ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/8458/20 Номер провадження 11-сс/814/910/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2020 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
потерпілого ОСОБА_7 ,
представника апелянта ОСОБА_8 ,
апелянта ОСОБА_9
розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві провадження за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_9 на ухвалу слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтава від 14 вересня 2020 року,
В С Т А Н О В И Л А :
Цією ухвалою задоволено клопотання слідчого СВ ВП №2 ПВП ГУНП в Полтавській області ОСОБА_10 за погодженням прокурора Полтавської місцевої прокуратури ОСОБА_6 . Накладено арешт на легковий автомобіль AUDI Q5 2.0 TDI 2014 року випуску номер кузову: НОМЕР_1 , д. н. з. « НОМЕР_2 », що належить ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого: АДРЕСА_1 , та набувачем якого являється: ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт НОМЕР_3 від 02.04.1998, виданий Великоберезнянським РВ УМВС України в Закарпатській області, проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 .
Легковий автомобіль AUDI Q5 2.0 TDI 2014 року випуску номер кузову: НОМЕР_1 , д. н. з. « НОМЕР_2 » передано на зберігання ОСОБА_7 .
Контроль за виконанням ухвали покладено на слідчого, в провадженні якого перебувають матеріали кримінального провадження №0000682 від 04 вересня 2020 року.
Рішення слідчого судді мотивовано, тим що вказане майно визнано речовими доказами, та з метою їх збереження необхідно накласти арешт, оскільки не застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню.
Не погодившись із вказаним рішенням суду, захисником - адвокатом ОСОБА_8 , діючого в інтересах ОСОБА_9 подано апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 14 вересня 2020 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою зобов`язати слідчого у кримінальному провадженні №0000682 від 04 вересня 2020 року за ч. 2 ст. 190 КК України повернути легковий автомобіль AUDI Q5 2.0 TDI 2014 року випуску, номер кузову НОМЕР_4 д. н. з. « НОМЕР_2 » та вилучені документи і ключ запалювання, його власнику ОСОБА_9 , мешк. АДРЕСА_2 .
З рішенням районного суду не погоджується, оскільки останне є незаконним та необґрунтованим, таким, що не відповідає вимогам ст. 370, 372 КПК України, щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості.
Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що всупереч чинному законодавству слідчий суддя при винесенні вказаного рішення фактично позбавив власності ОСОБА_9 визначивши, що даний автомобіль належить третій особі ОСОБА_7 , мешк. АДРЕСА_1 ., який у відповідності до законодавства України не є власником автомобіля, чим самим було порушено ст. 41 Конституції України.
Відзначив, що слідчий суддя визнала ОСОБА_7 власником майна, на яке накладено арешт, чим самим вийшла за межі своїх повноважень при розгляді клопотання про накладення арешту, оскільки згідно положень ст. 100 КПК України такі питання не відносяться до компетенції слідчого судді, а є виключним правом слідчого, прокурора.

Заслухавши доповідача, учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали клопотання та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).
У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.
Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Як вбачається з матеріалів справи, у провадженні СВ ВП №2 ПВП ГУНП в Полтавській області перебувають матеріали досудового розслідування, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000682 від 04 вересня 2020 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.

В ході проведення досудового розслідування було встановлено, що існує обгрунтована підозра, що у період часу з 01.08.2020 по 03.09.2020 ОСОБА_11 за попередньою змовою з ОСОБА_12 , шахрайським шляхом, зловживаючи довірою під приводом перевезення легкового автомобіля, AUDI Q5 2.0 TDI 2014 року випуску, з Бельгії до України, заволоділи вказаним автомобілем, що придбаний законним шляхом ОСОБА_7 , чим спричинили останньому матеріальну шкоду, сума якої встановлюється.

04.09.2020 за вказаними фактами відкрите кримінальне провадження №0000682 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України.

Будучи допитаним у якості потерпілого ОСОБА_7 повідомив, що 13.07.2020 року між ним та Бельгійською компанією «М.Motors B. V.» було укладено Контракт №1 від 13.07.2020 на постачання автомобіля AUDI Q5 2.0 TDI 2014 року випуску, номер кузову: НОМЕР_1 .

20.07.2020 він провів оплату за вказаний автомобіль в обсязі 11 100 євро (350 800,00 грн. на дату оплати).

31.07.2020 він розмістив замовлення на перевезення вказаного автомобіля на сайді Lardi-trans.com з метою знайти грузоперевізника, який зміг би доставити куплений ним автомобіль з Бельгії в Україну, оскільки виїзд на той час з України та вїзд в Україну було обмежено череж епідемічну ситуацію .

