Дата документу 24.12.2019 Справа № 310/9231/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/993/19 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 310/9231/18Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст.125 ч.2 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_7 ОСОБА_8 (дистанційно),

представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 (дистанційно),

неповнолітнього, який вчинив суспільно небезпечне діяння, ОСОБА_10 (дистанційно),

законного представника неповнолітнього ОСОБА_10 ОСОБА_11 (дистанційно),

захисника адвоката ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, дистанційно, в режимі відеоконференції з Бердянським міськрайонним судом Запорізької області, в апеляційному порядку матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0003156, з клопотанням про застосування до неповнолітнього ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , примусових заходів виховного характеру, за апеляційною скаргою законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_7 ОСОБА_8 на ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19 лютого 2019 року відносно

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Бердянська Запорізької області, громадянина України, учня ДНЗ «Бердянський центр професійно-технічної освіти», який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого;

у вчиненні суспільно небезпечних діянь, передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 2 ст. 125 КК України,

в с т а н о в и л а:

ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19 лютого 2019 року застосовано відносно неповнолітнього ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , примусові заходи виховного характеру у виді передачі його під нагляд батька ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який зареєстрований і проживає за адресою: АДРЕСА_1 , строком на 1 рік.

Контроль за виконанням ухвали покладено на Бердянський ВП ГУНП в Запорізькій області.

Цивільний позов про стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_8 у відшкодування матеріальної шкоди, завданої суспільно небезпечним діянням, грошову суму в розмірі 4 603,30 грн., у відшкодування моральної шкоди 3 000 грн., витрати на послуги адвоката в розмірі 3 000 грн., а всього стягнуто 10 603,30 грн.

Стягнуто з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_7 у відшкодування моральної шкоди, заподіяної суспільно небезпечним діянням, грошову суму в розмірі 7 000 грн.

Вирішена доля речових доказів.

Як зазначено в оскаржуваному рішенні, 05 квітня 2018 року приблизно о 18 годині 30 хвилин неповнолітній ОСОБА_10 , знаходячись у дворі будинку АДРЕСА_2 , діючи умисно, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин до ОСОБА_13 , з метою заподіяння йому тілесних ушкоджень, підійшов до потерпілого та наніс три удари рукою в область лівого та правого ока, від яких ОСОБА_13 впав на асфальт. Після цього, продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_10 наніс ОСОБА_13 кілька ударів ногою в область голови. Вказаними діями ОСОБА_10 спричинив потерпілому відповідно до висновку експерта від 22 жовтня 2018 року № 366 синець на обличчі, садна на обличчі, забиття, які кваліфікуються як легке тілесне ушкодження.

Крім того, 08 вересня 2018 року приблизно о 18 годині 00 хвилин неповнолітній ОСОБА_10 , знаходячись у дворі будинку АДРЕСА_3 , діючи умисно, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин до ОСОБА_7 , з метою заподіяння йому тілесних ушкоджень, підійшов до потерпілого і наніс один удар в область носа та один удар в область підборіддя зліва, від якого ОСОБА_7 впав на асфальт. Після цього, продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_10 наніс ОСОБА_7 удар ногою та рукою в область голови, після чого схопив за волосся та вдарив головою об асфальт. Вказаними діями ОСОБА_10 спричинив потерпілому відповідно до висновку експерта від 27 жовтня 2018 року № 377 струс головного мозку, забій, садна м`яких тканин обличчя, перелом кісток носу, мали місце в області чола справа садна шкіри, набряк в області крила носа, садна шкіри, набряк м`яких тканин, у порожнині рота на нижній губі наскрізна рана з виходом на шкіру нижче нижньої губи, в області потилиці набряк м`яких тканин, садна в області чола, носа, нижньої губи, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Враховуючи, що ОСОБА_10 на момент вчинення суспільно небезпечного діяння було 15 років, він є особою, яка відповідно до ст. 22 КПК України не досягла віку кримінальної відповідальності, тобто не є суб`єктом вказаних злочинів, прокурор просила застосувати до неповнолітнього ОСОБА_10 примусовий захід виховного характеру у вигляді передачі його під нагляд батька.

За наслідками розгляду кримінального провадження суд прийшов до висновку, що до неповнолітнього ОСОБА_10 необхідно застосувати примусові заходи виховного характеру у виді передачі його під нагляд батька.

