Справа № 626/1344/16-к
Провадження № 1-кп/626/3/2021
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 січня 2021 року м.Красноград
Красноградський районний суд Харківської області
в складі: головуючого -судді ОСОБА_1
за участю прокурора ОСОБА_2
обвинуваченого ОСОБА_4
секретаря ОСОБА_5 ,
ОСОБА_4 04 березня 2016року близько 17-ї години знаходився у вагоні електропоїзду сполученням "Полтава - Лозова", який перебував на платформі №1 залізничного вокзалу ст.Красноград Харківської області. Обвинувачений, діючи з прямим умислом спрямованим на відкрите викрадення чужого майна, з корисливих спонукань та повторно, реалізовуючи злочинний умисел, відкрито викрав сумку ОСОБА_6 в якій знаходились: грошові кошти в сумі 1500 грн., мобільний телефон марки "S-Tell" моделі "М560" , що коштував відповідно до висновку судово-товарознавчої експертизи за № 2290 від 25.04.2016 року 1183,33 грн., мобільний телефонон Fly IQ436і, за ціною відповідно до висновку судово-товарознавчої експертизи за № 2290 від 25.04.2016 року 300 грн, після чого залишив вагон електропотягу. Таким діями обвинуваченого потерпілій ОСОБА_6 були заподіяні збитки на загальну суму 2983,33 грн. Цивільний позов по кримінальному провадженні не заявлений.
У пред`явленому обвинуваченні ОСОБА_4 у судовому засіданні свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України визнав повністю. Обвинувачений підтвердив факти викладені в обвинувальному акті. Просив суворо його не карати, врахувати, що він щиро розкаявся у скоєному.
Суд, відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, оскільки проти цього не заперечували учасники судового провадження, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясував, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин, сумніви у добровільності їх позиції у суду відсутні. Окрім того, учасникам судового провадження роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Суд вважає доведеним, що обвинувачений ОСОБА_4 04 березня 2016 рокуумисно, із корисливих спонукань та повторно , вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж), ці дії необхідно кваліфікувати за ч.2 ст.186 КК України.
При обранні виду та розміру покарання, суд приймає до уваги ступінь суспільної небезпеки скоєного кримінального правопорушення. Відповідно до ст.12 КК України, злочин передбачений ч.2 ст. 186 КК України є тяжким.
Враховуються дані про особу обвинуваченого, зокрема те, що ОСОБА_4 був раніше неодноразово засудженим, на обліку у лікаря нарколога не перебуває, з 14.10.2013 року знаходиться на "Д" обліку у лікаря психіатра Карлівської ЦРЛ з діагнозом легка розумова відсталість. Згідно висновку судової психіатричної експертизи № 570 від 25.07.2016 року, ОСОБА_4 ознак психозу не виявляє, встановлена легка розумова відсталість. ОСОБА_4 міг усвідомлювати свої дії та керувати ними в період часу, що відноситься до інкримінованого протиправного діяння. Застосування примусових заходів медичного характеру не потребує.
Згідно ст. 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Обставинами, які пом"якшують покарання, згідно зі ст.66 КК України , суд вважає те, що обвинувачений ОСОБА_4 розкаявся у вчиненому. Обставини, що обтяжують покарання, відповідно до ст.67 КК України, не встановлені.
Визначаючи вид та міру покарання суд керується положеннями частини 2 ст.50 КК України, відповідно до якої покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, а тому вважає за необхідне призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі, з врахуванням тяжкості вчиненого, даних про особу обвинуваченого, пом`якшуючих покарання обставин, позиції сторони обвинувачення, захисту висловлену під час судових дебатів, в межах санкції ч.2 ст.186 КК України. Таке покарання, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Оскільки ОСОБА_4 злочин вчинив 04 березня 2016 року до постановлення вироку Октябрським районним судом м.Полтави від 15 червня 2020 року, суд вважає за необхідне покарання обвинуваченому призначити на підставі ч. 4 ст. 70 КК України.
Крім того, як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_4 раніше був засуджений 06.09.2011 року Апеляційним судом Полтавської області за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у вигляді 5 років 6 місяців позбавлення волі та звільнений за ухвалою Ленінського районного суду м.Полтави від 12.09.2014 року умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік 8 місяців 27 днів. Обвинувачений, до якого було застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, протягом невідбутої частини покарання вчинив 04 березня 2016 року нове кримінальне правопорушення, тому суд призначає ОСОБА_4 покарання за правилами, передбаченими статтями 71 і 72 цього Кодексу, що узгоджується з вимогами ч.4 ст.81 КПК України.
Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.
Відповідно до положень ч. ч. 1, 4 ст. 70 КК України, при сукупності злочинів суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожний злочин окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань. За правилами, передбаченими в частинах першій-третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.
Пунктами 20, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику призначення судами кримінального покарання" № 7 від 24.10.2003р., визначено, що передбачені законом правила призначення покарання за сукупністю злочинів (ст. 70 КК України) застосовуються у випадках самостійної кваліфікації вчиненого як за різними статтями, так і за різними частинами однієї статті кримінального закону, якими передбачено відповідальність за окремі склади злочинів і які мають самостійні санкції, а призначаючи покарання за кількома вироками, суд повинен визначити вид і розмір основного й додаткового покарань за знову вчинений злочин (злочини), а потім повністю або частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком із посиланням на ст. 71 КК України.
У правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду від 25.06.2018 року (справа №511/37/16-к), зауважено, що у разі коли після постановлення вироку у справі буде встановлено, що засуджений винен ще в кількох злочинах, одні з яких вчинено до, а інші після постановлення першого вироку, покарання за останнім за часом вироком призначається із застосуванням як ст. 70, так і ст. 71 КК України: спочатку за правилами ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, вчинених до постановлення першого вироку; після цього за правилами ч. 4 ст. 70 КК України, потім за сукупністю злочинів, вчинених після постановлення першого вироку; і остаточно за сукупністю вироків відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України.
Враховуючи положення ст. 5 КК України, згідно яких закон про кримінальну відповідальність, що встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі, суд вважає, що в строк відбування покарання необхідно зарахувати час попереднього ув`язнення за правилами, що діяли до 21 червня 2017 року.
З фактичних обставин справи вбачається, що ОСОБА_4 вчинив злочин до 20 червня 2017 року, отже відповідно до ст. 5 КК України та з урахуванням правового висновку Верховного Суду, що міститься в постанові від 29 серпня 2018 року по справі №663/537/17, до обвинуваченого ОСОБА_4 підлягають застосуванню положення ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону України № 838-VIII від 26 листопада 2015 року.
На підставі ч.5 ст.72 КК України (в редакції Закону України № 838-VІІІ від 26.11.2015 року), обвинуваченому ОСОБА_4 належить зарахувати у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 08 липня 2016 року до 06 жовтня 2016 року включно, із співвідношення один день тримання під вартою відповідає двом дням позбавлення волі.
Вартість витрат на залучення експертів суд рахує вірним стягнути із обвинуваченого відповідно до ст.124 КПК України. Питання про речові докази та документи суд вирішить відповідно до ст.100 КПК України.
Керуючись ст.ст. 368-374 КПК України суд, -
Визнати ОСОБА_4 винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України.
Призначити ОСОБА_4 за ч.2 ст.186 КК України покарання у виді 4 (чотирьох) років 1 (одного) місяця позбавлення волі.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення більш суворим покаранням призначеного за цим вироком за ч.2 ст. 186 КК України, менш суворого покарання за вироком Октябрського районного суду м.Полтави від 15 червня 2020 року , призначити ОСОБА_4 покарання у виді 4 (чотирьох) років 1 (одного) місяця позбавлення волі.
На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання за даним вироком частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Апеляційного суду Полтавської області від 06 вересня 2011 року, яким ОСОБА_4 засуджено до 5 років 6 місяців позбавлення волі, звільненого за ухвалою Ленінського районного суду м.Полтави від 12.09.2014 року умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік 8 місяців 27 днів, у виді 1 місяця позбавлення волі.
За сукупністю вироків визначити ОСОБА_4 остаточне покарання у виді 4 (чотирьох) років 2 (двох) місяців позбавлення волі.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з 15 червня 2020 року.
Зарахувати у строк відбування покарання ОСОБА_4 час його затримання та перебування під вартою з 30 травня 2019 року до 15 червня 2020 року
На підставі ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону України № 838-VІІІ від 26 листопада 2015 року зарахувати ОСОБА_4 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 08 липня 2016 року до 06 жовтня 2016 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Міру запобіжного заходу до вступу вироку в законну силу обвинуваченому ОСОБА_4 залишити тримання під вартою.
Речові докази по справі- повернути ОСОБА_6 .
Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави судові витрати в розмірі 263,88 грн.
Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Красноградський районний суд Харківської області впродовж 30 днів з дня його проголошення. Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не подано. У разі її подання, вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копії вироку надати учасникам провадження: присутнім - вручити в суді, відсутнім - надіслати поштою.
Суддя