ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Апеляційне провадження № 11сс/818/1254/20 Головуючий 1ї інстанції ОСОБА_1
Категорія : в порядку ст. 303 КПК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 серпня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря - ОСОБА_5
прокурора - ОСОБА_6
представника
власника майна - адвоката ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові матеріали за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 04 червня 2020 року, якою задоволено клопотання прокурора відділу прокуратури Харківській області ОСОБА_6 про арешт майна в кримінальному провадженні № 0000356 від 15.03.2019року, за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 361 КК України-

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 04 червня 2020 року задоволено клопотання прокурора відділу прокуратури Харківській області ОСОБА_6 про арешт майна в кримінальному провадженні № 0000356 від 15.03.2019року та накладено арешт на майно, вилучене за місцем мешкання ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_8 , а саме: мобільний телефон «One Plus» imeil: НОМЕР_1 , imei 2: НОМЕР_2 , meid: НОМЕР_1 , системний блок персонального комп`ютеру в корпусі чорного кольору «DESKTOP-S2P2U30», мобільний телефон «One Plus» imei 1: НОМЕР_3 , imei 2: НОМЕР_4 , мобільний телефон «Pixel 1» imei НОМЕР_5 , пластикові банківські картки AT Ощадбанк № НОМЕР_6 , № НОМЕР_7 , № НОМЕР_8 , АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_9 , № НОМЕР_10 , № НОМЕР_11 , № НОМЕР_12 , грошові кошти в сумі 50600 гривень, зобов`язавши при цьому слідчого, в строк не пізніше двох місяців за участю спеціаліста зняти інформацію з мобільного телефону «One Plus» imeil: НОМЕР_1 , imei 2: НОМЕР_2 , meid: НОМЕР_1 , системного блоку персонального комп`ютеру в корпусі чорного кольору «DESKTOP-S2P2U30», мобільного телефону «One Plus» imei 1: НОМЕР_3 , imei 2: НОМЕР_4 , мобільного телефону «Pixel 1» imei НОМЕР_5 , після чого передати мобільні телефону та системний блок на відповідальне зберігання власнику майна.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, адвокат ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати вказану ухвалу слідчого судді та постановити нову, якою відмовити прокурору у задоволенні клопотання про арешт майна.

В обґрунтування апеляційної скарги адвокат зазначив, що ухвала є необґрунтованою та такою, що прийнята без належного дослідження матеріалів справи, з порушенням норм чинного законодавства. Під час обшуку було оглянуто та вилучене майно, яке належить не тільки ОСОБА_8 , а й його друзям, які не причетні до вказаного кримінального провадження. Мобільне телефони не містять жодної інформації, необхідної слідству, а тільки особисті фотографії. Мобільний телефон «Pixel 1» взагалі ОСОБА_8 , не належить, а належить його другу, з яким останній постійно мешкає у квартирі, де було проведено обшук. Банківські картки також не представляють жодної цінності, оскільки їх можна без перешкод імітувати та користуватися тим же рахунком, до того ж, в клопотанні взагалі не вказано, яке саме значення вони мають та які факти підтверджують або спростовують. Необхідності накладення арешту на грошові кошти також не доведено, як і те, що вони належать саме ОСОБА_8 , оскільки їх частина належить дівчині ОСОБА_8 ОСОБА_9 , а частина були знята ОСОБА_8 зі своєї банківської картки. Вказані відомості підтверджені виписками по рахункам та квитанціями про зняття готівки.

Також адвокат посилався на порушення прокурором строку на подання клопотання після усунення недоліків, з відсутнім клопотанням про поновлення строку та відсутність в доданих матеріалах постанови про визнання вилученого майна речовими доказами та інших доказів, якими прокурор обгрунтовує клопотання.

