Постанова
Іменем України
19 березня 2020 року
м. Київ
справа № 448/1461/14-к
провадження № 51-5888км19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисників
(у режимі відеоконференції) ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
засудженого
(у режимі відеоконференції) ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні спільну касаційну скаргу захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 26 вересня 2019 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000297, за обвинуваченням
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Баличі Мостиського району Львівської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Мостиського районного суду Львівської області від 20 травня 2019 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 : 30 054,03 грн та 70 000 грн у рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди відповідно, а також 3000 грн у рахунок відшкодування понесених витрат на правову допомогу
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у кримінальному провадженні.
Згідно з вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у тому, що він за обставин, установлених судом першої інстанції та детально наведених у вироку, 2 травня 2013 року о 21:30 у с. Шегині Мостиського району Львівської області, керуючи технічно справним автомобілем марки «Opel Zafira» (державний номерний знак НОМЕР_1 , країна реєстрації Республіка Польща), при виїзді з житлової зони на головну автодорогу Львів-Шегині всупереч пунктам 10.1, 10.2 Правил дорожнього руху України (даліПДР) не переконався у безпеці виїзду та відсутності створення перешкод іншими учасникам руху, не надав переваги автомобілю марки «Volkswagen Jetta» (державний номерний знак НОМЕР_2 ) під керуванням ОСОБА_9 , який рухався по цій дорозі, внаслідок чого відбулося зіткнення вказаних транспортних засобів. У результаті цієї дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП) потерпілий ОСОБА_9 отримав тяжкі тілесні ушкодження.
Львівський апеляційний суд ухвалою від 26 вересня 2019 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_8 залишив без змін, а апеляційну скаргу засудженого без задоволення.
На підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 року ОСОБА_8 звільнено від відбування основного покарання, призначеного за вироком суду.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У спільній касаційній скарзі захисники ОСОБА_7 та ОСОБА_6 просять скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінально процесуального закону.
Обґрунтовуючи свої вимоги, скаржники вказують на те, що апеляційний суд належним чином не перевірив та належно не оцінив доводи сторони захисту про те, що ДТП мала місце в межах населеного пункту (тобто в межах дії дорожнього знаку 5.45 «Початок населеного пункту»), що свідчить про обмеження швидкості до 60 км/год для водія ОСОБА_10 ; щодо розбіжностей та суперечностей у проведених у цьому кримінальному провадженні висновках експертів і як наслідок їх неправильності. Стверджують, що згаданий суд не перевірив обґрунтованості оцінки місцевим судом доказів, а саме не врахував, що огляди транспортних засобів всупереч вимогам статей 234, 237 КПК проводились без ухвали слідчого судді, що, на їх думку, є підставою для визнання усіх здобутих доказів на підставі останніх недопустимими. Також зазначають, що апеляційний суд залишив поза увагою вимоги засудженого про відмову в задоволенні цивільного позову ОСОБА_9 . Вважають, що ухвалу апеляційного суду постановлено з порушенням вимог статей 2, 9, 17, 23, 94, 370, 419 КПК.
Позиції інших учасників судового провадження
Захисники ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та засуджений ОСОБА_8 ,які взяли участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції, підтримали подану касаційну скаргу, просили скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у цьому суді.
Прокурор підтримав касаційну скаргу захисника в частині невідповідності ухвали апеляційного суду вимогам ст. 419 КПК і просив у цій частині її скасувати й призначити новий апеляційний розгляд.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Положеннями ст. 438 КПК визначено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. На будь-яких інших підставах, зокрема через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, суд касаційної інстанції не вправі скасувати чи змінити оскаржувані рішення, а при здійсненні перегляду виходить із фактичних обставин, установлених судами нижчого рівня.
Як убачається зі змісту касаційної скарги, захисники, заперечуючи законність ухвали апеляційного суду, серед іншого, посилаються на неповноту розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження (зокрема, на неврахування судом показань свідків про те, що ДТП сталася в межах населеного пункту, на розбіжності та суперечності у проведених у цьому кримінальному провадженні висновках експертів, на неправильність заданих вихідних даних для експертиз), а також на недостовірність окремих доказів, що відповідно до вимог ст. 438 КПК та з огляду на положення ст. 433 цього Кодексу не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Проте вказані доводи, аналогічні викладеним в апеляційній скарзі засудженого ОСОБА_8 , які перевіряв апеляційний суд і на які надав вмотивовані відповіді у своєму рішенні.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_8 , не погоджуючись із вироком суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також на неналежну оцінку зібраних у справі доказів, надану місцевим судом, просив апеляційний суд скасувати вказане судове рішення та закрити кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, а також відмовити в задоволенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 .
