Справа №381/4366/16-к Головуючий в суді 1-ї інстанції - ОСОБА_1
Провадження №11-кп/824/611/2021 Доповідач у суді 2-ї інстанції ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
04 лютого 2021року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченої - ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
представника потерпілих - адвоката ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали провадження за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_10 , захисника обвинуваченої ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на вирок Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16 червня 2020 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку с. Мала Снітинка Фастівського району Київської області, громадянку України, з вищою освітою, не працюючу, не заміжню, зареєстровану та проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судиму,
визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України та призначено їй покарання у виді обмеження волі строком на 3 роки.
Вироком вирішено питання речових доказів та процесуальних витрат,-

В С Т А Н О В И Л А:
Згідно вироку суду І-ї інстанції, 22 травня 2016 року близько 07 год., поряд із рестораном «Вернісаж», який розташований по вул. Соборній, 67 у м. Фастів Київської області, між ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин відбувалася сварка, по закінченню якої ОСОБА_11 приїхала за місцем свого постійного проживання, за адресою: АДРЕСА_1 , де розповіла про вказаний інцидент своїй доньці ОСОБА_7 , після чого у останньої виник намір поїхати за місцем постійного проживання ОСОБА_12 з метою вияснення особистих відносин із останнім з приводу конфліктної ситуації, яка відбулася вранці 22 травня 2016 року поряд із рестораном «Вернісаж», між ним та її мамою ОСОБА_11 . З цією метою ОСОБА_7 зателефонувала своєму знайомому ОСОБА_13 та попрохала останнього приїхати за її місцем проживання. По приїзду ОСОБА_13 до помешкання ОСОБА_7 , остання повідомила його про свій намір поїхати додому до ОСОБА_12 з метою подальшої зустрічі із останнім та розмови щодо конфліктної ситуації, яка відбулася поміж ним та ОСОБА_11 , після чого попрохала ОСОБА_13 відвезти її його робочим автомобілем за адресою: АДРЕСА_2 , де безпосередньо мешкав ОСОБА_12 , на що ОСОБА_13 надав свою згоду.
Після цього, ОСОБА_7 з метою залякування ОСОБА_12 , попередньо взявши з собою дерев`яну біту, яка зберігалася у її квартирі, разом із ОСОБА_13 поїхала до будинку, де мешкав ОСОБА_12 . По дорозі до помешкання ОСОБА_12 , по АДРЕСА_2 , до салону автомобіля, яким керував ОСОБА_13 присіли ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які мали намір потрапити до центру м. Фастів Київської області. По дорозі до будинку, де мешкав ОСОБА_12 , ОСОБА_7 зателефонувала останньому та попрохала його про зустріч із нею, на що ОСОБА_12 надав свою згоду.
22 травня 2016 року близько 12 год., по приїзду до домоволодіння, де мешкав ОСОБА_12 , ОСОБА_7 , взявши із салону автомобіля, яким керував ОСОБА_13 , заздалегідь приготовлену нею биту пішла до воріт, які ведуть на територію подвір`я будинку АДРЕСА_2 . Перебуваючи поряд із вхідними воротами ОСОБА_7 натиснула кнопку виклику, яка знаходиться із зовнішньої сторони воріт домоволодіння ОСОБА_12 та повідомила останньому про свій приїзд, після чого ОСОБА_12 відчинив ОСОБА_7 ворота. Після того, як ОСОБА_12 відчинив ОСОБА_7 ворота, остання зайшовши на подвір`я будинку АДРЕСА_2 , тримаючи у руках дерев`яну биту пішла у напрямку вхідних дверей будинку, де мешкав ОСОБА_12 . Вслід за ОСОБА_7 до вхідних дверей згаданого будинку пішов її знайомий ОСОБА_13 , з метою недопущення можливих конфліктних ситуацій між ОСОБА_7 та ОСОБА_12 , а ОСОБА_14 та ОСОБА_15 залишилися чекати на повернення ОСОБА_7 та ОСОБА_13 неподалік від будинку, де мешкав ОСОБА_12 .
