Справа № 461/1969/20
Провадження № 1-кс/461/1512/20
УХВАЛА

30.03.2020 року слідчий суддя Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_1 ,

за участі:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

заявника ОСОБА_3 ,

розглянувши в судовому засіданні скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність посадових осіб Прокуратури Львівської області щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, -

ВСТАНОВИВ:

02 березня 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з відповідною скаргою. Свої вимоги мотивував тим, що 03 лютого 2020 року ним прокурору Львівської області було подано заяву про вчинення злочину, вчиненого заступником начальника 2-го слідчого відділу ТУ ДБР у м. Львові ОСОБА_4 , прокурорами ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , слідчими ГУ Національної поліції у Львівській області ОСОБА_9 , ОСОБА_10 25 лютого 2020 року заявник отримав лист начальника 2-го слідчого відділу ТУ ДБР у м. Львові про відсутність підстав для початку досудового розслідування. ОСОБА_3 вважає, що у діях зазначених вище осіб наявний склад кримінальних правопорушень, що полягають у службовій недбалості, зловживанні службовим становищем та приховуванні злочину. Просить слідчого суддю зобов`язати прокурора Львівської області внести відомості за його заявою до ЄРДР та розпочати досудове розслідування.

В судовому засіданні ОСОБА_3 скаргу підтримав та просив задовольнити. Пояснив, що у діях слідчого ОСОБА_10 наявний склад кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 367, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 364 КК України, оскільки остання та слідчий ОСОБА_9 не зупинили незаконне будівництво на вул. Снопківській, 18а у м. Львові. Прокурором ОСОБА_7 не вжито заходів щодо надання вказівок слідчим щодо належного проведення досудового розслідування. Прокурор ОСОБА_5 відмовив заявникові у внесенні відомостей до ЄРДР щодо протиправних дій слідчих. Вважає, що зазначені у заяві та скарзі слідчі та прокурори є учасниками злочинної групи.

Прокуратура Львівської області свого представника в судове засідання не направила, хоча була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду скарги.

Відповідно до п. 1, 5 ч. 1 ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені зокрема бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, рішення прокурора, слідчого про відмову у визнанні потерпілим.

Судовим розглядом встановлено, що 03 лютого 2020 року ОСОБА_3 на ім`я прокурора Львівської області подав заяву повідомлення про вчинення злочину. У тексті заяви зазначено, що у січні 2020 року ним вже була подана аналогічна заява щодо вчинення злочину прокурорами ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , слідчими ГУНП у Львівській області ОСОБА_10 , Галицького відділу поліції ОСОБА_9 . Проте, зазначена заява прокурором ОСОБА_12 була направлена до ТУ ДРБ у м. Львові. Заявник зазначає, що у діях зазначених вище осіб та прокурора ОСОБА_13 вбачається наявність складу кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 364 КК України. Крім того, заступник начальника 2-го слідчого відділу ТУ ДБР ОСОБА_14 відмовив ОСОБА_3 у відкритті кримінального провадження за вказаною заявою. Просив прокурора внести всі наведені відомості до ЄРДР.

Положення ч. 1 ст. 214 КПК України зобов`язують слідчого, прокурора невідкладно, але не пізніше 24-х годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування.

Дана норма КПК перебуває у взаємозв`язку з ч. 1 ст. 2 КК, згідно з якою підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого ним Кодексом, і саме тому фактичні дані, які вказують на ознаки складу злочину - кримінального правопорушення, мають бути критерієм внесення його до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

При цьому, підставами вважати заяву чи повідомлення саме про вчинення злочину є наявність в таких заявах або повідомленнях об`єктивних даних, які дійсно свідчать про ознаки злочину, що підтверджують реальність конкретної події злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину).

Відсутність визначення процесуальним законом приводів і підстав до початку кримінального провадження на практиці врегульовано Інструкцією про порядок ведення єдиного обліку в органах поліції заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події, затвердженою наказом МВС України від 06 листопада 2015 року № 1377, де зазначено джерела інформації про вчинення кримінальних правопорушень та інших подій, що надходить до ОВС уповноваженого розпочати досудове розслідування, які фактично є ні чим іншим, як приводами до початку кримінального провадження, а підставами наявність у джерелі інформації даних про ознаки кримінального правопорушення.

У відповідності до статті 94 КПК України слідчий, прокурор, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Досудове розслідування, як визначено п. 5 ч. 1 ст. 3 КПК України це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності.

Тобто, не підлягає внесенню до ЄРДР та не є підставою для початку досудового розслідування інформація, яка не містить об`єктивних даних, що дійсно свідчать про ознаки злочину.

Слідчий суддя враховує обґрунтовування заявника та вважає за необхідне зазначити, що ст. 364 КК України передбачає кримінальну відповідальність за зловживання владою або службовим становищем, тобто умисне, з метою одержання будь-якої неправомірної вигоди для самої себе чи іншої фізичної або юридичної особи використання службовою особою влади чи службового становища всупереч інтересам служби, якщо воно завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян або державним чи громадським інтересам, або інтересам юридичних осіб.

Під зловживанням владою слід розуміти умисне використання службовою особою, яка має владні повноваження, всупереч інтересам служби своїх прав щодо пред`явлення вимог, а також прийняття рішень, обов`язкових для виконання іншими фізичними чи юридичними особами. Зловживати владою може як представник влади, так і службова особа, яка виконує організаційно-розпорядчі обов`язки, оскільки остання також має владні повноваження, що розповсюджуються на підпорядкованих Їй осіб.

Зловживання службовим становищем - це будь-яке умисне використання службовою особою всупереч інтересам служби своїх прав і можливостей, пов`язаних з й посадою. У цілому зловживання, службовим становищем - це більш широке поняття, воно охоплює зловживання владою, оскільки використовувати всупереч інтересам служби службова особа може і владні права та можливості, якщо вона ними наділена.

У статті 367 КК України передбачено, що службовою недбалістю є невиконання або неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян, державним чи громадським інтересам або інтересам окремих юридичних осіб.

Невиконання службових обов`язків означає невиконання службовою особою дій, передбачених як безумовних для виконання нею по службі. Неналежне виконання службових обов`язків - це такі дії службової особи в межах службових обов`язків, які виконані не так, як того вимагають інтереси служби.

Отже, проаналізувавши заяву про вчинення злочину та норми кримінального закону, слідчий суддя вважає, що викладені обставини, не є такими, що реально свідчать про вчинені злочини в розумінні ст. 214 КПК України. У викладених заявником обставинах відсутні відомості, які б реально свідчили про наявність у діях осіб складів кримінальних правопорушень. Процесуальні дії слідчих та прокурорів у межах КПК України у межах кримінальних проваджень, розгляд ними заяв про вчинення кримінальних правопорушень, направлення таких заяв за підслідністю, а також відмова у відкритті кримінальних проваджень не може свідчити про вчинення саме кримінальних правопорушень, тому слідчий суддя відмовляє у задоволенні скарги. З приводу дій слідчих та прокурорів, якими порушуються вимоги законодавства, ці посадові особи можуть бути притягнені до дисциплінарної відповідальності керівником прокуратури або уповноваженою особою слідчого підрозділу Національної поліції та ДБР.

Керуючись ст. ст. 303-307, 369-372, 376 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні скарги відмовити.

Ухвала постановлена в нарадчій кімнаті, в судовому засіданні 30 березня 2020 року проголошено її вступну та резолютивну частини.

Повний текст ухвали проголошений 03 квітня 2020 року.

Ухвала оскарженню в апеляційному порядку не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1