Вислухавши доповідь судді, пояснення представника власника майна, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши представлені матеріали судового провадження, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що в провадженні слідчого відділу СУ ГУ НП в Харківській області перебуває кримінальне провадження № 0000356 від 15.03.2019року, розпочате за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 361 КК України.
01.06.2020 прокурор відділу прокуратури Харківської області ОСОБА_6 звернувся до слідчого судді з клопотанням про арешт майна в межах кримінального провадження № 0000356 від 15.03.2019 року. В обґрунтування клопотання прокурор зазначив, що наприкінці літа 2018 року, точна дата не встановлена, ОСОБА_10 , діючи умисно, із корисливих спонукань, вступив в попередню змову із своїм знайомим ОСОБА_11 , від якого отримав пропозицію діяти із ним за попередньою змовою і в групі, систематично вчиняти тяжкі злочини, пов`язані із несанкціонованим втручанням в роботу електронно-обчислювальних машин та автоматизованих систем віддалених серверів фізичних та юридичних осіб, фактично розташованих в Харківській та інших областях України, а також територіях іноземних країн, з метою подальшої реалізації засобів несанкціонованого доступу даних в мережі Інтернет, за матеріальну винагороду.
В межах проведення досудового розслідування на адресу Управління протидії кіберзлочинам в Харківській області надано доручення, щодо встановлення повного кола осіб, причетних до вчинення вказаного кримінального правопорушення, у тому числі замовників вказаної протиправної діяльності. Під час розслідування на адресу СУ ГУНП в Харківській області надійшов рапорт з Управління протидії кіберзлочинам в Харківській області про те, що під час огляду предмету - системного блоку, вилученого під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_2 за місцем мешкання ОСОБА_11 та аналізу листувань вищевказаного громадянина, виявлено дані осіб, які є співучасниками в отриманні несанкціонованого доступу до віддалених серверів, несанкціонований доступ до яких було отримано шляхом перебору паролю (брутфорсу). Під час відпрацювання отриманих даних встановлено повні анкетні дані, логіни, акаунти та додаткову інформацію: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса фактичного мешкання : АДРЕСА_1 , код ДРФО НОМЕР_13 .
21.05.2020 на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Харкова проведено обшук за місцем мешкання ОСОБА_8 , за вищезазначеною адресою, під час якого виявлено та вилучено майно, яке належить ОСОБА_8 : мобільні телефони, системний блок, пластикові картки та грошові кошти в сумі 50600 грн, які, як пояснив ОСОБА_8 , здобуті внаслідок роботи за схемою з діяльності обміну валюти з рублів на гривні в Горлівці, Донецької області.
Вказані предмети - комп`ютерна техніка та мобільні телефони, містять в собі інформацію, яка має доказове значення у кримінальному провадженні Оскільки, вказані злочини, відносяться до категорії злочинів, вчинених в сфері інформаційних технологій, отримати докази його вчинення можливо лише шляхом вивчення інформації, яка міститься на зазначених електронних носіях, як в стаціонарних, так і в лабораторних умовах, в тому числі під час проведення судово-комп`ютерної експертизи. Під час проведення вказаних експертиз необхідно співставити сліди отримані під час проведення негласних слідчих (розшукових) дій зі слідами, які містяться у вилучених під час обшуку носіях, шляхом їх подальшого співставлення та ідентифікації.
У зв`язку з тим, що вилучена комп`ютерна техніка, носії інформації та мобільні телефони містять в собі доказову інформацію, щодо вчинення кримінального правопорушення, оскільки використовувались під час його вчинення та зберігають всю інформацію щодо здійснених телефонних дзвінків, смс-повідомлень, містять графічні файли, які пересилалися, а також інформацію щодо переписки засобами мережі Інтернет, орган досудового розслідування просив накласти арешт на вилучене у ОСОБА_8 майно. Вищевказане майно вилучене під час обшуку визнано у кримінальну провадженні речовими доказами, у зв`язку із тим, що воно відповідає критеріям, визначеним ст. 98 КК України, як матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення та зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані під час досудового розслідування.
Приймаючи рішення про накладення арешту на майно, вилучене під час обшуку за місцем мешкання ОСОБА_8 , слідчий суддя вважав, що прокурором доведено наявність вважати, що вищевказане майно має значення для забезпечення даного кримінального провадження, є підстави вважати, що це майно є доказом злочину, воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України і є речовими доказами. Враховуючи вимоги, зазначені в п. 2 ч. 1 ст. 159 КПК України, слідчий суддя поклав на слідчого у даному кримінальному провадженні обов`язок зняти всю інформацію з телефонів та комп`ютеру, після чого повернути це майно власнику на відповідальне зберігання. Враховуючи підстави, передбачені п. 1 ч.2 ст.170 КПК України, з метою забезпечення збереження речових доказів та запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна, слідчий суддя дійшов висновку про задоволення клопотання та накладення арешту на вказане в клопотанні майно.