В апеляційній скарзі законний представник неповнолітнього потерпілого ОСОБА_7 ОСОБА_8 , не оспорюючи ухвалу суду першої інстанції в частині встановлених обставин справи, щодо скоєння суспільно небезпечних діянь, кваліфікації дій неповнолітнього, вважає ухвалу незаконною та такою, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження щодо виду та строку застосованого примусового заходу виховного характеру та часткового вирішення цивільного позову. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд не надав належної оцінки доводам сторони потерпілих та прокурора, які були викладені під час судових дебатів. Вважає, що застосований судом до неповнолітнього ОСОБА_10 примусовий захід виховного характеру у виді передачі його під нагляд батька строком на 1 рік є занадто м`яким, оскільки не є таким, який би досяг своєї мети виправлення ОСОБА_10 через малий строк його застосування. Так, ОСОБА_10 вчинив два епізоди суспільно небезпечних діянь з посяганням на здоров`я інших неповнолітніх; у вчиненому не розкаявся, так як свою провину визнав частково, з метою пом`якшити наслідки своїх незаконних дій по відношенню до неповнолітнього потерпілого ОСОБА_7 . На думку апелянта, вибачення ОСОБА_10 під час судового розгляду мало на меті показовий характер, так як ні вона, ні її син не побачили в цьому, що ОСОБА_10 дійсно жалкує, що зробив таке і що йому шкода за скоєне. Під час судового розгляду батько неповнолітнього сам казав, що намагається контролювати поведінку сина, однак коли було звернуто увагу на те, що син відвідує нічний клуб, то батько сказав, що виявляється, що він не здатен належним чином впливати на нього. Суд першої інстанції, приймаючи рішення, жодним чином не навів чому саме він не взяв до уваги вимоги потерпілих та прокурора про призначення ОСОБА_10 примусового заходу виховного характеру строком на 2 роки та не призначення додаткового примусового заходу. Щодо вирішення цивільного позову апелянт вказує, що вона також частково не погоджується з його вирішенням. Вважає, що суд першої інстанції неправомірно частково задовольнив вимоги щодо стягнення процесуальних витрат. На думку апелянта, суд не в повному обсязі взяв до уваги всі обставини справи, хоча і дослідив докази, підтверджуючі понесення таких витрат, але не надав їм належної оцінки. Сума гонорару в розмірі 6000 грн., яка була нею сплачена, що підтверджується відповідними квитанціями, повністю відповідає і складності справи, і часу, який витратив адвокат на надання правничої допомоги, не є завищеною, тому вважає, що з відповідача на її користь повинно бути стягнуто всі понесені нею документально підтверджені процесуальні витрати. Крім того, апелянт також не погоджується з рішенням суду щодо часткового задоволення позовних вимог на відшкодування моральної шкоди на користь неповнолітнього потерпілого ОСОБА_7 . Так, суд взагалі залишив поза увагою наслідки, які знаходяться в прямому причинному зв`язку з діями ОСОБА_10 , а саме суд не врахував тривалість відчуття фізичного болю та душевних страждань, потерпілий зазнав приниження серед своїх друзів, які бачили як його, лежачого без свідомості на землі, б`є ОСОБА_10 , після отримання тілесних ушкоджень було змінено устрій життя щодо відвідування занять. Також суд не врахував, що ні відповідачем, ні його сином будь-яких заходів не вживалось до відшкодування завданої шкоди, в тому числі і на час подання апеляційної скарги. Тому, вважає, що компенсація на відшкодування моральної шкоди, спричиненої її сину, в розмірі 13 000 грн. є справедливою, не завищеною і, враховуючи дохід відповідача, він має можливість сплатити саме цю суму.

На підставі викладеного, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати частково та ухвалити нову ухвалу, якою застосувати до неповнолітнього ОСОБА_10 примусові заходи виховного характеру у виді передачі його під нагляд батька та встановити обмеження дозвілля і встановлення особливих вимог до його поведінки, не залишати місце мешкання з 22.00 год. до 07.00 год., строком на 2 роки. Цивільний позов ОСОБА_8 в частині відшкодування процесуальних витрат та відшкодування моральної шкоди, спричиненої неповнолітньому ОСОБА_7 , задовольнити повністю. Стягнути з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_8 в рахунок відшкодування процесуальних витрат 6 000 грн. Стягнути з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_7 в рахунок відшкодування моральної шкоди 13 000 грн. В іншій частині ухвалу щодо цивільного позову залишити без змін.

Під час апеляційного розгляду законний представник неповнолітнього потерпілого ОСОБА_7 ОСОБА_8 частково підтримала свою апеляційну скаргу та прохала її задовольнити лише в частині цивільного позову.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та доводи скарги; в судових дебатах: законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_7 ОСОБА_8 , яка частково підтримала свою апеляційну скаргу та прохала її задовольнити лише в частині цивільного позову; представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 , який підтримав позицію законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_7 ОСОБА_8 та прохав задовольнити цивільний позов у повному обсязі; прокурора, яка вважала, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає; неповнолітнього, який вчинив суспільно небезпечне діяння, ОСОБА_10 , зокрема і в останньому слові, його захисника та законного представника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги; перевіривши матеріали провадження та вислухавши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_7 ОСОБА_8 задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості неповнолітнього ОСОБА_10 , який вчинив суспільно небезпечне діяння, та правильність кваліфікації його дій, після зміни апеляційних вимог законним представником неповнолітнього потерпілого ОСОБА_7 ОСОБА_8 , не оскаржуються, а тому колегією суддів, у відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України, не переглядаються.