Апеляційний суд, переглянувши кримінальне провадження межах, передбачених ст. 404 КПК України, та у порядку, визначеному ст. 405 цього Кодексу, дав належну оцінку вищевказаним доводам у апеляційній скарзі, навів мотиви щодо їх безпідставності, зазначивши в ухвалі переконливі аргументи, які ґрунтуються на фактичних даних, що містяться у провадженні.
Усупереч твердженням захисників у касаційній скарзі апеляційний суд, спростовуючи доводи засудженого щодо незаконності засудження ОСОБА_8 , у своєму рішенні навів і проаналізував зміст конкретних доказів, покладених в основу обвинувального вироку, зокрема висновків експертів: судово-медичних експертиз від 17 травня 2013 року № 63/2013, № 64/2013, від 2 жовтня 2013 року № 88/2013 року, згідно з якими встановлено наявність тілесних ушкоджень, локалізацію та ступінь їх тяжкості у ОСОБА_8 , ОСОБА_11 та ОСОБА_9 відповідно; автотехнічної експертизи від 9 вересня 2013 року № 1/653; судової транспортно-трасологічної експертизи від 27 вересня 2013 року № 1/654, від 9 листопада 2013 року № 1/983; судово-товарознавчої експертизи від 5 жовтня 2013 року № 9/343; інженерно-транспортних експертиз від 27 серпня 2014 року № 1/736, від 18 травня 2015 року № 1/280, від 24 грудня 2015 року № 1/903, згідно з якими дії водія ОСОБА_11 не відповідали вимогам пунктів 10.1 та 10.2 ПДР і вказаний факт невідповідності його дій перебуває у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням цієї пригоди; судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи від 21 грудня 2015 року № 3502/3503, комісійно судової автотехнічної та транспортно- трасологічної експертизи від 30 червня 2017 року № 2968/2969/16-52, відповідно до якої дії водія автомобіля «Opel Zafira» ОСОБА_8 не відповідали вимогам пунктів 10.1 та 10.2 ПДР з технічної точки зору.

Під час апеляційного перегляду, переконавшись у тому, шо місцевий суд упродовж проведення слідства виконав вимоги ст. 91 КПК і правильно встановив фактичні обставини справи, апеляційний суд відповідно до цих обставин обґрунтовано погодився з кваліфікацією діяння за ч. 2 ст. 286 КК. З огляду на доведеність обвинувачення та відсутність порушень при формуванні доказів суд апеляційної інстанції дійшов висновку про законність постановленого обвинувального вироку щодо ОСОБА_8 та відсутність правових підстав для закриття кримінального провадження. З таким висновком погоджується і суд касаційної інстанції.

Не залишилися без належної оцінки та відповіді апеляційного суду доводи засудженого щодо винуватості у ДТП водія «Volkswagen Jetta» ОСОБА_9 , який, на його думку, порушив вимоги пунктів 12.3, 12.4 ПДР, оскільки обравши швидкість 140-150 км/год, позбавив його технічної можливості уникнути зіткнення.Як зазначив згаданий суд, дослідженими під час судового розгляду доказами підтверджено, що водій ОСОБА_9 рухався зі швидкістю, яка значно перевищувала допустиму норму, однак його дії не перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з наслідками, що настали в результаті цієї пригоди.
При цьому згаданий суд умотивовано послався на те, що в матеріалах провадження відсутні дані щодо наявних на місці ДТП дорожніх знаків, які б зазначали, яку швидкість автомобілів було дозволено на цій ділянці руху у 2013 році.
Що стосується доводів у касаційній скарзі захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_6 про те, що огляди транспортних засобів автомобілів марки «Opel Zafira» та «Volkswagen Jetta» від 3 травня 2013 року проведено з порушенням вимог статей 234, 237 КК, що, на їх думку, є підставою для визнання недопустимими протоколів огляду транспортного засобу від 3 травня 2013 року, а також здобутих на підставі останніх висновків експертів № 1/653 від 9 вересня 2013 року, 27 вересня 2013 року № 1/6540, то вони не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону.

