"16" листопада 2020 р. Справа № 363/3577/20
УХВАЛА
Іменем України

16 листопада 2020 року слідчий суддя Вишгородського районного суду Київської області ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді клопотання слідчого СВ Вишгородського відділу поліції ГУ Національної поліції в Київській області ОСОБА_3 у кримінальному провадженні за № 0000269, внесеного до ЄРДР 29.05.2020 року про арешт майна, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України,

встановив:
До Вишгородського районного суду Київської області надійшло клопотання прокурора Вишгородського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури.

Обґрунтовуючи подання, прокурор посилається на наступне.

В провадженні СВ Вишгородського ВП ГУНП в Київській області перебувають матеріали кримінального провадження, відомості про кримінальне правопорушення яке 29.05.2020 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за реєстраційним № 0000269 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 367 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що в жовтні 2015 році до Лебедівської сільської ради звернувся директор землевпорядної організації «Єдиний Центр» ОСОБА_4 , з роздробленим проектом землеустрою на земельну ділянку площею 0,12 га. кадастровий номер 0:32:002:6001 та з проханням погодити межі земельної ділянки, яка передається у власність для індивідуального садівництва. На той час земельна ділянка знаходилась поза меж села Лебедівка.

Так, в 2016 році Лебедівською сільською радою Вишгородського району був затверджений проект розширення меж села Лебедівка, при цьому проект землеустрою, щодо відведення вказаної земельної ділянки у власність не було затверджено.

Однак, без погоджень Лебедівської сільської ради Вишгородського району проект землеустрою було затверджено Головним управлінням Державної служби України з питань геодезації, картографії та кадастру в Київській області, хоча вказані земельні ділянки вже входили до в межі села Лебедівка.

Згідно наявної інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстр прав власності на нерухоме майно встановлено, що на підставі наказу «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» серія номер: 10-489/15-18-сг виданий 30.01.2018 року виданого Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0:32:002:6001 набула ОСОБА_4 .

В подальшому, ОСОБА_4 , відповідно до договору купівлі-продажу від 20.11.2018 року продала земельну ділянку з кадастровим номером 0:32:002:6001 ОСОБА_5 .

26.02.2019 року ОСОБА_5 , здійснив поділ земельної ділянки 0:32:002:6001 площею 0,12 га. на дві земельні ділянки з кадастровими номерами :03:221:6004 площею 0,6 га. та :03:221:6005 площею 0,6 га.

Відповідно до договорів купівлі-продажу від 28.04.2020 року ОСОБА_5 , продав дві земельні ділянки з кадастровими номерами :03:221:6004 площею 0,6 га. та :03:221:6005 площею 0,6 га. ОСОБА_6 .

Відповідно до листа № 06-46/200 від 03.06.2020 року за даними Публічної кадастрової карти України із земель ДП «Вищедубечанське лісове господарство», було надано у власність земельні ділянки за кадастровими номерами :32:002:6004 та 322188400:32:002:6005 без відома та погодження лісгоспу.

Окрім цього, згідно листа ВО «Укрдержліспроект» № 321 від 29.05.2020 року земельна ділянка з кадастровим номером :32:002:6005 повністю, а земельна ділянка з кадастровим номером :32:0002:6004 частково (орієнтовно на 80%) накладається на землі лісогосподарського призначення, які перебувають в постійному користуванні ДП «Вищедубечанське лісове господарство» на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району, а саме Лебедівського лісництва, квартал 647, виділ 5.

Зазначені земельні ділянки є земельними ділянками лісового фонду, відносяться до земель лісогосподарського призначення та перебувають в постійному користуванні ДП «Вищедубечанське лісгосп» і погодження на їх вилучення будь-якими громадянам підприємствам не давало та не повідомлялось про прийняття будь-яких рішень стосовно земельних ділянок чи зміну їх цільового призначення.

Відповідно до листа № 10-10-0221-9786/2-20 від 21.07.2020 року Головне управління Держегеокадастру у Київській області повідомляє, що земельні ділянки за кадастровими номерами :32:002:6004 та 322188400:32:002:6005, знаходяться в межах населеного пункту Лебедівка Вишгородського району Київської області відповідно до проекту землеустрою щодо встановлення (змін) меж адміністративно-територіальної одиниці села Лебедівка Вишгородського району Київської області, затвердженого Рішенням Вишгородської районної ради Київської області.

Окрім цього згідно АСД «ДОК ПРОФ 3.0» до Головного управління від гр. ОСОБА_4 у період 2016 року - 2017 року надходили клопотання стосовно затвердження документації із землеустрою та передачі земельної ділянки з кадастровим номером :32:002:6001 у власність, за результатами розгляду якого Головного управління листом вих. Я-8898/0-4580/6-17 від 05.04.2017 року проінформовано ОСОБА_4 , що у відповідності до нових меж населеного пункту с. Лебедівка Вишгородського району Київської області вищевказана земельна ділянка знаходиться в межах населеного пункту.

Також, Головне управління Держгеокадастру у Київській області зазначило, ним не приймався наказ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» № 10-489/15-18-сг від 30.01.2018 року.

Згідно до вимог статті 98 КПК України у сторони обвинувачення є достатні підстави вважати, що вказані земельні ділянки з кадастровими номерами :03:221:6004 та :03:221:6005, мають значення речових доказів у кримінальному провадженні, оскільки являються предметами, що були об`єктами кримінально протиправних дій та можуть бути використані як доказ фактів та обставин, які встановлюються під час кримінального провадження.

