ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 552/4971/19 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/2097/20 Суддя доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2020року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в режимі відеоконференції судове провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_8 на ухвалу Ленінського районного суду м. Полтави від 14 січня 2020 року в частині продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 ,-

В С Т А Н О В И Л А:

Цією ухвалою продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 до 14.03.2020 та продовжено обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання до 14.03.2020.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції в частині продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 та постановити нову, якою відмовити прокурору в задоволенні клопотання.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог захисник ОСОБА_8 посилається на те, що до початку підготовчого судового засідання через канцелярію суду було подано заяву про відвід колегії суддів. На початку судового засідання вона, у відповідності до вимог КПК України, мала намір заявити відвід колегії суддів, але колегія суддів її клопотання відхилила та почали розглядати клопотання прокурора про продовження запобіжних заходів стосовно обвинувачених. Лише після розгляду клопотання прокурора про продовження запобіжних заходів, колегія суддів Ленінського районного суду м. Полтави заслухали заяви захисників про відвід колегії суддів та її задовольнили. Крім того зазначає, що судом не було взято до уваги те, що в порушення ст. 184 КПК України копію клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 та їй, як його захиснику, було вручено за декілька хвилин до початку судового засідання. Стверджує, що прокурор в судовому засіданні не надав жодних доказів існування ризиків передбачених ст.177 КПК України та не навів обґрунтування доцільності продовження щодо нього раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Під час апеляційного перегляду захисник ОСОБА_8 пояснила, що Ленінський районний суд м. Полтави вже не має в своєму провадженні цього кримінального провадження.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу, а також думку прокурора щодо законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення, колегія суддів, дослідивши матеріали провадження, перевіривши ухвалу, у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційну скаргу захисника належить залишити без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків, вчинити інші кримінальні правопорушення, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Згідно відомостей, що є наявними в матеріалах судового провадження, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст. 187, ч.4 ст. 187, ч. 4 ст. 189, ч.3 ст. 355 КК України, які класифікуються як тяжкий та особливо тяжкий злочини відповідно, максимальна санкція одного з яких передбачає покарання у виді позбавлення волі строком до п`ятнадцяти років, на що обґрунтовано послався суд першої інстанції у своєму рішенні.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

З матеріалів судового провадження, вбачається, що ОСОБА_7 в силу ст. 89 КК України раніше не судимий, йому інкримінується вчинення тяжкого та особливо тяжких злочинів у складі організованої групи розбійного нападу, поєднаного з проникненням у житло потерпілого ОСОБА_10 та заволодіння майном останнього у великих розмірах, вимагання коштів та майна у потерпілого ОСОБА_11 , примушування до виконання цивільно-правових зобов`язань потерпілих ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , а також вчинення за попередньою змовою групою осію розбійного нападу, поєднаного з проникненням у житло потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , що об`єктивно свідчить про наявність ризику обвинуваченого переховуватися від суду, оскільки останній перебував до цього у розшуку понад 3 роки, незаконно впливати на потерпілих та свідків, вчинити інші кримінальні правопорушення, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Крім того, ОСОБА_7 офіційно не працевлаштований, а отже не має законних джерел для існування.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.
З урахуванням конкретних обставин вчинення злочинів, які інкримінуються обвинуваченому, а саме того, що він обвинувачується у злочинах, вчинених відносно життя та здоров`я фізичних осіб, колегія суддів вважає, що у цьому судовому провадженні є наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства.
Отже, враховуючи вищенаведені відомості у колегії суддів не виникає сумнівів щодо обґрунтованості та доведеності ризиків, якими прокурор обґрунтовує в суді першої інстанції та при апеляційному розгляді, а саме, переховуватися від суду, оскільки останній перебував до цього у розшуку понад 3 роки, незаконно впливати на потерпілих та свідків, вчинити інші кримінальні правопорушення, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, необхідність застосування такого запобіжного заходу, як тримання обвинуваченого під вартою, оскільки на момент розгляду апеляційної скарги ризики, які існували на час обрання цього запобіжного заходу, не зменшилися, а їх доведеність об`єктивно вбачається з системного аналізу відомостей, що стосуються особи обвинуваченого та обставин кримінального провадження, які прокурор вважає доведеними, направивши обвинувальний акт до суду першої інстанції, якому за наслідками судового розгляду, суд надасть відповідну процесуальну оцінку, ухваливши виправдувальний чи обвинувальний вирок.
Колегія суддів апеляційного суду не може погодитися з апеляційними доводами захисника щодо необхідності скасування оскаржуваної ухвали в частині продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 , внаслідок заявленого відводу колегії суддів Ленінського районного суду м. Полтави, оскільки виходячи зі змісту мотивувальної частини ухвали районного суду щодо задоволення відводу, об`єктивно вбачається, що заяви захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_16 про відвід усьому складу суду задоволено не з підстав упередженості, або передбачених ст..ст. 75,76 КПК України, про які наголошували захисники та обвинувачені, а лише з метою унеможливлення будь-яких сумнівів у сторін цього кримінального провадження, а також стороннього спостерігача щодо подальших процесуальних рішень в цьому кримінальному провадженні, а також з урахуванням «Бангалорських принципів поведінки суддів».
Згідно висновків Ленінського районного суду м. Полтави відсутні об`єктивні підстави для того, щоб стверджувати про упередженість суду, і це чітко вбачається зі змісту абзацу другого мотивувальної частини ухвали про вирішення відводу ( а.с. 30 абз. 2 судового провадження).

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 та відсутності на цей час жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_8 .

Керуючись ст.ст.177, 178, 404, 405, п.1 ч.1 ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С ТА Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Полтави від 14 січня 2020 року в частині продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді

________________ ________________ ___________ ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4