСОБА_14 та після заволодіння останнім майном, вдарив його ного. Після того обвинувачені з місця вчинення злочину зникли.

Посилаючись в апеляційних скаргах про неправильну оцінку судом показань потерпілого та свідка ОСОБА_13 , апелянти стверджують, що ці показання є перекрученими, оскільки вони підтверджують показанням обвинуваченого ОСОБА_7 .

При цьому, апелянти не наводять в якій саме частині ці свідчення наведені у вироку не відповідають свідченням які надавались потерпілим і свідком в судовому засіданні, а фактично невірно трактують ці свідчення.

Поза увагою апелянтів залишається той факт, що показання потерпілого, у відповідності до положень глави 4 КПК України, є самостійним джерелом доказів і потребують не «підтвердження об`єктивними доказами», а оцінці у сукупності з іншими.

В апеляційних скаргах не наведено жодної передбаченої законом підстави, з якої апелянти просять визнати ці показання неправдивими або недостовірними, тобто такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.

Показання потерпілого повністю узгоджуються з іншими доказами зібраними у провадженні і не суперечать жодному з них.

Насамперед, ці показання повністю узгоджуються зі змістом заяви потерпілого до поліції, в якій зафіксовано, що двоє невідомих чоловіків, погрожуючи ножем, відібрали телефон і інше майно.

Свідок ОСОБА_15 показав, що навесні 2019 року біля міжміського автовокзалу м. Миколаєва бачив, як ОСОБА_8 погрожував ножем потерпілому, а ОСОБА_7 наносив йому удари.

Суд першої інстанції, безпосередньо дослідивши вказані докази надав їм належну оцінку як таким, що як кожен окремо, так і у взаємозв`язку доводять винуватість обвинувачених у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК за який їх засуджено.

При призначенні обвинуваченим покарання суд першої інстанції у повній мірі дотримався вимог ст. 65 КК України, врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого ними злочину, відомості про особу винних та обґрунтовано призначив їм покарання у виді позбавлення волі, та додаткове покарання за ч. 2 ст. 187 КК у виді конфіскації всього належного ї на праві власності майна, яке є необхідним і достатнім для виправлення обвинувачених та попередження вчинення ним нових злочинів.

Істотних порушень КПК, які б стали підставою для скасування або зміни судового рішення, колегія суддів не вбачає. Таким чином, апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. 404, 407, 409, 419 КПК України колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_9 , захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_10 - залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 липня 2020 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, на неї може бути подана касаційна скарга до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня оголошення, а засудженими в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді: ОСОБА_2 (підпис) ОСОБА_4 (підпис) ОСОБА_3 (підпис)