01.08.2020 о 17:15 до нього зателефонував ОСОБА_11 (іпн. НОМЕР_5 , АДРЕСА_3 ) та запропонував свої послуги по перевезенню автомобіля. У розмові даний чоловік запевнив потерпілого, що має відповідні кваліфікації, дозволи, технічні засоби для такого роду перевезень. Також, у розмові він підкреслював свою обізнаність з правилами перевезення вантажів країнами Шенгенської зони, посилався на значний досвід своєї роботи. Такі запевнення викликали у нього довіру до ОСОБА_11 , як до людини та перевізника. Щоб закріпити довіру вказаний чоловік надав йому витяг з реєстру платників ПДВ ФОП ОСОБА_11 №039. У подальшому вони домовилися що він, за оплату у розмірі 21000,00 грн., протягом 10 (десяти) календарних днів з моменту загрузки авто на причіп, доставить належне потерпілому авто до митного складу для проведення митного огляду та митного оформлення у м. Київ. Розраховуючи на порядність перевізника, потерпілий надав дозвіл продавцю автомобіля передати його перевізнику ОСОБА_11 . У подальшому ОСОБА_11 отримав автомобіль 03.08.2020 року за адресою: Kortijksweg 150, BE 8791 Beveren Leie, Belgie та завантажив на причіп державний номер « НОМЕР_6 », 2016 року виробництва, сірого кольору, автомобіль Mercedes- Benz, Sprinter 316, білого кольору, державний номер « НОМЕР_7 ». У підтвердження своєї добропорядності та наміри виконати перевезення ОСОБА_13 надіслав потерпілому фото його автомобіля - AUDI Q5 2.0 TDI 2014 року випуску, на його транспортному засобі. Починаючи з 13.08.2020 р. ОСОБА_11 на вимоги потерпілого, про дотримання строків доставки автомобіля для початку процесу розмитнення, почав запевняти потерпілого про нібито виниклі трудноті. Спочатку він пояснював, виникли «невеликі трудності», потім почав запевняти, що цю роботу виконає його водій - інша особа. 15.08.2020 ФОП ОСОБА_11 попросив у нього надати доручення на право перевезення автомобіля через кордон Угорщина - Україна для його водія ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт НОМЕР_8 , виданий 25.04.2007 року Мукачевським РО УМВС України в Закарпатській області, яку потерпілий оформив у приватного нотаріуса ОСОБА_14 (№ 666 в книзі реєстрації).

У подальшому ОСОБА_11 почав запевняти потерпілого, що його авто затримане і знаходиться за кордоном. У подальшому, останній зовсім перестав виходити на зв`язок. У результаті цього, стало зрозумілим, що вказані особи зловживаючи довірою та користуючись наданою довіреністю привласнили автомобіль потерпілого - AUDI Q5 2.0 TDI 2014 року випуску, що завдало йому значних збитків.

У ході досудового розслідування встановлено, що існує обгрунтована підозра, що до вчинення даного кримінального правопорушення причетні дві особи, громадяни України, які фактично ввезли на митну територію України легковий автомобіль AUDI Q5 2.0 TDI 2014 року випуску, що фактично належить ОСОБА_7 , а саме: ОСОБА_15 ІНФОРМАЦІЯ_4 паспорт НОМЕР_9 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_4 , на підставі довіреності від 07.08.2020 №660 виданої громадянином України ОСОБА_9 (ІПН НОМЕР_10 ) паспорт НОМЕР_3 від 02.04.1998, виданий Великоберезнянським РВ УМВС України в Закарпатській області, проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 .

Під час переміщення через митний кордон України у якості товару, автомобіль AUDI Q5 2.0 TDI 2014 року випуску, номер кузову: НОМЕР_1 ввезений на митну територію України транспортними засобами НОМЕР_11 / НОМЕР_12 за документом контролю доставки від 07.08.2020 UA305160/2020/038800.

Митне оформлення транспортного засобу AUDI Q5 2.0 TDI 2014 року випуску, номер кузову: НОМЕР_1 в режимі імпорт здійснено 27.08.2020 за МД типу ІМ 40 ДЕ №UА305160/2020/044263 в зоні діяльності Закарпатської митниці держмитслужби.

Відповідно до письмового рапорту від оперуповноваженого СКП ВП №2 Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області лейтенанта поліції ОСОБА_16 про те, що в ході виконання доручення у кримінальному провадженні №0000682 від 04.09.2020 було проведено моніторинг мережі інтернет з метою встановлення місцезнаходження автомобіля АП AUDI Q5 2.0 TDI 2014 року випуску, номер кузову: НОМЕР_1 , у ході якого виявлено оголошення на сайті auto.ria від 29.08.2020 року, в якому продається вищевказаний автомобіль. Продавцем в оголошенні зазначена жінка на ім`я ОСОБА_17 , тел. НОМЕР_13 , яка намагається продати авто у м. Ужгород Закарпатської області за 21500 доларів США.

У ході проведення досудового розслідування 11.09.2020 року у відповідності до 104, 105, 106, 234, 237, 223 КПК України проведено огляд оголошення на сайті auto.ria від 29.08.2020 року, в якому продається вищевказаний автомобіль, у результаті чого встановлено, що вказаний автомобіль зареєстровано та поставлено на облік в Україні, державний номерний знак « НОМЕР_2 ».

