ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/318/20 Справа № 190/1687/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2020 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
засудженого (в режимі
відеоконференції) ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2019 року про відмову у задоволенні клопотання

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кривого Рогу Дніпропетровської області,

про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Ухвалою П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
Відмовляючи в задоволенні клопотання суд першої інстанції зазначив, що поведінка засудженого за весь час відбуття покарання та отримання лише одного заохочення в останній період не можуть свідчити про його виправлення, а лише свідчать про намагання засудженого використати формальні підстави (факт відбуття певної частини покарання), визначені ст.81 КК України, для звільнення з місць позбавлення волі.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі засуджений просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та задовольнити його клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
Обгрунтовуючи апеляційну скаргу засуджений зазначає, що з перших днів перебування у колонії працевлаштований до їдальні без оплати праці, допомагає у благоустрої колонії, приймає активну участь у житті та діяльності відділення і колонії, має одне заохочення, порушень не має. Вказує, що в нього хронічне невиліковне захворювання, та звертає увагу, що в випадку його звільнення від відбування покарання його одразу буде працевлаштовано.

Позиції учасників судового провадження.

Засуджений під час апеляційного розгляду в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, а ухвалу суду скасувати.
У судовому засіданні прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Із матеріалів провадження вбачається, що суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно розглянув клопотання засудженого, дослідив необхідні матеріали провадження та особової справи і прийшов до обґрунтованого висновку про те, що засуджений довів своє виправлення, а тому може бути звільнений умовно-достроково.
Відповідно до ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Згідно ч. 2 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
З вищенаведених положень закону про кримінальну відповідальність вбачається, що головною передумовою для звільнення особи умовно-достроково є не формальний сплив певної частини строку покарання, а факт виправлення засудженої особи, яке вона довела своєю сумлінною поведінкою та ставленням до праці, а також досягнення цілей покарання.
Як вбачаться із роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливі лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. Умовно-достроковому звільненню підлягають ті засуджені, які протягом всього, а не певного періоду часу, сумлінною поведінкою і ставленням до праці довели своє виправлення, і для цього дані беруться в їх сукупності.
Під сумлінною поведінкою розуміють, що засуджений за період відбування покарання сумлінно виконував вимоги встановленого режиму утримання у колонії, не допускав порушень, визнав вину у скоєному злочині, розкаюється у вчиненому, сплатив повністю або частково завдані злочином збитки, за час відбування покарання поводив себе як у загальній масі засуджених, так і при спілкуванні з представниками адміністрації ввічливо, тактовно, виконував законні вимоги представників адміністрації, приймав активну участь у виконанні умов розробленої для нього програми диференційованого виховного впливу, тощо.
З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 засуджений вироком Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 вересня 2018 року за ч. 3 ст. 185 КК України з урахуванням ч. 4 ст. 70 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.
Ухвалою П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2018 року зараховано ОСОБА_7 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 28 квітня 2017 року по 16 жовтня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Ухвалою Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2019 року зараховано ОСОБА_7 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 02 листопада 2017 року по 19 жовтня 2018 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Як встановив суд першої інстанції, виходячи з даних характеристик ОСОБА_7 від 24 жовтня 2019 року та від 07 листопада 2019 року, останній за час відбування покарання характеризується задовільно, залучений до виконання робіт із забезпечення колонії продовольством у їдальні для засуджених, до виконання таких робіт відноситься задовільно.
Згідно характеристики від 15 жовтня 2019 року засуджений ОСОБА_7 характеризується добре, дотримується норм, які визначають порядок, умови відбування покарання та розпорядок дня, залучений до виконання робіт, пов`язаних із забезпеченням колонії продовольством у їдальні без оплати праці, має одну подяку (01 жовтня 2019 року за сумлінну поведінку та ставлення до праці), мав стягнення (догана від 13 липня 2017 року (створення конфліктної ситуації), догана від 28 листопада 2017 року (не виконання вимог адміністрації), догана від 02 жовтня 2017 року (зберігав заборонені предмети два мобільні телефони), догана від 02 квітня 2019 року (між камерний зв`язок), які погашені.
Крім того, 01 серпня 2019 року адміністративною комісією ПВК № 122 відмовлено засудженому ОСОБА_7 в поданні матеріалів щодо переведення до дільниці соціальної реабілітації, як такому, що не став на шлях виправлення.
З копії витягу протоколу №17 від 19 вересня 2019 року вбачається, що адміністративною комісією ПВК № 122 відмовлено засудженому ОСОБА_7 в поданні матеріалів щодо заміни не відбутої частини покарання більш м`яким у вигляді обмеження волі, як такому, що не став на шлях виправлення.
Відповідно до наявної в матеріалах провадження копії витягу протоколу № 19 від 24 жовтня 2019 року адміністративною комісією ПВК № 122 відмовлено засудженому ОСОБА_7 в поданні матеріалів щодо умовно дострокового звільнення згідно ст. 81 КК України, як такому, що не довів свого виправлення.
Суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно дослідив необхідні матеріали провадження та особової справи і надав їм відповідну оцінку, а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання засудженого про умовно-дострокове звільнення, оскільки сумлінне виконання засудженим своїх прямих обов`язків, тобто відсутність стягнень, ще не підтверджує того, що він повністю став на шлях виправлення, така поведінка засудженого не може бути підставою для його умовно-дострокового звільнення від подальшого відбування покарання, адже лише перебуваючи під пильним контролем з боку працівників установи виконання покарань поведінка засудженого ОСОБА_7 зазнає позитивних змін.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції і не находить підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Ті обставини, що засуджений ОСОБА_7 з перших днів перебування у колонії працевлаштований до їдальні без оплати праці, допомагає у благоустрої колонії, приймає активну участь у житті та діяльності відділення і колонії, має одне заохочення, порушень не має, не можуть свідчити, що він став на шлях виправлення. Достатніх даних на підтвердження зазначених обставин засуджений ОСОБА_7 не навів в апеляційній скарзі та не надав при її розгляді.
Доводи ОСОБА_7 про упереджене ставлення до нього суду та працівників установи виконання покарань є безпідставними, як і його твердження, що суд не в повній мірі врахував обставини провадження. Судом досліджені всі обставини, які мали значення для прийняття по провадженню законного та обгрунтованого рішення.
Відповідно до ч. 6 КВК України виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно-корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

Апеляційний суд, виходячи з положень ст. 81 КК України та п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш мяким" від 26 квітня 2002 року № 2, проаналізувавши дані щодо ставлення засудженого до вчиненого ним злочину, щодо праці, додержання ним вимог режиму, дані про його особу за весь період перебування в установах відбування покарань, оцінюючи у сукупності з даними щодо обставин скоєного злочину та строку реального відбуття призначеного покарання, приходить до висновку, що засуджений ОСОБА_7 за весь період відбування покарання не довів свого виправлення сумлінною поведінкою та ставленням до праці.

Також враховується, що умовно-дострокове звільнення застосовується в кожному конкретному випадку індивідуально, вирішується на розсуд суду і відноситься до його дискреційних повноважень.
З огляду на вищевикладене доводи засудженого не спростовують висновки суду першої інстанції щодо безпідставності поданого клопотання, а також не свідчать про доведення засудженим свого виправлення та про наявність підстав для його звільнення від відбування покарання умовно-достроково, а тому ці доводи апеляційний суд розцінює як непереконливі, у зв`язку з чим вважає оскаржувану ухвалу суду законною та обґрунтованою і підстав для її зміни чи скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 537, 539 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2019 року про відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4