З вказаними висновками слідчого судді погоджується і колегія суддів, оскільки він ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Відповідно до положень статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Як зазначено в ч.3 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, як матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Матеріали клопотання про арешт майна свідчать про відповідність вилучених банківських карток, мобільних телефонів та записної книжки ознакам речових доказів, оскільки вони можуть містити на собі сліди скоєння кримінального правопорушення або інформацію щодо обставин вчинення злочину, яка має значення для даного кримінального провадження і ці обставини стануть предметом перевірки під час досудового розслідування в тому числі для проведення експертних досліджень. Тому, не застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню, оскільки існує ризик того, що у разі не накладення арешту існує можливість відчужити, змінити, переробити, зіпсувати, передати вказане майно іншим особам до закінчення досудового розслідування. Вимоги клопотання, на цій стадії досудового розслідування, виправдовують втручання у права і інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження, що чітко узгоджується з нормами ст. 170 КПК України.

З урахуванням вказаних обставин та з метою уникнення негативних наслідків, які можуть перешкодити проведенню всебічного та повного досудового розслідування, з метою запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення чи відчуження майна в даному кримінальному провадженні, суд дійшов вірного висновку про наявність правових підстав до арешту вказаного майна, враховуючи можливість використання його як доказу у даному кримінальному провадженні, наслідки арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Також апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді щодо відсутності підстав для накладення арешту на комп`ютерну техніку та флеш-накопичувач, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово підкреслював, що в разі, коли держави вважають за потрібне вдаватися до таких заходів, як обшуки з метою отримання доказів вчинення протиправних діянь, вилучення майна або арешт майна, Суд оцінюватиме, чи були підстави, наведені для виправдання таких заходів, відповідними та достатніми, і чи було дотримано принцип пропорційності, а також, зокрема, чи були у справі також інші докази на той час вчинення протиправних діянь. У рішенні ЄСПЛ по справі «Новоселецький проти України» (Заява №47148/99, рішення від 22.02.2005, остаточне рішення від 22.05.2005) Європейський суд з прав людини вказує, що у кожній справі, в якій йде мова про порушення вищезгаданого права (володіння своїм майном), суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар .

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи (визначено п.п. 69,73 рішення Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden.)

Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті і не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких є накладення арешту на майно.

Судова колегія враховує, що вказаний захід забезпечення майна є тимчасовим заходом, а тому у подальшому його власник має право звернутися із клопотанням про скасування даного арешту і вилучене майно йому буде повернуто згідно положень ст. 174 КПК України.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на відсутність правових підстав для арешту майна не ґрунтуються на фактичних відомостях кримінального провадження. Слідчий суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначає лише, чи може майно бути предметом, доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, або воно набуте злочинним шляхом чи є доходом від вчиненого злочину або за рахунок доходів від вчиненого злочину та чи містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Майно, на яке спрямоване кримінальне правопорушення підлягає арешту незалежно від того, хто є його власником, де знаходиться і незалежно від того, чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не буде досягнута мета застосування запобіжного заходу, а саме: запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховування) на певне майно, що перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні. Арешт майна, з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів, є самостійною правовою підставою для арешту, поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від дій останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і пов`язує певну особу з можливістю арешту такого майна.

Посилання в апеляційній скарзі на пропуск прокурором строку на подання клопотання не може бути відповідно до вимог ст. 173 КПК України підставою для відмови у його задоволенні.

Крім того, колегія суддів враховує, що слідчим суддею обрано найменш обтяжливий спосіб арешту майна, так як оскаржуваною ухвалою зобов`язано слідчого, в строк не пізніше двох місяців за участю спеціаліста зняти інформацію з мобільних телефонів та системного блоку персонального комп`ютера, передавши їх після цього на відповідальне зберігання власнику майна.

За таких обставин ухвалу слідчого судді слід вважати такою, що відповідає вимогам ч.1 ст.173 КПК України і підстав для її скасування з мотивів вказаних в апеляційній скарзі апелянта, на думку колегії суддів, немає.

Керуючись ст. ст. 98, 170, 171, 172, 404, 422 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 зашити без задоволення.
Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 04 червня 2020 року залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді