Ухвала
Іменем України

23 листопада 2020 року
м. Київ
справа № 175/4111/18
провадження № 51-4759 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженої ОСОБА_5 на вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 30 червня 2020 року щодо останньої,
встановив:
Вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2020 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Стягнуто з обвинуваченої ОСОБА_5 на користь потерпілого ОСОБА_6 100 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої злочином.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватою у тому, що 28 липня 2018 року, близько 20 год, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння за своїм місцем проживання за адресою:

АДРЕСА_1 , в ході обопільної бійки з ОСОБА_7 , усвідомлюючи його фізичну перевагу, у коридорі на тумбочці схопила ножа та умисно нанесла ним один удар у ліву надключичну ділянку грудної клітини потерпілого, в результаті чого спричинила йому тяжкі тілесні ушкодження, що призвели до смерті ОСОБА_7 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 у квартирі АДРЕСА_2 .
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 30 червня 2020 року апеляційні скарги захисника ОСОБА_4 та представника потерпілого ОСОБА_6 ОСОБА_8 залишено без задоволення, а вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2020 року- без змін.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
В обґрунтування вказує, що 29 липня 2018 року, з 04 год 49 хв. до 05 год 15 хв., обшук за місцем проживання ОСОБА_5 проведений з порушенням ст. 233 КПК України, без ухвали слідчого судді та дозволу власника. Лише наступного дня слідчий звернувся з клопотанням до слідчого судді про дозвіл на проведення обшуку та отримав відповідну ухвалу, якою підтверджено правомірність та законність проведеного обшуку. Слідчим не забезпечено участь ОСОБА_5 у проведенні обшуку, а тому протокол вказаної процесуальної дії є недопустимим доказом.
Посилається, що в порушення ст. 213 КПК України, про затримання ОСОБА_5 було повідомлено Регіональний центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Дніпропетровській області о 05 год 47 хв., тобто через 3 год 52 хв. з моменту її затримання.
Також, зазначає, що 29 липня 2018 року під час проведення огляду та обшуку по

АДРЕСА_3 , а також після затримання ОСОБА_5 були вилучені певні речі та предмети, які не оглядалися, не фотографувалися та докладно не описувалися у окремому протоколі огляду. При цьому, слідчий чи прокурор, в порушення ст.171 КПК України не звертався до слідчого судді з клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна. Таким чином, докази вилучені 29 липня 2018 року під час огляду та обшуку, отримані з істотним порушенням вимог КПК України.
Вважає, що всі інші докази є похідними від речей та документів, вилучених в ході огляду місця події, обшуку та затримання ОСОБА_5 , а тому також одержані з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
На думку захисника, вказаним доводам судами першої та апеляційної інстанції не надано належної оцінки, що призвело до незаконного засудження ОСОБА_5 .
Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
За приписами ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни касаційним судом судового рішення є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Згідно з ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За приписами ст. 94 КПК України, оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок і який оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Колегія суддів вважає неспроможними доводи касаційної скарги щодо безпідставного засудження ОСОБА_5 з огляду на таке.
Зокрема, висновок місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, було зроблено з додержанням положень ст. 23 КПК України на підставі з`ясування всіх обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.

Так, суд першої інстанції дійшов висновку про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення на підставі: показань потерпілого

ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , малолітнього свідка ОСОБА_15 ; протоколу огляду трупа від 29 липня 2018 року з фототаблицями; протоколу обшуку від 29 липня 2018 року зі схемою, фототаблицями та відеозаписом; протоколів проведення з ОСОБА_5 слідчих експериментів від 16 серпня та 26 вересня 2018 року; акту судово-медичного дослідження (обстеження) № 1609 та висновку експерта № 1609/513-Е від 30 липня 30 серпня 2018 року щодо виявлених на трупі ОСОБА_7 тілесних ушкоджень та причини смерті; висновків експертів № 1082 МК від 26 вересня-05 жовтня 2018 року, № 24/4.2/866 від 10 жовтня 2018 року щодо знаряддя нанесення тілесних ушкоджень; протоколу проведення з малолітнім свідком ОСОБА_15 слідчого експерименту від 12 жовтня 2018 року, зміст яких детально викладено у даному вироку.
Проаналізувавши зазначені докази та встановлені фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, суд першої інстанції правильно кваліфікував дії ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть ОСОБА_7 .
При вирішенні питання щодо призначення ОСОБА_5 покарання суд першої інстанції відповідно вимог статей 50, 65-67 КК України врахував: характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно по ст. 12 КК України є тяжким злочином, особу обвинуваченої, яка раніше не судима, до кримінальної відповідальності не притягалася, за місцем проживання характеризується негативно, зі слів - на момент затримання фактично працювала, має двох малолітніх дітей, відносно яких позбавлена батьківських прав, на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, та вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, як обставину, що обтяжує покарання.
За висновком судово-психіатричного експерта № 260 від 07 вересня 2018 року, в період часу вчинення інкримінованого їй діяння на хронічне психічне захворювання, тимчасовий хворобливий розлад психічної діяльності, недоумство або інший хворобливий стан психіки не страждала і в теперішній час не страждала, за своїм психічним станом в той період часу і в теперішній час вона могла і може усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними, не потребує застосування до неї примусових заходів медичного характеру.
З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку щодо необхідності призначити покарання у виді позбавлення волі у межах санкції ч. 2 ст. 121 КК України, яке слід відбувати реально, оскільки саме таке покарання буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження нових кримінальних правопорушень як нею, так і іншими особами.
Вирок суду першої інстанції в повній мірі відповідає вимогам ст. ст. 370, 374 КПК України.
Переглядаючи вирок суду першої інстанції в порядку апеляційної процедури, в межах доводів апеляційної скарги, суд погодився із висновками суду щодо винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, при цьому дійшов висновку, що призначене покарання у виді позбавлення волі повністю відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України та принципам законності, невідворотності та співмірності, і є достатнім для досягнення цілей покарання.