Доводи апелянта стосовно неправомірного вирішення судом першої інстанції цивільного позову щодо часткового задоволення вимог в частині відшкодування моральної шкоди на користь неповнолітнього потерпілого ОСОБА_7 , колегія суддів вважає необґрунтованими.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, заподіяної в результаті порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болі і стражданнях, які фізична особа отримала у зв`язку з каліцтвом або іншим пошкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, які фізична особа отримала в зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього самого, членів його сім`ї або близьких родичів, у зв`язку із знищенням або пошкодженням його майна.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних і душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно із Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами і доповненнями «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача і вини останнього в її спричиненні. Суд зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт спричинення позивачу моральних або фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин або якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі або в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду і з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, які мають значення для вирішення спору.

У п. 9 зазначеної вище Постанови Пленуму зазначено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин.

Судом першої інстанції було враховано, що потерпілому ОСОБА_7 діями ОСОБА_10 було заподіяно моральну шкоду, яка полягає у фізичному болі і стражданнях, які потерпілий отримав в зв`язку із пошкодженням здоров`я в результаті скоєння відносно нього суспільно небезпечного діяння.

При цьому, судом першої інстанції було враховано характер і об`єм фізичних, душевних і психічних страждань потерпілого ОСОБА_7 , заподіяних протиправними діями неповнолітнього ОСОБА_10 , а також оцінено матеріальне положення цивільного відповідача, розумність заявленої потерпілою стороною суми з урахуванням реальної можливості її виплати відповідачем.

Під час розгляду питання про розмір грошової суми у відшкодування моральної шкоди ОСОБА_7 , суд взяв до уваги, що злочин, передбачений ч. 2 ст. 125 КК України, у відповідності до ст. 12 КК України, відноситься до злочинів невеликої тяжкості.

З урахуванням вказаних обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_7 підлягають частковому задоволенню, а саме у розмірі 7 000 грн.

Колегія суддів вважає, що вказаний розмір стягненої моральної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_7 в повній мірі відповідає характеру і обсягу його страждань, є виваженим та справедливим, а відтак підстав для скасування вироку в цій частині, колегія суддів не вбачає.

Щодо доводів апеляційної скарги про необґрунтованість рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення процесуальних витрат, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст.ст. 26, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги, ордеру. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно зі ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України запроваджено принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, до цивільного позову додано копію договору від 18 вересня 2018 року № 402, укладеного між адвокатом ОСОБА_9 та ОСОБА_8 про надання останній правової допомоги; квитанції до прибуткового касового ордера від 03 жовтня 2018 року № 1/40 на суму 3 000 грн. та від 30 жовтня 2018 року № 2/40 на суму 3 000 грн., акт розрахунку витрат за послуги адвоката та виконаних робіт від 22 листопада 2018 року № 1/40.

З урахуванням принципу співмірності, складності кримінального провадження, часу, витраченого адвокатом для виконання послуг, обсягу вказаних послуг, міськрайонний суд прийшов до висновку про стягнення з цивільного відповідача на користь позивачки витрат на послуги адвоката в розмірі 3 000 грн.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується й колегія суддів.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що під час апеляційного розгляду захисником неповнолітнього ОСОБА_10 адвокатом ОСОБА_12 була надана довідка про доходи батька неповнолітнього ОСОБА_10 ОСОБА_11 , згідно якої вбачається, що останній має невисокий рівень доходу, а тому стягнення з відповідача коштів в більшому розмірі може вплинути як на його матеріальне становище, так і на матеріальне становище його родини.

Також захисником неповнолітнього ОСОБА_10 адвокатом ОСОБА_12 була надана розписка про добровільне відшкодування батьком неповнолітнього ОСОБА_10 ОСОБА_11 на виконання ухвали Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19 лютого 2019 року в частині стягнення коштів: 4603,30 грн. в рахунок повного відшкодування матеріальних збитків; 3000 грн. в рахунок часткового відшкодування витрат на послуги адвоката; 3000 грн. в рахунок часткового відшкодування моральної шкоди, спричиненої неповнолітньому ОСОБА_7 , що свідчить про бажання цивільного відповідача якнайшвидше відшкодувати потерпілій стороні, завдані збитки внаслідок скоєного неповнолітнім ОСОБА_10 суспільно небезпечного діяння.

З урахуванням викладеного, і оскільки, згідно з вимогами ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування вироку повністю або частково, колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути безумовною підставою для скасування судового рішення, колегія суддів також не встановила.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_7 ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19 лютого 2019 року відносно ОСОБА_10 про застосування до нього примусового заходу виховного характеру залишити без змін.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її оголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4