ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/4703/19 Номер провадження 11-кп/814/872/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 серпня 2020 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з секретарем ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000578 від 01.03.2019 року щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого
за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Полтавської місцевої прокуратури ОСОБА_7 на вирок Київського районного суду м. Полтави від 10.06.2020 року
за участю
прокурора ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
представника потерпілого ОСОБА_9
обвинуваченого ОСОБА_6

в с т а н о в и л а :
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини
Цим вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.125 КК України і призначено йому покарання у виді 3 місяців арешту.
Згідно вироку суду, 28.02.2019 року, близько 11 год. 15 хв., ОСОБА_6 , перебуваючи поблизу офісу приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_10 , що знаходиться за адресою: м. Полтава, вул. Соборності 71, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, на ґрунті неприязних відносин з потерпілим ОСОБА_11 наніс останньому один удар лівою рукою, пальці якої стиснуті в кулак в область лівої частини голови, від якого ОСОБА_11 втратив рівновагу та впав на асфальтове покриття.
У результаті вказаних протиправних дій ОСОБА_6 спричинив потерпілому ОСОБА_11 тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, струс головного мозку та забій м`яких тканин голови, які кваліфікуються, як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я потерпілого ОСОБА_12 .
Вимоги апеляційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить вирок суду щодо нього скасувати, а провадження по справі закрити на підставі п. 2 ч.1 ст. 284 КК України.
При цьому вказує, що дійсно, 28.02.19 року близько 11 год. він був поблизу офісу приватного нотаріуса ОСОБА_10 , в м. Полтаві по вул. Соборності, 71, з метою фіксації порушень закону вищенаведеним нотаріусом. Проте, саме потерпілий ОСОБА_11 наніс йому тілесні ушкодження, а він лише захищався ухиляючись від нападника. Будь яких ударів не наносив, діяв в межах необхідної оборони та захищався від неправомірних дій потерпілого. Про даний факт сам одразу повідомив правоохоронні органи, які не відреагували на його звернення. Вважає, що рішення суду не відповідає фактичним обставинам провадження, а матеріали справи не містять доказів його винуватості в інкримінованому правопорушенні. Наголошує на тому, що діяв в межах необхідної оборони.
Під час апеляційного перегляду прокурор ОСОБА_7 підтримав свою апеляційну скаргу та заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора.
В апеляційній скарзі прокурор не оскаржуючи доведеність вини та кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_6 , просить вирок суду щодо останнього скасувати у зв`язку із м`якістю призначеного обвинуваченому покарання та постановити новий вирок, яким засудити ОСОБА_6 за ч.2 ст. 125 КК України на 2 роки обмеження волі.
При цьому просить врахувати, що обвинувачений штучно затягував розгляд кримінального провадження, не спряв об`єктивному, швидкому та повному його розгляду, неодноразово порушував порядок судового засідання, допускав у бік учасників провадження висловлювання, які порочать їх честь та гідність. Також зазначає, що судом безпідставно не враховано наявність цивільної справи за позовом ОСОБА_6 про визначення місця проживання дитини та встановлення способів участі батька у спілкуванні з дитиною. Вважає, що судом недостатньо враховано особу винного, який не усвідомив неправомірності своєї поведінки, відсутність його каяття у вчиненому.
Під час апеляційного перегляду підтримав свою апеляційну скаргу.
Позиція інших учасників судового провадження
Захисник ОСОБА_8 підтримав апеляційну скаргу ОСОБА_6 та заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора.
Представник потерпілого ОСОБА_9 підтримала апеляційну скаргу прокурора та заперечувала проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.
Мотиви суду
Згідно ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Саме таким вимогам відповідає вирок суду щодо ОСОБА_6 .

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, досудове розслідування та судовий розгляд проведено з дотриманням вимог кримінально процесуального закону, а висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення за яке він засуджений, ґрунтуються на зібраних у справі доказах, які відповідають фактичним обставинам провадження, підтверджуються сукупністю досліджених у судовому засіданні та детально наведених у вироку доказів і є правильними.

Колегія суддів вважає неспроможними доводи обвинуваченого щодо відсутності в його діях складу злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України з огляду на таке.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги обвинуваченого, він сам не заперечує факту нанесення ним потерпілому ОСОБА_11 тілесних ушкоджень, але зазначає, що він оборонявся від незаконних посягань потерпілого і діяв в межах необхідної оборони.

Судом перевірялись та не знайшли свого підтвердження доводи сторони захисту про перебування обвинуваченого в стані необхідної оборони. Не знайшли вони свого підтвердження й під час апеляційного перегляду вироку суду.

Проте, ці доводи спростовуються сукупністю покладених в основу вироку доказів.