Крім того, слідчий в клопотанні вказує, що на даний час встановити, чи здійснено відведення спірних земельних ділянок за рахунок земель водного фонду без проведення судової земельно-технічної експертизи не можливо. Визначити розмір завданих збитків можливими неправомірними діями посадових осіб управління Держгеокадастру у Вишгородському районі Київської області, які виразились в погодженні відповідних проектів землеустрою щодо відведення спірних земельних ділянок, без проведення земельно-оціночної експертизи теж не можливо.

В ході проведення досудового розслідування, з метою забезпечення проведення вищевказаних експертиз слідчому та експерту необхідно буде виїхати на місце для дослідження об`єкта проведення експертизи, до якого необхідно мати вільний доступ.

Водночас, як встановлено в ході досудового розслідування спірні земельні ділянки активно забудовуються без будь-яких дозвільних документів, що перешкодить в проведенні вищевказаних експертиз.

Крім того, законність відведення спірних земельних ділянок вивчається в ході досудового розслідування, за результатами якого буде вирішено питання щодо вжиття представницьких повноважень щодо повернення до державної власності незаконного вилучених ділянок. Водночас, існують ризики відчуження спірних земельних ділянок на користь третіх осіб, що зашкодить її поверненню з незаконного володіння.

Враховуючи викладене, з метою збереження речових доказів, відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення виникла необхідність в накладенні арешту на спірні земельні ділянки.

Таким чином, в ході досудового розслідування зібрано відомості, які дають достатні підстави вважати, що земельні ділянки з кадастровими номерами :32:002:6004 та 322188400:32:002:6005, є предметом вчинення кримінального правопорушення.

З метою запобігання пошкодження, псування, знищення земель, що відносяться до земель лісогосподарського призначення та перебувають в постійному користуванні ДП «Вищедубечанське лісгосп», а також запобіганню нанесенню шкоди навколишньому природному середовищу внаслідок здійснення будівництва будівель та споруд в межах збереження речових доказів та відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, виникла необхідність накладення арешту на зазначені земельні ділянки із забороною здійснення будівництва а також на об`єкти незавершеного будівництва, розташовані наданій земельній ділянці.

За таких обставин, слідчий просить у клопотанні накласти арешт на земельні ділянки кадастровий номер :32:002:6004 площею 0,6 га. та кадастровий номер 322188400:32:002:6005 площею 0,6га, з цільовим призначенням «для індивідуального садівництва», які перебувають у приватній власності ОСОБА_6 , заборонити останній розпоряджатися даними земельними ділянками, а саме укладання правочинів щодо їх продажу, дарування, передавання у заставу, передавання у статутні фонди юридичних осіб, укладати будь-які правочини, спрямовані на її відчуження та обмежити ОСОБА_6 і будь-яким іншим особам користування даними земельними ділянками, а саме заборонити здійснення будівництва будь-яких будівель та споруд на ній. Розглянути дане клопотання без участі ОСОБА_6 , з метою забезпечення арешту майна.

Прокурор в судове засідання не з`явився. Прокурором подано заяву про розгляд клопотання у її відсутність.

Відповідно до ч. 1 ст. 172 КПК України, слідчий суддя вважає за можливе розглядати клопотання у відсутність прокурора.

Дослідивши матеріали справи за клопотанням про накладення арешту, слідчий суддя дійшов до наступного.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Так, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно зі ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно зі статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення, в трав числі збереження речових доказів.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слід переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення, які можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Як вбачається з матеріалів справи за клопотанням про арешт майна, слідчий, обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст. 171 КПК України, зазначив мету відповідно до положень ст. 170 КПК України, з якою пов`язує необхідність у накладенні такого арешту, з метою збереження речових доказів.

Однак, суд вважає, що в клопотанні та долучених до нього матеріалах, не надано достатніх і належних доказів на підтвердження обставин, на які послався слідчий та прокурор.

Доводи слідчого про відповідність майна, а саме, земельних ділянок кадастровий номер :32:002:6004 та 322188400:32:002:6005, критеріям передбаченим статті 98 КПК України, - не є безумовною підставою для накладення арешту на майно з метою збереження речових доказів. Слідчий суддя самостійно перевіряє відповідність ознак майна критеріям зазначеної статті, при цьому його висновки не залежать лише від наявності чи відсутності у кримінальному провадженні постанови про визнання вказаного майна речовим доказом.

Частиною 2 статті 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу);

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Дослідивши надані письмові матеріали клопотання, слідчий суддя прийшов до висновку, що прокурором та слідчим не доведено про необхідність арешту майна на земельні ділянки кадастровий номер :32:002:6004 та 322188400:32:002:6005, оскільки останні не відповідають критеріям зазначеним у статті 98 КПК України, в межах кримінального провадження № 0000269, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України.

Крім того, частиною 10 статті 170 КПК України зазначається, що не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Оскільки земельні ділянки кадастровий номер :32:002:6004 та 322188400:32:002:6005, речовим доказом органом досудового слідства не визнані, а ОСОБА_6 , яка придбала право власності на вказані земельні ділянки на підставі договорів купівлі-продажу від 28.04.2020, які укладено відповідно до чинного законодавства України, є добросовісним набувачем, то накладення арешту на вказану земельну ділянку є неможливим згідно з нормами статті 170 КПК України.

Враховуючи вищевикладене, клопотання слідчого про арешт майна в рамках кримінального провадження №0000269 від 29.05.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 98, 170-173, 376 КПК України, слідчий суддя, -

ухвалив:

У задоволенні клопотанні слідчого СВ Вишгородського відділу поліції ГУ Національної поліції в Київській області ОСОБА_3 про арешт майна відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Визначити час проголошення повного тексту ухвали 20.11.2020 року о 13-50 год.

Слідчий суддя ОСОБА_1