КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_1 ,
суддів при секретарі судового засіданняОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві 16 грудня 2020 року апеляційну скаргу старшого прокурора групи прокурорів у кримінальному провадженні Офісу Генерального прокурора ОСОБА_5 , на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 04 листопада 2020 року,

за участі:

прокурора ОСОБА_6 ,
представника
ТОВ «Позитив-В» ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИЛА:

Вказаною ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_5 про накладення арешту на майно.
Не погоджуючись з таким рішенням, прокурор Офісу Генерального прокурора ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді, постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання прокурора, накласти арешт тимчасово вилучене майно, вилученого за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: пісок об`ємом 4800 метрів кубічних, що передане на відповідальне зберігання
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 без права користування, розпорядження та відчуження та зразки піску вагою 3 кг., що поміщений до сейф-пакету з написом GSU3002864.

В апеляційній скарзі прокурор посилається на ті ж самі доводи, які зазначені в клопотанні про арешт майна.
Зокрема, зазначає, що саме ТОВ «ТОВ «Позитив-В», ТОВ «ЗАНД-ТРЕЙД», ТОВ «Дніпровські Піски», ТОВ «ТРАНСФЛОТ» вчиняють протиправні дії, внаслідок чого державним інтересам спричиняються тяжкі наслідки.
Окрім того, встановлено, що на території Київської області підприємство ТОВ «Позитив-В», з використанням підконтрольного підприємства ТОВ «ЗАНД-ТРЕЙД», з порушенням закону надають послуги по видобутку корисних копалин (річкового піску) підприємству ТОВ «Дніпровські Піски», якому Державною службою геології та надр України виданий спеціальний дозвіл на користування надрами № 6145 від 17 жовтня 2016 року на родовищі «Стайківське», що розташоване в руслі р. Дніпро, в північній частині акваторії Канівського водосховища, навпроти с. Стайки та підприємству ТОВ «ТРАНСФЛОТ», якому Державною службою геології та надр України виданий спеціальний дозвіл на користування надрами № 5500 від 26 березня 2012 року на родовищі «Гребенянське», що розташоване в акваторії Канівського водосховища, 2,0 км на південний схід від с. Гребені.
На думку прокурора, виявлений пісок являється предметом вчинення злочинів незаконної діяльності ТОВ «ТОВ «Позитив-В», ТОВ «ЗАНД-ТРЕЙД», ТОВ «Дніпровські Піски», ТОВ «ТРАНСФЛОТ».
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, доводи представника ТОВ «Позитив-В» - адвоката ОСОБА_7 , яка заперечила проти задоволення апеляційної скарги та просила ухвалу слідчого судді залишити без змін, вивчивши матеріали провадження і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.
Як убачається з матеріалів судового провадження, Головним слідчим управлінням Національної поліції України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке 08 вересня 2020 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань під №0000853, за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України.
На думку органу досудового розслідування, службові особи Державної служби геології та надр України, Головного управління Державної служби з питань праці у Київській області, Державної екологічної інспекції столичного округу зловживаючи своїм службовим становищем, з метою одержання неправомірної вигоди для себе, всупереч інтересам служби, не вживають заходів контролю та припинення порушень правил використання надр рядом суб`єктів господарської діяльності серед яких: ТОВ «Позитив-В», ТОВ «Занд Трейд», ТОВ «Дніпровські піски», ТОВ «Трансфлот», внаслідок чого державним інтересам спричиняються тяжкі наслідки.
30 жовтня 2020 року на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2020 року проведено обшук земельної ділянки за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Кийлів, вул. Набережна, 13-В, на якій виявлено та вилучено: пісок об`ємом 4800 метрів кубічних, що передане на відповідальне зберіганняОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 без права користування, розпорядження та відчуження та зразки піску вагою 3 кг., що поміщений до сейф-пакету з написом GSU3002864.

03 листопада 2020 року прокурор відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_5 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з клопотанням про накладення арешту на майно, яке 30 жовтня 2020 року виявлено та вилучено за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 04 листопада 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання.
Перевіряючи законність прийнятого рішення слідчим суддею, колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини та дотримання ним вимог КПК України, які регулюють норми застосування заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі щодо накладення арешту на майно.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Так, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно зі ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення, в тому числі збереження речових доказів.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слід переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення, які можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Як вбачається з матеріалів провадження, прокурор, обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст. 171 КПК України, зазначив мету відповідно до положень ст. 170 КПК України, з якою пов`язує необхідність у накладенні такого арешту, - з метою збереження речових доказів, пославшись на те, що постановою таке майно визнано речовим доказам.

Однак, колегія суддів вважає, що в клопотанні та долучених до нього матеріалах, не надано достатніх і належних доказів на підтвердження обставин, на які послався слідчий.

Доводи прокурора про відповідність вилученого майна, критеріям передбаченим ст. 98 КПК України, - не є безумовною підставою для накладення арешту на майно з метою збереження речових доказів. Слідчий суддя самостійно перевіряє відповідність ознак майна критеріям зазначеної статті, при цьому його висновки не залежать лише від наявності чи відсутності у кримінальному провадженні постанови про визнання вказаного майна речовим доказом.

З наявної в матеріалах провадження постанови старшого слідчого в особливо важливих справах Головного слідчого управління Національної поліції України ОСОБА_9 від 30 жовтня 2020 року незрозуміло, яке доказове значення має вилучене майно у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України.
Згідно з вимогами ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отриманні у передбаченому КПК України порядку.

Разом з тим, за положенням ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Враховуючи зазначене, а також те, що в матеріалах, які додані до клопотання слідчого, відсутні докази, що майно, яке 30 жовтня 2020 року виявлено та вилучено за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Кийлів, вул. Набережна, 13-В, набуто кримінально протиправним шляхом або є предметом кримінального правопорушення, то існування правової підстави для арешту вказаного майна з метою забезпечення збереження речових доказів взагалі спростовується та свідчить про формальність постанови слідчого про визнання зазначеного майна речовими доказами.

Окрім того, як правильно зазначив слідчий суддя, прокурором не надано достатніх та допустимих у розумінні ст. 86 КПК України доказів, які б підтверджували причетність ТОВ «Позитив-В», ТОВ «Занд Трейд», ТОВ «Дніпровські піски», ТОВ «Трансфлот» до обставин, які є предметом досудового розслідування в даному кримінальному провадженні, жодних висновків компетентних органів щодо незаконної діяльності підприємств до клопотання не долучено. Відомості про вчинення злочину посадовими особами підприємств до Єдиного реєстру досудових розслідувань не внесені.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування не виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна, оскільки за викладених у клопотанні обставин та доданих до нього матеріалах не доведено необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.
Відтак, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 132, 167, 170 - 173 КПК України, відмовив у задоволенні клопотання прокурора з підстав недоведеності та необґрунтованості необхідності застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді в матеріалах судового провадження і зі змісту апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Рішення слідчого судді є законним та обґрунтованим, ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, дослідженими судом, а тому апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 117, 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу слідчого суддіПечерського районного суду м. Києва від 04 листопада 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_5 про накладення арешту на майно, - залишити без змін, а апеляційну скаргу старшого прокурора групи прокурорів у кримінальному провадженні Офісу Генерального прокурора ОСОБА_5 , - без задоволення.
Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Єдиний унікальний № 757/47706/20-к Слідчий суддя в 1-ій інстанції: ОСОБА_10
Провадження № 11сс/824/6114/2020 Доповідач ОСОБА_1

Категорія ст.170 КПК України