У подальшому було встановлено, що набувачем автомобіля AUDI Q5 2.0 TDI 2014 року випуску, номер кузову: НОМЕР_1 , являється - ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт НОМЕР_3 від 02.04.1998, виданий Великоберезнянським РВ УМВС України в Закарпатській області, проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 .

11.09.2020 року постановою слідчого ВП №2 Полтавського ВП ГУНП Полтавській області ОСОБА_10 , відповідно до ст. 98 КПК України, автомобіль AUDI Q5 2.0 TDI 2014 року випуску, номер кузову: НОМЕР_1 , визнано речовим доказом у кримінальному провадженні за №0000682.

З`ясувавши всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, з потребами кримінального провадження ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтава від 14 вересня 2020 року задоволено клопотання слідчого та накладено арешт на транспортний засіб.

З огляду на викладене, вбачається у кримінальному провадженні №0000682, відкритому за ч. 2 ст. 190 КК України, автомобіль автомобіль AUDI Q5 2.0 TDI 2014 року випуску, номер кузову: НОМЕР_1 , зареєстрований на теперішній час за ОСОБА_9 , є речовим доказом та фактично об`єктом кримінального правопорушення.

При цьому, потерпілим ОСОБА_7 надано вичерпні пояснення щодо обставин незаконного заволодіння спірним автомобілем, які узгоджуються з письмовими доказами наявними у справі, зокрема платіжним дорученням № 51 (# 17) від 20 липня 2020 року на суму 350760,00 грн, платіжного доручення в іноземній валюті № 2 від 20 липня 2020 року, відповідно до якого ФОП ОСОБА_7 використовуючи послуги Полтавське ОУ АТ «Ощадбанк» через банк «KBC BANK NV» здійснив переказ 11 100, 00 євро на рахунок бенефіціара «M MOTORS BV», у відповідності до контракту №1 від 13 липня 2020 року, додаткової угоди №1 від 13 липня 2020 року та специфікації б/н до Контракту № 1 від 13 липня 2020 року. Відповідно до контракту ОСОБА_7 придбав т.з. AUDI Q5 2.0 TDI 2014 року випуску, номер кузову: НОМЕР_1 . У відповідності до техпаспорту долученим гр. ОСОБА_7 спірний автомобіль був зареєстрований 29 серпня 2020 року та власником останього є ОСОБА_9 , а отже дане майно безумовно відповідає критеріям ст. 98 КПК України.

Зазначена норма закону не містить умови щодо арешту майна для збереження речових доказів у виді наявності підозрюваного, а отже і відмова у накладенні арешту з цих підстав є необґрунтованою.

Крім того, згідно з вимогами ч. 10 ст. 170 КПК України не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Таким чином, жодні матеріальні та процесуальні підстави, які б перешкоджали накладенню арешту на спірний AUDI Q5 2.0 TDI 2014 року випуску, номер кузову: НОМЕР_1 відсутні. При цьому, фактичні обставини справи свідчать про необхідність вжиття заходів щодо збереження даного автомобіля.

Перевіривши матеріали судового провадження, матеріали кримінального провадження №0000682 та прийняті органом досудового розслідування процесуальні рішення та документи, складені за наслідками проведення слідчих дій на даному етапі, що знаходяться у матеріалах провадження, колегія суддів вважає, що прийняте слідчим суддею рішення про задоволення клопотання слідчого та накладання арешту на майно - повністю відповідає вимогам ст.ст.170-173 КПК України, що стосується порядку розгляду клопотання про арешт майна та мети накладення арешту на тимчасово вилучене майно фізичної чи юридичної особи, дотримавшись «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав осіб

Так, відповідно до ч.1 ст.98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Слідчим в клопотанні надані достатні доводи щодо необхідності накладення арешту на вищезгадане майно з метою збереження даного майна як речових доказів, які містять відомості, що можуть бути використанні як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

В контексті наведеного, доводи апеляційної скарги стосовно того, що відсутні мотиви, з яких виходив суд при її постановленні - є голослівними та у ході апеляційного розгляду свого підтвердження не знайшли.

Доводи зазначені в апеляційній скарзі не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, як про це ставиться питання в апеляційній скарзі, не вбачається.

Отже, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують втручання у права та інтереси власника майна, на яке було накладено арешт. З огляду на те що в матеріалах справи відсутні будь які докази чи припущення, що ОСОБА_7 може будь-яким чином перешкоджати кримінальному провадженню слідчий суддя дотримався вимог п.п. 5, 6 ч. 2 ст. 173 КПК України, та врахувавши розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, та наслідки арешту майна.

Керуючись ст. ст.405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу захисника -адвоката ОСОБА_8 , в інтересах ОСОБА_9 - залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 14 вересня 2020 року - без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту оголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4