В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" листопада 2020 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05 серпня 2020 року за № 0004639 за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Київ, українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, розлученого, маючого на утриманні малолітню дитину - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , працюючого не офіційно, не перебуваючого на обліку у лікаря нарколога та психіатра, хворого на ОСОБА_5 та онкологічне захворювання, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: вироком Дніпровського районного судом м. Києва від 21.09.2017 року за ч.2 ст. 15, ч. 2 ст. 186, ст. 71 КК України до 4 років 1 місяця позбавлення волі. Звільнений з Житомирської ВК №4 06.03.2020 року умовно-достроково на 7 місяців 29 днів,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

за участю учасників кримінального провадження

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 , 04.08.2020 року приблизно о 10 годині 45 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем марки «Daewoo Lanos», н.з. НОМЕР_1 , рухаючись проїзною частиною вул. Курнатовського від вул. Кибальчича в напрямку вул. С. Стальського, в місті Києві, допустив порушення вимог п.п. 10.1 та 18.1 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 (далі ПДР), а саме:

п. 10.1. ПДР України - перед початком руху, перестроюванням та будь- якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;

п. 18.1. ПДР України - водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Порушення вищевказаних вимог Правил дорожнього руху України з боку водія ОСОБА_3 виразилось в тому, що останній керуючи технічно справним транспортним засобом марки «Daewoo Lanos», н.з. НОМЕР_1 , з необережності, не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій, хоча повинен був і міг їх передбачити, проявив неуважність та необачність, не переконавшись, що це буде безпечно і не створить перешкоду або небезпеку іншим учасникам руху, рухаючись від вул. Кибальчича в напрямку вул. С. Стальського, проїзною частиною вул. Курнатовського, в районі буд. №15 в м. Києві. Далі ОСОБА_3 під`їхав до нерегульованого пішохідного переходу та зупинився. В подальшому надавши рух пішоходам, розпочав рух прямо, але при цьому не переконавшись у відсутності інших пішоходів, які рухалися по нерегульованому пішохідному переходу. Далі ОСОБА_3 виїхав на нерегульований пішохідний перехід, де вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка рухалася по нерегульованому пішохідному переході з ліва на право відносно руху автомобіля та мала перевагу в русі. Внаслідок наїзду, пішохід ОСОБА_7 отримала тілесні ушкодження та була доставлена до медичного закладу.

Згідно висновку судової автотехнічної експертизи №СЕ-19/111-20/42802- ІТ від 08.09.2020 року у водія ОСОБА_3 була технічна можливість уникнути дорожньо-транспортної пригоди шляхом виконання вимог вказаних пунктів. Тобто, в даній дорожній ситуації з технічної точки зору, причиною виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди є невідповідності дій водія автомобіля марки «Daewoo Lanos», н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_3 вимогам пунктів 10.1 та 18.1 ПДР України.

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 042-1298-2020 від .6.09.2020 року потерпіла ОСОБА_7 , 1943 р.н. отримала тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, які виразилися у закритій травмі правої гомілки - перелому проксимального епіметафізу великогомілкової кістки з невеликим зміщенням уламків.

Порушення вказаних пунктів Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_3 знаходяться в причинно-наслідковому зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди, а саме заподіяння пішоходу ОСОБА_7 тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Будучи допитаним в судовому засіданні ОСОБА_3 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) визнав повністю, дав покази, підтвердив вище викладені обставини його скоєння, зокрема в частині часу, місця та способу вчинення, щиро розкаявся у вчиненому.

Вказав, що дійсно, 04.08.2020 року приблизно о 10 годині 45 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем марки «Daewoo Lanos», н.з. НОМЕР_1 , рухаючись проїзною частиною вул. Курнатовського від вул. Кибальчича в напрямку вул. С. Стальського, в місті Києві, під`їхав до нерегульованого пішохідного переходу та зупинився. В подальшому надавши рух пішоходам, розпочав рух прямо, але при цьому не переконавшись у відсутності інших пішоходів. Далі він виїхав на нерегульований пішохідний перехід, де вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_7 , яка рухалася по нерегульованому пішохідному переході з ліва на право відносно руху автомобіля та яку він не помітив. Шкодує про вчинене, щиро розкаюється, просив не позбавляти його волі та врахувати, що він відшкодував всі збитки потерпілій і вона не має до нього претензій.

Останній виразив готовність понести покарання за вчинене у межах своєї вини.

Крім повного визнання своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення просив суд визнати недоцільним дослідження доказів в частині обставин вчинення даного злочину, так як повністю погоджується з встановленими обставинами.

Покази обвинуваченого в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин, добровільності та істинності його позиції.

За згодою учасників судового провадження, які не оспорюють фактичні обставини справи, кваліфікацію кримінального правопорушення, судом встановлено, що вони вірно розуміють зміст обставин справи, відсутні сумніви в добровільності їх позиції, суд, у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують його особу, тих, що стосуються вирішення питання про долю речових доказів, а також інших доказів, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин даного кримінального провадження та інших з метою правильної кваліфікації дій обвинуваченого, у відповідності до положень Кримінального Кодексу України.

Суд, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, у межах ч. 3 ст. 349 КПК України, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, а саме у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тілесні ушкодження середньої тяжкості, за вище встановлених обставин.