Як убачається з копій оскаржуваних судових рішень, доводи касаційної скарги є аналогічними доводам сторони захисту наведених у місцевому та апеляційному судах, які були предметом ретельної перевірки судів, з наданням на них вичерпних відповідей та докладних мотивів, з яких ці доводи були залишені без задоволення.
Апеляційний розгляд справи проведений з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України.
Колегія суддів Верховного Суду вважає неспроможними доводи касаційної скарги захисника щодо недопустимості протоколу обшуку від 29 липня 2018 року з огляду на таке.
Обшук за місцем проживання ОСОБА_5 було проведено з дозволу власниці квартири ОСОБА_10 , яка при допиті у ході судового розгляду цього не заперечувала, що узгоджується з вимогами ч. 1 ст. 233 КПК України.
Правові підстави для проведення обшуку підтверджено ухвалою слідчого судді від

30 липня 2018 року, який відповідно до вимог ст. 234 КПК України, розглянув відповідне клопотання органів досудового розслідування та встановив законність проникнення до житла обвинуваченої.
Згідно з ч. 1 ст. 236 КПК України, запрошення потерпілого, підозрюваного, захисника, представника та інших учасників кримінального провадження для участі у проведенні обшуку, є правом, а не обов`язком слідчого, прокурора, а отже саме останніми приймається рішення з зазначеного питання, а тому є безпідставними доводи касаційної скарги що незалучення обвинуваченої ОСОБА_5 до проведення обшуку є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Таким чином, протокол обшуку обґрунтовано визнано судами першої та апеляційної інстанцій належним та допустимим доказом, а відповідно, речові докази, вилучені під час обшуку, також є допустимими доказами.
Доводи захисника щодо порушення ст. 213 КПК України були предметом детального аналізу судів першої та апеляційної інстанції, які з цього приводу дійшли висновку про дотримання права на захист обвинуваченої, оскільки протокол її затримання містить на кожній сторінці підпис захисника ОСОБА_16 , призначеного Регіональним центром безоплатної вторинної правової допомоги, при цьому захисником та ОСОБА_5 у вказаному протоколі не зазначено про порушення її прав при затриманні, з чим погоджується і суд касаційної інстанції.

Верховний Суд вважає необґрунтованими та такими, що повністю спростовано судами першої та апеляційної інстанційпосилання захисника ОСОБА_4 на істотні порушення кримінального процесуального закону при вилученні певних речей та предметів під час проведення 29 липня 2018 року огляду квартири

АДРЕСА_2 та обшуку квартири

АДРЕСА_4 .
Зокрема, суди дійшли такого висновку, з урахуванням того, що при проведенні вищевказаних слідчих дій працівниками поліції вилучалися лише речі, які мають значення для кримінального провадження, зокрема ті, що містили сліди речовини бурого кольору, що детально зазначено у протоколах. Крім того, положення ст. ст. 234, 237 КПК України не містять вимог щодо необхідності складання окремого протоколу огляду.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів Верховного Суду вважає, що вина ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, повністю доведена на підставі належних, допустимих, достовірних доказів, які у своїй сукупності та взаємозв`язку є достатніми для доведення винуватості та обґрунтовано покладені в основу вироку, покарання призначено у відповідності до вимог статей 50, 65 КК України.
Переконливих аргументів, які б свідчили про наявність підстав для скасування або зміни оскаржуваних судових рішень у касаційній скарзі не наведено, та Судом не встановлено.
З урахуванням викладеного, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_4 та вважає, що відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України слід відмовити у відкритті касаційного провадження.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженої ОСОБА_5 на вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 30 червня 2020 року щодо останньої.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3