Ухвала

Іменем України
20 жовтня 2020 року

м. Київ
провадження № 51-5021 ск 20

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах виправданого ОСОБА_5 на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року.

Суть питання та встановлені судом обставини

Вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 липня 2020 року ОСОБА_5 виправдано за недоведеністю його участі у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 187, ч. 3 ст. 186, ч. 1 ст. 152 КК України.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року задоволено клопотання прокурора Новоодеського відділу Вознесенської місцевої прокуратури Миколаївської області ОСОБА_6 , потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про поновлення їм строку на апеляційне оскарження вироку Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 липня 2020 року відносно ОСОБА_5 .

Захисник ОСОБА_4 подала касаційну скаргу на ухвалу апеляційного суду, в якій вказує на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить її скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Мотиви суду

Відповідно до ст. 428 КПК України Суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в касаційному порядку (п.1 ч.2).

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 129 Конституції України обов`язковим для перегляду судових рішень є апеляційний порядок, тоді як право особи на касаційне оскарження судового рішення забезпечується у випадках, визначених законом.

Встановлюючи обмеження права на касаційне оскарження судових рішень, законодавець повинен керуватися такою складовою принципу верховенства права, як пропорційність. За правовою позицією Конституційного Суду України обмеження прав і свобод людини і громадянина є допустимим виключно за умови, що таке обмеження є домірним (пропорційним) та суспільно необхідним (Рішення Конституційного Суду України від 19 жовтня 2009 року № 2б-рп/2009).

Стаття 424 КПК України чітко визначає судові рішення, які можуть бути оскаржені в касаційному порядку. До них належать вироки та ухвали про застосування або відмову у застосуванні примусових заходів медичного чи виховного характеру суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, а також судові рішення суду апеляційної інстанції, постановлені щодо зазначених судових рішень суду першої інстанції (ч.1).

В свою чергу частина 2 передбачає, що ухвали суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, а також ухвали суду апеляційної інстанції можуть бути оскаржені в касаційному порядку, якщо вони перешкоджають подальшому кримінальному провадженню, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Заперечення проти інших ухвал можуть бути включені до касаційної скарги на судове рішення, ухвалене за наслідками апеляційного провадження.

Таким чином, право на доступ до Верховного Суду не є абсолютним і підлягає дозволеним обмеженням, зокрема, щодо кола судових рішень, які можуть бути переглянуті у касаційному порядку. Такі обмеження не шкодять самій суті права доступу до суду, переслідують легітимну мету - ефективний розгляд касаційним судом лише справ відповідного рівня значущості, а також обґрунтовані пропорційністю між застосованими засобами та поставленою метою. Так, предметом касаційного розгляду у кримінальному аспекті переважно виступає дотримання судами першої і апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального закону при вирішенні питань, пов`язаних з притягненням особи до кримінальної відповідальності, та призначенні покарання, а також забезпечення права на апеляційний перегляд судових рішень у кримінальному провадженні.

Обмеження права на касаційне оскарження ухвал суду апеляційної інстанції, крім тих, які перешкоджають подальшому кримінальному провадженню, визначено законодавцем і прямо передбачене процесуальним законом. Таке обмеження відповідає основним засадам судочинства, що визначені Конституцією України, є пропорційним та обґрунтованим.

Із касаційної скарги та копії судового рішення вбачається, що ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року задоволено клопотання прокурора та потерпілих про поновлення їм строку на апеляційне оскарження вироку суду першої інстанції. Таким чином, питання щодо факту вчинення злочину, наявності достатньої сукупності доказів, кримінально-правової кваліфікації дій особи не вирішено, вказана ухвала не перешкоджає подальшому провадженню.

Системний аналіз норм кримінального процесуального закону вказує на те, що ухвали суду апеляційної інстанції, якими поновлено строк на апеляційне оскарження, не є предметом розгляду касаційного суду, а тому суд касаційної інстанції не наділений правом реалізувати свої повноваження, передбачені ст. 436 КПК України, на такі судові рішення.

Таким чином, оскільки оскаржувана ухвала Миколаївського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню та не відноситься до переліку судових рішень, визначених ст. 424 КПК України, що можуть бути оскаржені до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, суд касаційної інстанції згідно з п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК України постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 .

З цих підстав Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_9 ОСОБА_3