За змістом статей 223, 237 КПК огляд є слідчою (розшуковою) дією, що проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення. Огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КПК України під іншим володінням особи розуміються транспортний засіб, земельна ділянка, гараж, інші будівлі чи приміщення побутового, службового, господарського, виробничого та іншого призначення тощо, які перебувають у володінні особи.
Статтею 234 КПК визначено, що обшук проводиться на підставі ухвали слідчого судді з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, здобутого в результаті його вчинення, а також установлення місцезнаходження розшукуваних осіб.
Таким чином, основною метою обшуку як слідчої дії є саме відшукання певних предметів чи відомостей, встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб. При цьому обшук у будь-якому випадку пов`язаний із проникненням до житла чи іншого володіння особи. Огляду як слідчій дії також властиві певні ознаки, притаманні обшуку, зокрема, він спрямований на виявлення та фіксацію певних відомостей про кримінальне правопорушення. Однак огляд не завжди пов`язаний із проникненням до житла чи іншого володіння особи, а тому не завжди спричиняє втручання у право на недоторканість житла чи іншого володіння.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, зокрема протоколів огляду транспортного засобу від 3 травня 2013 року та фототаблиць до нього, слідчий слідчого відділу Мостиського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області ОСОБА_12 за участю понятих провів огляд автомобілів «Opel Zafira» (державний номерний знак НОМЕР_1 )та «Volkswagen Jetta» (державний номерний знак НОМЕР_2 ), в результаті якого встановлено зовнішні пошкодження цих автомобілів. При цьому під час огляду нічого не вилучалося. Наведене свідчить, що метою цього огляду була фіксація слідів кримінального правопорушення шляхом візуального обстеження обох транспортних засобів як предметів, що зберегли на собі його сліди, без проникнення до них чи вилучення будь-яких предметів.
За таких обставин огляд не носив ознак примусової слідчої дії, не був пов`язаний із проникненням в інше володіння особи, не порушував недоторканості іншого володіння особи (в даному випадку - транспортного засобу), а тому одержання ухвали слідчого судді на його проведення не потребував.
Отже, підстав вважати недопустимими доказами протоколи огляду транспортного засобу 3 травня 2013 року, а також висновки експертів, зроблені на підставі дослідження цих транспортних засобів, як про це зазначає захисник, Верховний Суд не вбачає.
При цьому посилання захисника на постанову Верховного Суду від 1 березня 2018 року у справі № 398/5735/14-к в частині визнання недопустимості доказів не є слушними, оскільки обставини, які були предметом перегляду в указаному рішенні, не є аналогічними обставинам у цьому кримінальному провадженні.

Крім того, за матеріалами провадження, на стадії апеляційного провадження сторона захисту не ставила під сумнів допустимості доказів через їх отримання з порушенням вимог статей 234, 237 КК, тобто без ухвали слідчого судді.
Всупереч доводам захисників апеляційний суд також перевірив і обґрунтованість вирішення судом першої інстанції цивільного позову ОСОБА_9 до ОСОБА_8 та погодився з визначеним розміром стягнутої на користь потерпілого суми моральної та матеріальної шкоди 30 054,03 грн та 70 000 грн відповідно, а також витрат на правову допомогу у розмірі 3000 грн.
Таким чином, Верховний Суд не вбачає підстав вважати сумнівними вищевикладені висновки апеляційного суду щодо законності вироку суду першої інстанції, наведені в ухвалі.
Ухвала апеляційного суду є належно умотивованою та обґрунтованою і за змістом відповідає вимогам статей 370, 419 КПКУкраїни, у ній наведено мотиви, з яких виходив цей суд, та положення закону, якими він керувався при постановленні рішення.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування оскарженої ухвали і призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції, про що йдеться в касаційній скарзі, при розгляді кримінального провадження в суді касаційної інстанції не встановлено.
Тому подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Ухвалу Львівського апеляційного суду щодо ОСОБА_8 від 26 вересня 2019 року залишити без зміни, а спільну касаційну скаргу захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_6 без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3