Дата документу 03.08.2020 Справа № 311/2195/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 311/2195/17 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/1398/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст. 183 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 серпня 2020 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції з приміщенням Державної установи «Вільнянська установа виконання покарань №11»),

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції з приміщенням Василівського районного суду Запорізької області),

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду матеріали контрольного провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Василівського районного суду Запорізької області від 16 липня 2020 року, якою відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,уродженця м. Дніпрорудне Василівського району Запорізької області, громадянина України, маючого середню спеціальну освіту, не працюючого, не одруженого, на утриманні малолітніх чи неповнолітніх дітей не маючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

1) 25.12.2002 року Василівським районним судом Запорізької області за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки;

2) 15.06.2006 року Василівським районним судом Запорізької області за ч. 1 ст. 185 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі з іспитовим терміном 1 рік;

3) 12.08.2008 року Василівським районним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 185, ст.70 КК України до 2 років позбавлення волі з іспитовим терміном 2 роки;

4) 22.06.2009 року Василівським районним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 185, ст.ст. 71,72 КК України до 5 років 10 днів позбавлення волі;

5) 29.07.2009 року Василівським районним судом Запорізької області за ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України до 5 років 4 місяців позбавлення волі. Звільнений 25.02.2014 року з Вільнянської ВК Запорізької області № 20, згідно постанови Вільнянського районного суду Запорізької області від 17.02.2014 року на підставі ст.81 КК України, умовно-достроково, невідбутий строк покарання - 7 місяців 10 днів,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 121 КК України,

продовжено застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів до 13 вересня 2020 року включно,-

В С Т А Н О В И Л А:

Як вбачається з матеріалів справи, в провадженні Василівського районного суду Запорізької області перебуває на розгляді об`єднане кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 121 КК України.

Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 16 липня 2020 року було задоволено клопотання прокурора та продовжено застосування у відношенні ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 13 вересня 2020 року включно.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що обставини вчинених кримінальних правопорушень, а також особа та репутація обвинуваченого ОСОБА_7 , дають підстави вважати, що з метою забезпечення належної процесуальної поведінки, обвинуваченого в подальшому належить утримувати під вартою, підстави для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, встановлені відповідними ухвалами суду з цього приводу не відпали, жоден із більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, на переконання суду, не зможе запобігти ризикам, передбаченим п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, та приймаючи до уваги тяжкість та конкретні обставини інкримінованих ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, у вчиненні яких він обвинувачується та покарання, яке йому загрожує, а також репутацію обвинуваченого та дані про особу обвинуваченого, який офіційно ніде не працевлаштований, доходу та постійного джерела прибутку немає, міцні соціальні зв`язки у обвинуваченого відсутні, він не одружений, неповнолітніх дітей та/або непрацездатних осіб на його утриманні немає та, крім того, ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий за вчинення злочинів проти власності, судимість за які не знята та не погашена в установленому законом порядку, на теперішній час обвинувачується у скоєнні злочинів проти власності, а також злочину проти життя та здоров`я особи, які відносяться до категорії тяжких злочинів, що у своїй сукупності вказує на наявність ризику вчинення іншого кримінального правопорушення, а поряд з наведеними обставинами і очікуване покарання, вказує на ризик переховування від суду.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що зазначеним ризикам неможливо запобігти, застосувавши до обвинуваченого будь-який більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою, оскільки не відпали підстави для цього.

Матеріали кримінального провадження не містять інших переконливих відомостей, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою.

На даний час не встановлені обставини, які виключають можливість тримання обвинуваченого під вартою, для запобігання вищезазначених ризиків застосування більш м`якого запобіжного заходу не буде ефективним і не сприятиме своєчасному розгляду кримінального провадження.

Таким чином, виходячи з положень ст.ст. 177, 178, 183, 194 КПК України, ст.ст. 5, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та, враховуючи матеріали кримінального провадження, які свідчать, що інші запобіжні заходи не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_7 під час судового розгляду даного кримінального провадження, суд першої інстанції прийшов до висновку, що обвинуваченому ОСОБА_7 необхідно продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на шістдесят днів, тобто до 13 вересня 2020 року, включно.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову, якою застосувати відносно ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді цілодобового арешту із покладенням обов`язків: цілодобово не залишати місце проживання; повідомляти суд про зміну місця проживання; з`являтися до суду за першим викликом; утримуватись від спілкування зі свідками, експертами, спеціалістами; носити засіб електронного контролю.

В обґрунтування зазначає, що висновки суду про наявність ризику переховування обвинуваченого ґрунтуються виключно на припущеннях та абстрактних посиланнях на те, що обвинувачений має низький рівень соціальних зв`язків, не одружений, дітей не має, офіційно не працевлаштований, регулярного доходу не має.

Вказує, що ризик переховування у даному провадженні не існує, оскільки судом в ухвалу не наведені докази того, що ОСОБА_7 раніше переховувався, чи буде переховуватись.

