КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 362/5811/19 Провадження № 11-кп/824/3136/2020 Головуючий в суді першої інстанції: ОСОБА_1 Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2020 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 у кримінальному провадженні № 0000567 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Местія, Республіки Грузія, громадянина Республіки Грузія, без визначеного місця проживання в Україні,

за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8 .

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, постановити нову, якою відмовити в продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обравши щодо обвинуваченого запобіжний захід - домашній арешт або заставу у розмірі, що відповідає його заробіткам.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 липня 2020 року обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено строк тримання під вартою до 27 вересня 2020 року включно.
Таке рішення суду вмотивовано тим, що наявні ризики передбачені п. п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки ОСОБА_7 обвинувачується у скоєнні кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким та тяжким злочином, не має в Україні постійного місця проживання, джерела доходу, міцних соціальних зв`язків, а тому є обґрунтовані підстави вважати, що обвинувачений, перебуваючи на свободі, може переховуватися від суду з метою уникнути покарання за вчинене та вчинити інше кримінальне правопорушення.

В доводах апеляційної скарги захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 зазначає, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою.
Апелянт звертає увагу суду на те, що з моменту затримання обвинуваченого суд перебуває на стадії визначення порядку дослідження доказів, тобто початковому етапі розгляду справи, відтак не має можливості хоча б поверхово на даний час надати оцінку тим «доказам», яким обґрунтовується підозра.
Захисник зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки особі обвинуваченого, зокрема не звернув увагу на те, що ОСОБА_7 раніше не судимий, не переховувався від суду та слідства, не впливав на свідків та потерпілого, має постійне місце проживання, та має на утриманні двох дітей.
Стороною обвинувачення не надано доказів, які б підтверджували існування ризиків, що виправдовують продовження дії запобіжного заходу.
Щодо вказівки суду першої інстанції на суспільну небезпечність особи, то захисник вказує, що з моменту затримання обвинуваченого минуло 1 рік та 2 місяці відтак суспільна небезпека особи, навіть теоретична, з плином часу зникла.
Захисник звертає увагу на те, що у жодному з інкримінованих правопорушень обвинувачений не здійснював безпосередньо насильницьких дій або погроз їх вчинення оскільки не володіє українською мовою, що обґрунтовано свідчить про наявність можливості існування фактору - ексцесу виконавців та є підставою для розгляду питання альтернативного запобіжного заходу - застави, яка у повній мірі може забезпечити виконання покладених обов`язків.
В апеляційній скарзі апелянт також зазначає про те, що наявні в матеріалах докази жодним чином не підтверджують вину обвинуваченого.
На даний час, як вказує захисник, існують обставини, які не враховувалися при продовженні дії запобіжного заходу, зокрема: стороною захисту відкрито докази перебування обвинуваченого у іншому місці; стороною захисту відкриті докази проведення впізнання обвинуваченого з порушенням норм КПК України; суд знаходиться по місцю фактичного проживання обвинуваченого в Київській області; обвинувачений має постійне місце проживання в м. Києві, з власником якого укладено договір оренди та який не заперечує щодо проживання у приміщенні у разі зміни запобіжного заходу; - обвинувачений є особою раніше не судимою, що позитивно характеризується по місцю проживання.
Апелянт зазначає, що матеріалами кримінального провадження жодним чином не доведено те, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, не може запобігти ризикам на які посилається суд.
При цьому, як вказує захисник, обрання запобіжного заходу - домашній арешт, навіть цілодобовий, повністю може нівелювати навіть віртуальне існування ризиків.
В апеляційній скарзі захисник зазначає, що за весь період кримінального провадження обвинувачений не намагався переховуватися від органів досудового розслідування або суду, не намагався знищувати, сховати або спотворити будь-які речі чи документи, не впливав на потерпілого, свідків, не чинив перешкод кримінальному провадженню іншим чином, та не вчинив іншого кримінального правопорушення.
Також апелянт з ураховуючи наявності міцних соціальних зав`язків та відсутності хоча б мінімальної можливості оплати великий розмір застави, просить апеляційний суд визначити заставу співрозмірну доходам, особі обвинуваченого та обставинам справи.

Під час апеляційного розгляду прокурор заперечував щодо задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.
Розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.
Під час розгляду клопотання суд встановив, що відсутні переконливі докази на підтвердження обставин, які б вказували на зменшення або зникнення ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а тому є обґрунтовані підстави вважати, що обвинувачений, перебуваючи на свободі, може переховуватися від суду з метою уникнути покарання за вчинене та вчинити інше кримінальне правопорушення.
Також суд першої інстанції врахував тяжкість інкримінованих злочинів, один з яких є особливо тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який не має в Україні постійного місця проживання, джерела доходу, міцних соціальних зв`язків, на підставі чого дійшов висновку про відсутність достатніх стримуючих факторів, які б дозволили менш суворим запобіжним заходам запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 . Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. В той же час, в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступлення від принципу поваги до особистої свободи, а також забезпечує не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Відтак, колегія суддів погоджується з тим, що саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою має забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.
Доводи апеляційної скарги про те, що сторона обвинувачення не довела існування ризиків щодо ОСОБА_7 є необґрунтованими, оскільки питання щодо продовження строків тримання під вартою розглядалось судом в порядку, передбаченому ст. 331 КПК України, та з матеріалів провадження вбачається, що при продовженні строків тримання під вартою ОСОБА_7 суд враховував не лише тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним у вчиненні зокрема особливо тяжкого злочину, а й існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, запобіганню яким може сприяти лише тримання обвинуваченого під вартою.
Крім того, Європейський суд з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції», «Москаленко проти України» зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.
Апеляційний суд зазначає, що твердження апелянта про те, що обвинувачений ОСОБА_7 раніше не судимий, має постійне місце проживання в м. Києві, яке орендує, позитивно характеризується за місцем проживання та має на утриманні двох дітей самі по собі, не можуть слугувати підтвердженням його належної процесуальної поведінки та відсутності ризиків, з якими закон пов`язує можливість застосування або продовження такого запобіжного заходу, як тримання під вартою.
Крім того, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не має можливості надати оцінку тим доказам, яким обґрунтовується підозра, оскільки перебуває на стадії визначення порядку дослідження доказів, а також те що стороною захисту надані докази невинуватості, оскільки суд апеляційної інстанції, переглядаючи ухвалу суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу щодо ОСОБА_7 у вигляді тримання його під вартою на стадії судового розгляду, в межах апеляційного розгляду не може вдаватися до оцінки обґрунтованості висунутого обвинувачення, яке вже є предметом розгляду судом першої інстанції, а також вирішувати питання, пов`язані з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні злочину.
Також апеляційний суд зазначає, що посилання захисника в апеляційній скарзі на тривалість перебування обвинуваченого під вартою не може бути безумовною підставою для зміни запобіжного заходу, оскільки вказана обставина відповідно до вимог ст. 178 КПК України не враховується при обранні запобіжного заходу та вирішенні питання доцільності тримання під вартою особи, щодо якої існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України.
Суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, на підставі яких прийняв відповідне рішення.
За сукупності таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано продовжив раніше застосований до ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть на даному етапі судового провадження забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч. 5 ст. 194 КПК України, зокрема, прибувати за кожною вимогою до суду.
Керуючись ст.ст. 376 ч. 2, 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 липня 2020 року, якоюобвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено строк тримання під вартою до 27 вересня 2020 року включно, залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4