Ухвала
іменем України

13 квітня 2020 року

м. Київ
провадження № 51-1093ск20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Дергачівського районного суду Харківської області від 8 квітня 2019 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 3 грудня 2019 року щодо нього у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001018,
встановив:
Засуджений ОСОБА_4 звернувся до суду з касаційними скаргами на вищевказані судові рішення.

Ухвалою Верховного Суду від 3 березня 2020 року касаційні скарги засудженого було залишено без руху у зв`язку з невідповідністю вимогам ст. 427 КПК України та надано п`ятнадцятиденний строк для усунення недоліків.

У вищевказаному рішенні суд касаційної інстанції зазначив про суперечності цих двох касаційних скарг, за наявності яких неможливо визначити межі перегляду судом касаційної інстанції, вказав на необхідність навести конкретні порушення закону, передбачені у ст. 438 КПК України, що були би підставою для скасування судових рішень, а також обґрунтувати свої доводи. Крім того, суд звернув увагу засудженого на те, що доводи щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неповноти судового розгляду, на що він посилається у своїх касаційних скаргах, не є підставою для скасування чи зміни судових рішень судом касаційної інстанції.

У межах наданого строку для усунення недоліків касаційних скарг та на виконання ухвали касаційного суду, засуджений ОСОБА_4 подав касаційну скаргу на вказані судові рішення, перевіривши яку, Верховний Суд установив, що зазначених в ухвалі від 3 березня 2020 року недоліків не усунуто.
Зокрема, у повторно поданій касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 так і не вказав на конкретні порушення закону, передбачені у ст. 438 КПК України, які допустили суди першої та апеляційної інстанцій з урахуванням положень статей 412414, 419 цього Кодексу у їх взаємозв`язку. Також засуджений на обґрунтування своєї скарги знову наводить лише доводи, які стосуються неповноти судового розгляду, заперечує відповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, порушує питання оцінки доказів, що згідно зі статтями 433, 438 КПК України не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Оскільки суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, переглядає судові рішення згідно зі ст. 433 КПК України у межах касаційної скарги, відсутність у поданій скарзі правового обґрунтування заявлених вимог перешкоджає вирішенню питання про відкриття касаційного провадження.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 429 КПК України касаційна скарга повертається, якщо особа в установлений строк не усунула недоліків касаційної скарги, залишеної без руху.

Частина 4 ст. 429 КПК Українипередбачає, що залишення касаційної скарги без руху або її повернення не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, передбаченому цим Кодексом, у межах строку на касаційне оскарження.

З урахуванням викладеного та вимог п. 1 ч. 3 ст. 429 КПК України, зважаючи також на те, що засуджений недоліків касаційної скарги не усунув, Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід повернути особі, яка її подала.

Керуючись п. 1 ч. 3 ст. 429 КПК України, Суд

постановив:
Повернути засудженому ОСОБА_4 його касаційну скаргу на вирок Дергачівського районного суду Харківської області від 8 квітня 2019 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 3 грудня 2019 року.

Ухвала Верховного Суду є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді

ОСОБА_5 ОСОБА_2 ОСОБА_3