Підійшовши до веранди будинку, де мешкав ОСОБА_12 , ОСОБА_7 залишила дерев`яну биту поряд із вхідними дверима, після чого зайшовши до середини веранди почала пред`являти ОСОБА_12 претензії з приводу конфлікту, який виник між ним та ОСОБА_11 вранці 22 травня 2016 року поряд із рестораном «Вернісаж». Не бажаючи сперечатись із ОСОБА_7 , ОСОБА_12 взяв її за плече та повернув у напрямку виходу зі свого будинку, у відповідь на що ОСОБА_7 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, не маючи умислу на спричинення ОСОБА_12 тяжких тілесних ушкоджень та вбивство останнього, проявивши злочину недбалість, не передбачаючи можливості настання смерті потерпілого від скоєних нею дій, навмисно штовхнула ОСОБА_12 руками в область грудної клітини, в результаті чого він перечепився об поріг металевої коробки вхідних дверей коридору, впав з висоти власного зросту та вдарився потилицею об підлогу коридору, яка виконана з керамічної плитки, внаслідок чого втратив свідомість. Побачивши, що ОСОБА_12 втратив свідомість ОСОБА_16 вибігла із будинку останнього на вулицю та почала кричати ОСОБА_13 , який перебував поряд із вхідними дверми будинку, ОСОБА_17 та ОСОБА_14 , які зайшли на територію подвір`я домоволодіння потерпілого, щоб вони негайно викликали швидку медичну допомогу, після чого спочатку ОСОБА_14 , а потім ОСОБА_7 зателефонували до Фастівської станції невідкладної швидкої медичної допомоги та викликали медичних працівників, які у подальшому транспортували потерпілого ОСОБА_12 до реанімаційного відділення Фастівської ЦРЛ, де ІНФОРМАЦІЯ_2 останній помер не приходячи до свідомості.
Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 121 від 22 червня 2016 року у ОСОБА_12 виявлено наступні тілесні ушкодження: перелом кісток склепіння і основи черепа, крововиливи під оболонки і тканину головного мозку, кров`яниста рідина в шлуночках мозку, крововилив в м`які тканини голови з боку їх внутрішньої поверхні в потиличній ділянці, які являють собою єдиний комплекс відкритої черепно-мозкової травми; синці на лівому плечі і правому передпліччі. Характер, локалізація ушкоджень в області голови, ударно-протиударний механізм виникнення черепно-мозкової травми, дозволяють зробити висновок, що вона виникла при контакті потиличною частиною голови з твердим предметом з переважаючою поверхнею, можливо в час та при обставинах вказаних в постанові (при падінні з положення стоячи при наданні попереднього прискорення у вигляді поштовху з ударом головою об підлогу (плитку)), має ознаки тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя і лежить в прямому причинному зв`язку з настанням смерті. Смерть ОСОБА_12 настала в результаті відкритої черепно-мозкової травми у вигляді перелому кісок черепа, крововиливів під оболонки, речовину і шлуночки головного мозку, що підтверджується власне виявленими тілесними ушкодженнями, даними медичної картки стаціонарного хворого (№ 4673/222р) та даними судово-гістологічного дослідження.
Відповідно до висновку комісійної судово-медичної експертизи № 87/К від 26 вересня 2016 року, потерпілий ОСОБА_12 отримав тілесні ушкодження у вигляді перелому кісток черепу, крововиливів під оболонки, в речовину і шлуночки головного мозку, що разом утворюють комплекс відкритої черепно-мозкової травми, яка має ознаки тілесних ушкоджень тяжкого ступеню і знаходиться в прямому-причинному зв`язку з настанням смерті потерпілого. Виявлені тілесні ушкодження у потерпілого ОСОБА_12 могли «...утворитися при обставинах зазначених підозрюваною ОСОБА_7 під час проведення із нею слідчого експерименту 13.06.2016».

Не погоджуючись з вироком суду, потерпілий ОСОБА_18 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду змінити в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.
Вважає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої.
Вказує, що обвинувачена ОСОБА_7 організувала поїздку до помешкання його брата, взявши з собою трьох фізично сильних чоловіків, та з метою спричинення тілесних ушкоджень взяла з собою биту, що свідчить про наявність у обвинуваченої прямого умислу.
Крім того, на думку потерпілого, обвинувачена ОСОБА_7 була агресивно налаштованою та бажала настання смерті потерпілого, зробила усе залежне від неї, щоб настала смерть ОСОБА_12 .
Потерпілий зазначає, що обвинувачена ОСОБА_7 не розкаюється у вчиненому кримінальному правопорушенні, спричинивши тілесні ушкодження його братові - ОСОБА_12 не вчинила жодних дій направлених на надання йому допомоги, швидку не викликала, до правоохоронних органів не зателефонувала, при цьому повернулася на місце події та забрала биту, що свідчить про відсутність будь-яких пом`якшуючих обставин.
А тому, потерпілий вважає, що ОСОБА_7 заслуговує на максимальну міру покарання, передбачену санкцією ч. 1 ст. 119 КК України, оскільки саме таке покарання буде достатнім та необхідним для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів.
Не погоджуючись з вироком Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16 червня 2020 року захисник обвинуваченої ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить зазначений вирок в частині призначеного ОСОБА_7 покарання скасувати, та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання у вигляді обмеження волі строком на три роки із застосуванням до неї положень ст. 75 КК України, шляхом звільнення її від відбування покарання з випробуванням, визначивши їй іспитовий строк тривалістю 1 рік.
Вважає, що вирок суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання підлягає скасуванню через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, необгрунтованість та невмотивованість вироку в частині призначеного покарання і, як наслідок, через невідповідність за своєю суворістю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої.