При цьому, з урахуванням, висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах відображеного у постанові Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 22 березня 2018 року у справі № 521/11693/16-к, судом установлено, що обставини визнані судом у вироку як доведені, з числа регламентованих ст. 91 КПК України, у своїй сукупності підтверджуються процесуальними джерелами доказів, які передбачені ст. 84 того ж Кодексу, та містяться у матеріалах цього провадження, як наслідок, суд вважає, встановленими всі обставини, що мають значення для кримінального провадження шляхом обсягу та порядку дослідження доказів на їх підтвердження, у порядку ст. 349 КПК України.

При ухваленні вироку відносно обвинуваченого ОСОБА_3 суд вважає за необхідне відповідно до положень ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосувати як джерело права Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини.

Так, у рішеннях «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року Європейський суд з прав людини зазначає, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту.

Враховуючи викладене, суд, допитавши обвинуваченого, дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення (злочину) при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.

Відповідно до п.1, 2, 3, 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання підсудному, який визнається винним у вчиненні злочину, необхідно дотримуватися вимог ст.65 КК України, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. При призначенні покарання у кожному конкретному випадку необхідно дотримуватися вимог кримінального закону, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, даних про особу винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Відповідно до п. п. 20, 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України, необхідно враховувати не тільки наслідки, які настали, але і характер, і мотиви, допущених особою порушень безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, його ставлення до цих порушень, і поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх і т.д.), а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, і особу винного. У кожному разі призначення покарання за частинами 1 і 2 ст.286 та ст.287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_3 є щире каяття у вчиненні злочину, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування завданого збитку.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_3 , відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Також, суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_3 на обліку у лікаря нарколога та лікаря-психіатра не перебуває; має постійне місце проживання, спосіб життя (раніше судимий, розлучений, має на утриманні малолітню дитину - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , працює не офіційно, повідомив, що хворіє на ОСОБА_5 та має онкологічне захворювання), позицію сторони обвинувачення та потерпілої щодо необхідної міри покарання; відношення обвинуваченого до вчиненого; ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), а саме: його класифікацію за ст. 12 КК України, який є нетяжким злочином, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій.

Також судом враховується те, що ОСОБА_3 раніше судимий вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 21.09.2017 року за ч.2 ст. 15, ч. 2 ст. 186, ст. 71 КК України до 4 років 1 місяця позбавлення волі. Звільнений 06.03.2020 року умовно-достроково на невідбутий строк покарання 7 місяців 29 днів.

Судом враховано, що злочин вчинений ОСОБА_3 є одноепізодним і вчинений з необережності, обвинувачений повністю відшкодував потерпілій ОСОБА_7 спричинену шкоду, також суд врахував позицію потерпілої щодо не призначення міри покарання обвинуваченому та відсутності у неї будь-яких претензій до нього, а також позицію сторони обвинувачення щодо призначення обвинуваченому покарання у виді штрафу.

Відповідно до ч. 4 ст. 71 КК України, остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Разом із тим, у ч.3 ст.72 КК України вказано, що основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю злочинів і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику призначення судами кримінального покарання" від 24 жовтня 2003 р. №7 (із змінами, № 18 від 10 грудня 2004 р., № 8 від 12 червня 2009 р. та № 11 від 6 листопада 2009 р.) при призначенні покарання, яке згідно з ч. 3 ст. 72 КК за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягає, суд, незважаючи на це, має застосувати вимоги ст. 71 КК і визначити за сукупністю вироків таке остаточне покарання, яке має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, так і від невідбутої частини покарання за попереднім вироком. У такому випадку суд визначає остаточне покарання у виді сукупності невідбутої частини покарання за попереднім вироком та покарання за новим вироком, ухвалюючи рішення про їх самостійне виконання.

За таких підстав суд вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції частини першої статті 286 КК України у виді штрафу з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами,відповідно до ч. 4 ст. 71 КК України, призначити остаточно покарання за сукупністю вироків та на підставі ч. 3 ст. 72 КК України призначене покарання за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 21.09.2017 року, а саме його невідбуту частину покарання у виді 7 місяців 29 днів позбавлення волі слід виконувати самостійно.

Суд переконаний, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, дана міра покарання є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).

Запобіжний захід, як захід забезпечення кримінального провадження, у кримінальному провадженні не обирався та підстави для його визначення, на даному етапі, відсутні.

Процесуальні витрати у кримінальному проваджені, вирішено відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України.

Питання речових доказів у кримінальному проваджені вирішено, згідно положень ст. 100 КПК України.

Керуючись ч. 3 ст. 349, ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді штрафу в розмірі 3000 (трьох тисяч) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, а саме 51000 (п`ятдесят одна тисяча) гривень на користь держави з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

На підставі ч. 4 ст. 71, ч. 3 ст. 72 КК України за сукупністю вироків визначити ОСОБА_3 остаточне покарання у виді штрафу в розмірі 3000 (трьох тисяч) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, а саме 51000 (п`ятдесят одна тисяча) гривень на користь держави з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік та невідбутої частини покарання за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 21.09.2017 року у виді 7 місяців 29 днів позбавлення волі, які виконувати самостійно.

Запобіжний захід не обирався.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави витрати на проведення судової автотехнічної експертизи № СЕ-19/111- I0 42802-ІТ від 08.09.2020 року в сумі 1634,50 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави витрати на проведення судово-медичної експертизи №042-1298-2020 від 16.09.2020 в сумі 1796,90 грн.

Речовий доказ у кримінальному проваджені автомобіль «Daewoo Lanos», н.з. НОМЕР_1 , переданий на зберігання ОСОБА_3 залишити у володінні ОСОБА_3 .

Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Обвинуваченому роз`яснюється право подати клопотання про помилування, а також роз`яснюється учасникам кримінального провадження право ознайомитись із журналом судового засідання.

Суддя