ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 626/553/17 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/3722/20 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: Умисне вбивство
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:
головуючого - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5 ,
за участю прокурора - ОСОБА_6 ,
обвинувачених - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
захисника - ОСОБА_9 ,

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на ухвалу Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 09 листопада 2020 року про продовження запобіжного заходу стосовно ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,-
ВСТАНОВИЛА:
Вказаною ухвалою обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю с. Петропілля Лозівського району Харківської області, громадянину України, з середньою спеціальною освітою, який не працює, не одружений, зареєстрований та проживає за адресою : АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

який органами досудового розслідування обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 6, п. 12 ч. 2 ст. 115, ч. 5 ст. 185, ч. 4 ст. 187, ст. 257, ч. 1 ст. 263 КК України, продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 07 січня 2021 року.

Обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженцю с. Петропілля Лозівського району Харківської області, громадянину України, з неповною середньою освітою, який не працює, не одружений, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст. 89 КК раніше не судимий.

який органами досудового розслідування обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 6, п. 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України, продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 07 січня 2021 року.

В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції вказав на те, що тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим ОСОБА_8 і ОСОБА_7 , а також те, що судовий розгляд триває і не завершений з об`єктивних причин, докази у кримінальному провадженні ще у повному обсязі не досліджені, незважаючи на те, що обвинувачені тривалий час знаходяться під вартою, ризик переховування від суду, який виправдовує їх тримання під вартою і був однією із підстав для застосування саме такого запобіжного заходу, не зменшився та продовжує існувати.
Крім того , судом взято до уваги, що ОСОБА_7 має постійне місце проживання, однак не одружений, не має родини, що свідчить про відсутність міцних соціальних зв`язків, що могли б забезпечити його належну процесуальну поведінку; не має майна, за відсутності стабільних джерел існування обвинувачується, у тому числі, у вчиненні тяжких та особливо тяжких злочинів проти власності із застосуванням насильства, до того ж вчинених у складі банди, наслідком чого є заподіяння смерті іншій людині, за які передбачене максимальне покарання у виді довічного позбавлення волі.

ОСОБА_8 має постійне місце мешкання, однак не одружений, не працює, не має значної кількості майна, тобто, не має міцних соціальних зв`язків в місці його постійного проживання та стабільних джерел існування, обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів проти власності та життя людини, за які передбачене максимальне покарання у виді довічного позбавлення волі.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу про продовження строку тримання під вартою та обрати відносно нього більш м`який запобіжний захід, а саме цілодобовий домашній арешт.

Апелянт зазначає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим. Вказує на те, що прокурором не дотримані вимоги КПК України щодо вручення клопотання про продовження запобіжного заходу не пізніше ніж за 10 днів до закінчення строку дії попередньої ухвали. Крім того, ризики, заявлені у клопотанні прокурора ним не доведені та не підтверджені в суді. Зазначає про відсутність доказів його вини, оскільки обвинувачення ґрунтується на припущеннях та домислах.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу про продовження строку тримання під вартою.

Вказує на порушення прокурором вимог КПК України щодо вручення клопотання про продовження запобіжного заходу не пізніше ніж за 10 днів до закінчення строку дії попередньої ухвали, оскільки дане клопотання обвинувачений отримав 03.11.2020 року, а питання щодо продовження запобіжного заходу вирішувалося у судовому засіданні 09.11.2020 року. Також посилається на досить тривалий розгляд справи у суді, аж п`ять років. Крім того, зазначає, що він працював до затримання не офіційно, мав постійне джерело доходу, раніше не судимий. На теперішній час, письмові та майже всі речові докази досліджені в суді першої інстанції, проте немає жодного доказу, який би свідчив про вину обвинуваченого. На думку обвинуваченого, тяжкість покарання не є вагомою підставою тримання особи під вартою.

Заслухавши доповідь судді, обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , їх захисника ОСОБА_9 , які підтримали апеляційні скарги, думку прокурора, який вважав ухвалу суду законною та обґрунтованою, перевіривши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинувачених не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 331 КПК України суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду, перешкоджати кримінальному провадженню, незаконно впливати на потерпілих, свідків, тощо, вчинити інше кримінальне правопорушення, а підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою вищенаведеної статті.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, згідно ст. 178 КПК України, враховується: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного; майновий стан підозрюваного; наявність судимостей у підозрюваного; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, зокрема можливість переховування від суду, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих йому злочинів може вдатися до відповідних дій.

Крім того, колегія суддів враховує, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні низки особливо тяжких та тяжких злочинів, а обвинувачений ОСОБА_8 у вчиненні особливо тяжких злочинів, за які може бути призначено покарання, як до 15 років позбавлення волі, так і довічне позбавлення волі, що в сукупності вказує на підвищену суспільну небезпеку як самих діянь, так і осіб обвинувачених.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням конкретних обставин вчинення злочинів, які інкримінуються обвинуваченим, даних про їх особу, а саме обвинувачений ОСОБА_7 не має міцних соціальних зв`язків та законних джерел доходу, обвинувачений ОСОБА_8 в силу ст.89 КК не судимий, не має міцних соціальних зв`язків та стабільного джерела доходу, колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілих.
Стосовно доводів обвинувачених щодо пропуску прокурором встановленого законом строку на подання клопотання про продовження строків тримання під вартою колегія зазначає наступне.

Згідно п.20.5 розділу ХІ КПК України під час досудового розслідування та під час судового розгляду клопотання про продовження строку тримання під вартою подається не пізніше ніж за десять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

В той же час кримінальним процесуальним кодексом України не передбачено таких наслідків пропуску зазначеного строку як не розгляд питання щодо продовження тримання під вартою.

Крім того, відповідно до ч.1 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Частиною 3 ст.331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Посилання обвинувачених на те, що майже всі письмові докази досліджені, проте жодного доказу на підтвердження їх винуватості немає, колегією суддів не приймаються, оскільки зазначені обставини, повинні бути оцінені судом при ухвалені остаточного рішення у цьому кримінальному провадженні.
Твердження, що обвинувачений ОСОБА_7 раніше не судимий, мав постійне джерело доходу, є тими обставинами, які враховуються при застосуванні, зміні, продовженні запобіжного заходу, вирішенні питання про призначення покарання, однак такі не є безумовною підставою для застосування іншого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою.
Щодо посилання обвинуваченого ОСОБА_7 на тривалий розгляд справи, на думку колегії суддів, ці доводи в будь якому випадку не спростовують висновків суду, що ризики, які існували на час обрання обвинуваченому запобіжного заходу, не зменшилися та продовжують існувати.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на підставі всебічно з`ясованих обставин дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим.

Також колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченими їх процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинувачених та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційних скарг.

Керуючись ст. 177, ст. 178, ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Ухвалу Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 09 листопада 2020 року про продовження запобіжного заходу стосовно ОСОБА_7 , ОСОБА_8 без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий -

Судді -