Вчиняти інше кримінальне правопорушення чи продовжувати кримінальне правопорушення ОСОБА_7 не збирається і протилежному на має доказів.

Ризик незаконного впливу на свідків, експертів не існує, оскільки доказів такого впливу сторона обвинуваченням не надала.

Захисник вважає, що суд у порушення вимог ст. 196 КПК України не навів доказів, які б свідчили про те, що застосування менш суворого запобіжного заходу не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Посилаючись на прецедентну практику ЄСПЛ, вказує на те, що одних лише посилань на законодавче визначення ризиків та бездоказових припущень про їх наявність не достатньо для застосування запобіжного заходу.

Вважає, що цілодобового домашнього арешту буде достатньо для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, прокурора, який рішення суду вважав законним, обґрунтованим та просив залишити його без змін, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі і провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 331 КПК України передбачено, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення судом питання щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

З огляду на статті 131, 132 КПК України запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а підставою наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; продовжити кримінальне правопорушення чи вчинити інше.

За положенням ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується, вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого, міцність його соціальних зв`язків, наявність у нього постійного місця роботи або навчання, його репутацію, майновий стан, наявність судимостей, дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосування запобіжних заходів, якщо вони застосовувались до нього раніше, наявність повідомлень особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення тощо.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Порядок продовження строку тримання під вартою визначений ст. 199 КПК України.

Зокрема, частиною 3 статті 199 КПК України передбачено, що клопотання прокурора повинно містити виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

На переконання колегії суддів, в даному випадку суд першої інстанції вищевказаних вимог закону дотримався, перевірив доводи прокурора про доцільність продовження строку тримання під вартою, правильно встановив як наявність певних ризиків, так і неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Враховуючи тяжкість інкримінованих ОСОБА_7 злочинів, які відносяться до категорії умисних тяжких злочинів проти життя і здоров`я особи та проти власності, а також суворість можливого покарання у виді позбавлення волі до 10 років, що загрожує обвинуваченому в разі визнання його винним, факт неодноразового відбування ним покарання в місцях позбавлення волі в минулому, а також відсутність стійких соціальних зв`язків, дружини та неповнолітніх дітей на утриманні, продовжує й надалі існувати ризик переховування від суду.

Колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що тяжкість можливого покарання може спонукати обвинуваченого переховуватися від органів досудового розслідування та суду.
Це твердження узгоджується з практикою ЄСПЛ, зокрема у справі «Ілійков проти Болгарії», в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування. У рішенні по справі «Летельє проти Франції» Європейський суд з прав людини визначив, що тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.
На думку колегії суддів, майнове становище ОСОБА_7 , а також те, що він має реальну можливість вільної зміни свого місця перебування, підвищує ймовірність його переховування від суду, а у сукупності з іншими обставинами кримінального провадження підтверджує наявність ризику втечі з метою ухилення від кримінальної відповідальності.
Крім того, ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий за вчинення умисних злочинів, в тому числі, корисливих тяжких злочинів проти власності, раніше тричі звільнявся від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком та один раз умовно-достроково, а маючи не зняті та не погашені судимості, знову обвинувачується у вчиненні ряду умисних корисливих тяжких злочинів проти власності та одного тяжкого злочину проти життя і здоров`я особи, від якого настала смерть потерпілого, він не працює, суспільно-корисною працею не займається, не має постійного джерела доходу, що вказує на те, що вчинення корисливих злочинів і є джерелом його існування, та у свою чергу, в сукупності свідчить про наявність вкрай високого ризику можливості вчинення інших аналогічних корисливих злочинів.

Встановлені ризики є надзвичайно високими, що в сукупності з тяжкістю можливого покарання, яке відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків, свідчать про недостатність застосування іншого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, адже більш м`який запобіжний захід, у тому числі, у вигляді цілодобового домашнього арешту, як того вимагає апелянт, не здатний забезпечити виконання ОСОБА_7 процесуальних обов`язків, а також запобігти спробам переховуватись від суду або вчинити інше кримінальне правопорушення.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності ризику незаконного впливу на свідків та експертів, колегія суддів до уваги не бере, оскільки з мотивувальної частини оскаржуваної ухвали вбачається, що суд першої інстанції не встановив наявність такого ризику та обґрунтував необхідність продовження строку дії запобіжного заходу виключно ризиками переховування від суду та вчинення іншого злочину, а також неможливістю застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Всі інші доводи апеляційної скарги були досліджені судом при продовженні строку дії запобіжного заходу і ним надана належна оцінка, а жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційної скарги не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегії суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та ухваленим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, у зв`язку з чим, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - залишенню без змін.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 199, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Василівського районного суду Запорізької області від 16 липня 2020 року, якою задоволено клопотання прокурора та продовжено застосування у відношенні обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 13 вересня 2020 року включно, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4