Ухвала
іменем України
2 квітня 2020 року

м. Київ
справа №235/3797/19
провадження №51-1009 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши матеріали касаційної скарги захисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 21 листопада 2019 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 22 січня 2020 року,
встановив:
За вироком Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 21 листопада 2019 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

На підставі ст. 71 КК шляхом часткового приєднання цього покарання з покаранням, призначеним ОСОБА_4 за вироком Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 6 червня 2016 року останньому остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців.
Вирішено питання щодо речових доказів.
Як установив районний суд, ОСОБА_4 9 квітня 2019 року близько 18:30, перебуваючи в кабіні автомобіля ГАЗ 3302, на майданчику Центрального ринку в м. Покровську Донецької області, шляхом вільного доступу, повторно таємно викрав із кофти, що знаходилась між водійським та пасажирським сидіннями кабіни автомобіля грошові кошти в сумі 11 500 гривен, чим спричинив потерпілому ОСОБА_6 матеріальної шкоди.
Донецький апеляційний суд ухвалою від 22 січня 2020 року цей вирок залишив без змін.
У касаційній скарзі захисник просить скасувати оскаржувані вирок та ухвалу в зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. В обґрунтування своїх вимог вказує, що викладені в цих рішеннях фактичні обставини не відповідають матеріалам кримінального провадження, оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій про доведеність винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого злочину не ґрунтуються на досліджених у суді доказах. Стверджує, що в основу обвинувального вироку судом першої інстанції покладено недопустимі докази, які здобуті з порушенням вимог кримінального процесуального закону, а саме протокол огляду місяця події від 10 квітня 2019 року, протокол огляду предметів від 11 квітня 2019 року, протокол слідчого експерименту від 24 травня 2019 року з відеозаписом. На думку захисника, при перегляді вироку суд апеляційної інстанції не перевірив належним чином доводів її апеляційної скарги щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, допущених місцевим судом, не дав цим доводам належної оцінки, і, не навівши жодного мотиву, безпідставно залишив скаргу без задоволення, а оскаржуваний вирок без змін. З огляду на це вважає, що рішення апеляційного суду постановлено без додержання ст. 419 КПК. Окрім цього, зазначає, що при винесенні оскаржуваної ухвали судом апеляційної інстанції не в повному обсязі було враховано положення ст. 65 КК, що, на її думку, потягло за собою невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість.
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі захисника, та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно із ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При цьому суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішеньна предмет неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, натомість при перегляді судових рішень виходить з фактичних обставин, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Згідно із ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним та обґрунтованим є рішення, ухвалене компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу, тобто кожен доказ оцінюється з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
За правилами ст. 86 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, установленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Висновки суду першої інстанції у вироку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК, зроблені на підставі фактично встановлених судом обставин, які ґрунтуються на доказах, досліджених у судовому засіданні та оцінених судом відповідно до ст. 94 КПК.
Так, у своєму рішенні суд першої інстанції вказав, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, окрім повного визнання своєї вини останнім, підтверджується протоколом прийняття заяви ОСОБА_6 про вчинене кримінальне правопорушення, протоколом огляду місця події від 10 квітня 2019 року, протоколом огляду предметів від 11 квітня 2019 року, протоколом слідчого експерименту від 24 травня 2019 року.
Висловлена захисником у касаційній скарзі незгода з висновками суду, зробленими на підставі досліджених доказів, не є обґрунтуванням порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування ним закону України про кримінальну відповідальність.

Наведені захисником у касаційній скарзі доводи про недопустимість доказів, а самепротоколуогляду місяця події від 10 квітня 2019 року, протоколу огляду предметів від 11 квітня 2019 року, протоколу слідчого експерименту від 24 травня 2019 року з відеозаписом є аналогічними тим, що були викладені нею в апеляційній скарзі та перевірялися судом апеляційної інстанції, на які цей суд надав умотивовані відповіді обґрунтовано визнавши їх безпідставними.
У своїй ухвалі суд апеляційної інстанції послався на конкретні фактичні дані, що містяться у кримінальному провадженні та свідчать про правильність висновків суду першої інстанції щодо фактичних обставин справи та кваліфікації дій засудженого ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 185 КК.
Також захисник ОСОБА_5 у касаційній скарзі зазначає, що суд апеляційної інстанції належно не перевірив доводів її апеляційної скарги про невідповідність покарання призначеного ОСОБА_4 судом першої інстанції тяжкості кримінального правопорушення та даним про особу через суворість.
Проте ці доводи не можна визнати обґрунтованими.
Відповідно до визначених кримінальним законом загальних засад призначення покарання значення заходу примусу для досягнення його мети (ст. 50 КК) визначається не лише його суворістю, а й справедливістю. Призначене особі за вчинений злочин покарання повинно бути справедливим та за своїм видом і розміром відповідати тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Як убачається з ухвали апеляційного суду, цей суд, дотримуючись принципу індивідуалізації, надав належну оцінку ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_4 злочину виходячи не лише з визначених у ст. 12 КК формальних критеріїв, а із особливостей конкретного кримінального правопорушення.
При цьому, апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції у частині призначеного засудженому ОСОБА_4 покарання, вказавши, що таке призначено з додержанням вимог статей 50, 65 КК і є справедливим та таким, що відповідає тяжкості вчиненого ним правопорушення, сприятиме його виправленню та попередженню вчинення ним нових злочинів, а також є наближеним до мінімального.
Вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно обгрунтованими та вмотивованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК.
Переконливих аргументів, які би ставили під сумнів законність оскаржуваних судових рішень та вмотивованість їх висновків з питань істотного порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість захисник ОСОБА_5 у касаційній скарзі не навела, і таких даних зі змісту судових рішень не вбачається.
З огляду на викладене касаційна скарга захисника ОСОБА_5 та додані до неї матеріали не дають підстав для її задоволення, а тому колегія суддів вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
Враховуючи наведене, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, 441 КПК, Верховний Суд

постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргоюзахисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 21 листопада 2019 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 22 січня 2020 року відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3