Зокрема, вони спростовуються показаннями свідків: - ОСОБА_10 , яка бачила тілесні ушкодження у потерпілого, від нього ж дізналася про те, що тілесні ушкодження потерпілому наніс ОСОБА_6 й одразу ж викликала поліцію; - ОСОБА_13 , яка безпосередньо бачила як після спілкування ОСОБА_11 з ОСОБА_6 , останній опинившись позаду потерпілого вдарив ОСОБА_11 кулаком в ліву ділянку голови, від чого потерпілий упав, а ОСОБА_6 залишив місце події. Ці показання об`єктивно узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_14 , яка в складі екіпажу патрульної поліції прибула на отриманий від ОСОБА_10 виклик і безпосередньо від потерпілого ОСОБА_11 дізналася про обставини нанесення йому тілесних ушкоджень ОСОБА_6 , бачила тілесні ушкодження на руці та голові потерпілого, а також бачила, що у потерпілого були брудні штани від падіння.

Показання вище зазначених свідків не викликають сумнівів в їх правдивості та повністю узгоджуються з протоколами слідчих дій та висновками експертиз належність та допустимість яких ніким не спростована й апеляційним судом не перевіряються.

Також доводи апелянта про те, що він захищався від протиправного посягання потерпілого спростовуються змістом постанови про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000573 від 28.02.2019 на підставі заяви ОСОБА_6 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України. Зі змісту цієї постанови вбачається, що приводом для закриття кримінального провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України стало те, що ОСОБА_6 не бажає бути допитаним в якості потерпілого у даному кримінальному провадженні та відмовився проходити судово медичну експертизу.

Отже, будь яких даних, що вказують на протиправну поведінку потерпілого, яка б могла спровокувати конфлікту ситуацію або на його дії, від яких обвинувачений ОСОБА_6 вимушений був захищатися, матеріали кримінального провадження не місять. Не надані такі докази стороною обвинувачення й під час апеляційного перегляду вироку.

Окрім доказів наведених у вироку суду, доводи апелянта щодо його перебування в стані необхідної оборони, спростовуються також сталою судовою практикою.
Так, для вирішення питання щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.
У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах (ВС/ККС, № 628/4025/13-к, від 04 липня 2018 р.)
Згідно роз`яснень, які містяться у абзаці 2 п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.04.2002 № 1 «Про судову практику у справах про необхідну оборону» судам слід мати на увазі, що стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну. Перехід використовуваних при нападі знарядь або інших предметів від нападника до особи, яка захищається, не завжди свідчить про закінчення посягання.
При розгляді справ даної категорії суди повинні з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалася, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання
З матеріалів провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_6 , значно молодший та фізично сильніший за потерпілого ОСОБА_11 .. Останній в ході конфлікту з ОСОБА_6 , не становив для обвинуваченого будь-якої загрози, а тому підстав для самозахисту від дій потерпілого у нього не було. При цьому, характер та локалізація завданих тілесних ушкоджень потерпілому в область голови ззаду, переконливо свідчать про те, що обвинувачений усвідомлював можливість настання негативних наслідків від своїх дій, у тому числі й тих, що фактично настали. Тобто умисел обвинуваченого був спрямований саме на заподіяння шкоди здоров`ю потерпілого.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що в основу обвинувального вироку щодо ОСОБА_6 покладені тільки належні, допустимі, взаємоузгоджені та достатні докази, які поза розумним сумнівом викривають обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, за викладених у вироку обставин. Такі дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковані судом за ч.2 ст.125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

З огляду на вище наведене, колегія суддів переглянувши вирок суду в межах апеляційної скарги обвинуваченого, вважає безпідставними апеляційні вимоги про скасування вироку та закриття кримінального провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України та не вбачає підстав для задоволення його апеляційної скарги.

Згідно статей 50 та 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації це покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність, характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Колегія суддів вважає, що призначаючи покарання ОСОБА_6 , місцевий суд дотримався вказаних вище вимог закону, врахував ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, відсутність обставин які пом`якшують покарання та обставину, яка його обтяжує, а саме вчинення злочину щодо особи похилого віку, а також в повній мірі зважив на характеристику особи обвинуваченого, конкретні обставини вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення та його ставлення до вчиненого.

За цих обставин, колегія суддів вважає, що покарання визначене судом ОСОБА_6 , відповідає загальним засадам призначення покарання, зокрема: законності, справедливості, обґрунтованості, індивідуалізації покарання. Саме таке покарання за своїм видом і розміром є необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Прокурором не наведено переконливих доводів того, призначене ОСОБА_6 в межах санкції ч.2 ст.125 КК України є явно несправедливим внаслідок м`якості.

Під час апеляційного розгляду не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Оскільки висновки суду відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону судомне допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого апеляційні скарги обвинуваченого та прокурора не підлягають задоволенню.

Керуючись ч.2 ст.376, статтями 404,407,418 КПК України колегія суддів

у х в а л и л а :
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та прокурора Полтавської місцевої прокуратури ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Київського районного суду м. Полтави від 10.06.2020 року щодо ОСОБА_6 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення ухвали апеляційного суду, а засудженим який тримається під вартою в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Головуючий суддя: ОСОБА_2
Судді: ОСОБА_3
ОСОБА_4