Вказує, що судом першої інстанції необгрунтовано вказано про відсутність правових підстав для визнання поведінки обвинуваченої ОСОБА_7 такою, що свідчить про її щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, оскільки обвинувачена ОСОБА_7 одразу після отримання ОСОБА_12 травм голови та втрати ним свідомості вжила заходів для негайного виклику швидкої медичної допомоги.
Крім того, зазначає, що обвинувачена жодним чином не намагалась приховати свою присутність на місці події, а поїхала до лікарні слідом за швидкою, що також свідчить про її переживання за стан потерпілого ОСОБА_12 та намагання попередити настання негативних наслідків її діяння, негативне ставлення до вчиненого та свідчить про її каяття у вчиненому, ще до порушення кримінального провадження.
Також, захисник зазначає, що обвинувачена ОСОБА_7 надавала повні, щирі та детальні показання, не намагалась приховати від слідства будь-які обставини, робила все можливе для забезпечення з її боку повного, всебічного та об`єктивного розслідування справи.
Крім того, вказує, що обвинувачена не мала можливості якимось чином відшкодувати потерпілим спричинену шкоду, оскільки вони відмовлялися від будь-якого відшкодування та відмовлялися від спілкування. Протягом розгляду справи ОСОБА_7 неодноразово просила у потерпілих пробачення.
На думку захисника, встановлені в ході судового розгляду обставини беззаперечно вказують на те, що необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень є призначення їй іспитового строку в рамках застосування ст. 75 КК України з покладенням обов`язків, визначених ст. 76 КК України.
Вислухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченої та її захисника в підтримку вимог та доводів поданої ними апеляційної скарги, заперечували проти апеляційної скарги потерпілого, позицію представника потерпілих, який підтримав подану потерпілим апеляційну скаргу, просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисника обвинуваченої, думку прокурора, який просив вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступного висновку.
Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно зі ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
На думку колегії суддів, при ухваленні оскаржуваного вироку зазначених вимог закону місцевим судом було дотримано в повній мірі.
Доведеність вини та правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 119 КК України підтверджується матеріалами кримінального провадження та учасниками процесу не оспорюються.
Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Так, як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, обґрунтовуючи свій висновок щодо виду та розміру покарання, врахував, що злочин, у вчиненні якого ОСОБА_7 обвинувачується, є злочином середньої тяжкості, проти життя та здоров`я особи, вчинений з необережності, дані про її особу, яка раніше не судима, не працююча, не заміжня, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, має позитивні характеристики з місця проживання та навчання.
Судом першої інстанції не встановлено обставин, що пом`якшують покарання, обставин, що обтяжують покарання судом також не встановлено.
Доводи апеляційної скарги захисника про те, що судом безпідставно не визнано обставиною, що пом`якшує покарання - щире каяття ОСОБА_7 та активне сприяння розкриттю злочину, колегія суддів вважає непереконливими, з огляду на таке.
Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.
Проте, у матеріалах кримінального провадження щодо ОСОБА_7 відсутні дані на підтвердження того, що засуджена намагалася будь-яким чином допомогти потерпілому, зокрема, самостійно викликати швидку, а тому колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що правові підстави для визнання поведінки обвинуваченої такою, що свідчить про її щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину відсутні.
Згідно з ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Колегія суддів вважає, що застосування у даному випадку звільнення від відбування покарання з випробуванням не відповідатиме принципам законності та справедливості покарання, а тому звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України із встановленням іспитового строку, як того просить в апеляційній скарзі захисник, не буде достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченої.
Висновок суду першої інстанції, щодо призначення ОСОБА_7 покарання в межах мінімальної межі, встановленої санкцією ч. 1 ст. ст. 119 КК України у колегії суддів також сумнівів не викликає, оскільки при призначенні покарання судом уже враховані та оцінені ті обставини, на які посилається у своїй апеляційній скарзі потерпілий, разом з іншими обставинами в сукупності, а тому доводи апеляційної скарги потерпілого щодо необхідності призначення ОСОБА_7 покарання в межах максимальної межі, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 119 КК України не заслуговують на увагу.
Таким чином, визначене судом покарання обвинуваченій ОСОБА_7 з огляду на вимоги статей 50, 65 КК України узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність та відповідає основній його меті.
Отже, будь-яких порушень норм матеріального чи процесуального права, наслідком яких є зміна чи скасування судового рішення, апеляційним судом під час апеляційного розгляду встановлено не було.
З урахуванням викладеного, колегія суддів не знаходить підстав для скасування або зміни вироку, а тому залишає апеляційні скарги без задоволення, а вирок - без змін.
Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 409, 413, 419 КПК України, колегія суддів,
У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_18 , захисника обвинуваченої ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16 червня 2020 року щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 119 КК України - без змін.
Ухвала суду може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: