Справа № 216/2126/20
Провадження № 1-кп/216/690/20
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2020 року м. Кривий Ріг

Дніпропетровської області

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0001822 за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

В С Т А Н О В И В:

У Центрально-Міському районному суді міста Кривого Рогу Дніпропетровської області перебувають на розгляді матеріали кримінального провадження № 0001822 за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

У судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження строку дії застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки 15 червня 2020 року спливає строк тримання останнього під вартою й судове провадження не буде завершене до його спливу. При цьому підстави для скасування або зміни обраного запобіжного заходу відсутні, тому що будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, для можливості застосування до обвинуваченого іншого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, на теперішній час не встановлено.

Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник ОСОБА_5 , кожен окремо, проти задоволення клопотання прокурора категорично заперечували й просили змінити обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на більш м`який, а саме домашній арешт, враховуючи конкретні обставини справи та особу обвинуваченого, зокрема, недоведеність існування ризиків, відсутність в останнього судимостей, наявність тяжкого хронічного захворювання на туберкульоз, роботи, зареєстрованого та постійного місця проживання.

Заслухавши учасників судового провадження, вивчивши клопотання та дослідивши матеріали кримінального провадження, суд дійшов такого висновку.

Статтею 2 КПК України визначено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.

Статтею 178 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватим у вчиненні цього кримінального правопорушення; вік і стан здоров`я обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність в обвинуваченого постійного місця роботи або навчання, його репутацію та майновий стан, а також наявність у нього судимостей; дотримання обвинуваченим умов застосованих до нього раніше запобіжних заходів; наявність повідомлення йому про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої він обвинувачується, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення він обвинувачується, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Запобіжні заходи у кримінальному провадженні обмежують права особи на свободу та особисту недоторканість, гарантовані ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), тому можуть бути застосовані тільки за наявності законної мети та підстав, визначених КПК України, з урахуванням відповідної практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою, суд виходить із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Частиною другою статті 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ особиста свобода повинна бути правилом, а позбавлення свободи до рішення суду суворим винятком.

Стаття 5 Конвенції гарантує основоположне право на свободу та недоторканність, яке є найважливішим у «демократичному суспільстві» у розумінні Конвенції. Кожен має право на захист цього права, що означає не бути позбавленим або не мати продовження позбавлення свободи, крім випадків, коли таке позбавлення відбувалось за умов, встановлених у п. 1 ст. 5 Конвенції. Цей перелік винятків є вичерпним і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи. Для того, щоб позбавлення свободи не вважалось свавільним, додержання національного закону при його застосуванні є недостатнім. Такий захід має бути необхідним за конкретних обставин. Таким чином, тримання під вартою у відповідності до підпункту (c) пункту 1 статті 5 Конвенції має задовольняти вимогу пропорційності. Тобто суд повинен розглядати питання, чи взяття особи під варту є конче необхідним та чи можуть інші, менш суворі заходи бути достатніми для досягнення цієї цілі (рішення ЄСПЛ у справі «Хайредінов проти України»).

У справах «Лабіта проти Італії» та «Харченко проти України» ЄСПЛ зазначив, що ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення, це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного заходу у вигляді ув`язнення. Питання про те, чи є тримання під вартою обґрунтованим, не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватися в кожній справі з урахуванням конкретних обставин. Тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи.

У всіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від суду можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено, і в таких випадках національні суди завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних заходів (рішення ЄСПЛ у справі «Вренчев проти Сербії»).

Для продовження тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку (рішення ЄСПЛ у справі «Тодоров проти України»).

Пункт 3 ст. 5 Конвенції визначає право заарештованого на розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження, при цьому таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання.

Передусім національні судові органи мають подбати про те, щоб тривалість попереднього ув`язнення обвинуваченого у відповідній справі не перевищила розумного строку (рішення ЄСПЛ у справі «Сергій Волосюк проти України»).

Отже, відповідно до сформованої ЄСПЛ практики, підстави, якими попереднє ув`язнення підозрюваного обґрунтовувалося вперше, самі по собі вже недостатні для продовження строку тримання під вартою. Якщо правоохоронні органи подають клопотання про це, вони повинні обґрунтувати наявність інших вагомих і допустимих з точки зору статті 5 Конвенції підстав для того, щоб тримання особи під вартою було продовжено.

Відповідно до ч. 6 ст. 22 КПК суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Таким чином, у ході судового провадження сторона обвинувачення зобов`язана доводити реальність ризиків, що виправдовують обмеження обвинуваченого свободи, в іншому випадку суд може змінити запобіжний захід на більш м`який.

Однак прокурором не надано нових належних, достатніх і переконливих доказів на підтвердження того, що ризики, які існували під час обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не зменшились і продовжують існувати або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання його під вартою.

Так, судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 лютого 2020 року до ОСОБА_4 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, який ухвалою суду від 17 квітня 2020 року було продовжено до 15 червня 2020 року.

На цей час кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 знаходиться на розгляді в суді, до спливу продовженого двомісячного строку тримання останнього під вартою судове провадження не буде завершено з об`єктивних причин, оскільки перебуває на стадії підготовчого провадження й судовий розгляд фактично не розпочато.

Разом з тим обвинувачений ОСОБА_4 вважається таким, що не має судимості, до затримання працював у ТОВ «Компанія Укрперетворювач» на посаді підсобного робітника, за місцем роботи характеризується виключно позитивно, на даний час вказане підприємство має можливість прийняти його на попередню посаду, має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , але фактично постійно мешкає вже тривалий час за адресою: АДРЕСА_2 .

При цьому згідно з наявними в справі матеріалами обвинувачений ОСОБА_4 має хронічне захворювання на туберкульоз, знаходиться на обліку в КП «КПТД» № 2 з діагнозом МРТБ легень дисемінований, Дестр+, Мт-, М-, К-рез І, кат 4, (ІТБ) ког 2. 22 лютого 2020 року закінчено прийом інтенсивної фази. 05 березня 2020 року на ЦЛКК у закладі МОЗ хворому рекомендовано продовжити лікування протитуберкульозними препаратами на підтримуючій фазі на протязі 12 місяців. ОСОБА_4 відновив лікування вказаними препаратами в Криворізькій міській медичній частині № 3 згідно з рекомендованою схемою й на даний час отримує лікування в необхідному обсязі. На 06 травня 2020 року стан зодоров`я ОСОБА_4 розцінюється як задовільний, може утримуватись в умовах «КУВП № 3» і брати участь у судових засіданнях.

Розглядаючи можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_4 більш м`яких запобіжним заходів, альтернативних триманню під вартою, з огляду на їх достатність для запобігання об`єктивно існуючим ризикам, суд бере до уваги таке.

Під час застосування до обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та продовження строку його дії було встановлено доведеність існування ризиків, що останній дійсно може переховуватися від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на потерпілу або вчинити інше кримінальне правопорушення.

За змістом клопотання про продовження строку дії застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою прокурором заявлено про реальність аналогічних ризиків, що виправдовують обмеження свободи ОСОБА_4 .

Проте, на підтвердження наявності ризику переховування обвинуваченого від суду прокурором не надано суду нових належних і переконливих доказів, які свідчать про можливість вчинення останнім будь-яких умисних дій з метою уникнути кримінальної відповідальності, що змусить правоохоронні органи вживати заходів, спрямованих на його розшук і затримання.

У контексті практики ЄСПЛ слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ у справі «Панченко проти Росії»). Ризик того, що обвинувачений буде перешкоджати належному відправленню судочинства, не може оцінюватись абстрактно, факт такого перешкоджання має бути підтверджено доказами (рішення ЄСПЛ у справі «Бекчиєв протии Молдови»).

За таких обставин суд вважає, прокурором не доведено високий ступінь ризику ухилення обвинуваченого від виконання передбачених КПК України процесуальних обов`язків, зокрема з`являтись за викликом до суду та перебувати в межах досяжності, який існував під час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, і неможливість його запобігання на теперішній час шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням свободи.

Стосовно обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі до восьми років, то наявність серйозних підозр щодо участі особи у вчиненні тяжкого правопорушення та перспективи ухвалення вироку про значну міру покарання самі по собі не можуть бути виправданням її тривалого попереднього ув`язнення (рішення ЄСПЛ у справі «Адам`як проти Польщі»).

Щодо ризику незаконного впливу на потерпілу, яка мешкає по сусідству, та свідка, який викрив обвинуваченого у вчиненні злочину, то цей ризик також не підтверджено прокурором належними доказами. Водночас встановлена судом заборона на спілкування з такими особами шляхом покладення на обвинуваченого відповідного обов`язку та роз`яснення останньому наслідків його порушення у вигляді застосування більш суворого запобіжного заходу, на думку суду, зможе запобігти вказаному ризику.

Стосовно ризику вчинити інше кримінальне правопорушення, то суд звертає увагу на те, обвинувачений свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину не визнає, тому з огляду на закріплену в ст. 17 КПК України презумпцію невинуватості поводження з ним має відповідати поводженню з невинуватою особою. При цьому обвинувачений є особою, яка відповідно до ст. 89 КК України, не має судимості, тому доводи сторони обвинувачення на підтвердження існування вказаного ризику про неодноразове притягнення останнього до кримінальної відповідальності за вчинення корисливих злочинів, що свідчить про його схильність до протиправних дій і відповідно негативно характеризує, є неприпустимими й судом до уваги не беруться, оскільки припинення судимості анулює всі кримінально-правові та загально-правові наслідки засудження й призначення покарання. Водночас будь-яких доказів на підтвердження факту існування такого ризику матеріали кримінального провадження не містять і прокурором таких суду не надано.

За встановлених обставин суд вважає, що з урахуванням тривалості тримання обвинуваченого під вартою ступінь ризиків, які існували під час обрання обвинуваченому запобіжного у вигляді тримання під вартою, суттєво знизився, а наявність такого ризику як вчинення іншого злочину на даний час не встановлено.

Отже, зважаючи на вимоги ст. 5 Конвенції та усталену практику ЄСПЛ, суд дійшов висновку, що характер пред`явленого обвинувачення та тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим, не може бути достатньою підставою для продовження тримання останнього під вартою.

При цьому запобігти наявним ризикам, які зумовили застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, можливо й шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.

З огляду на викладене, з урахуванням наведених даних про особу обвинуваченого, стану його здоров`я й відсутності відомостей щодо спроб останнього ухилятися від органів досудового розслідування та суду, незважаючи на обвинувачення у вчиненні тяжкого злочину та передбачене за нього покарання, вірогідність ухилення обвинуваченого від виконання процесуальних обов`язків не є надто високою, тому суд вважає за необхідне змінити обвинуваченому ОСОБА_4 раніше обраний до нього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на домашній арешт із покладенням певних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, що зможе запобігти об`єктивно існуючим на даний момент ризикам та забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків і його належну поведінку. Застосовуючи такий запобіжний захід, суд виходить з необхідності уникнення дійсно наявних ризиків, визначених ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме можливості обвинуваченого переховуватися від суду й незаконно впливати на потерпілу та свідка.

При цьому суд зважає на практику ЄСПЛ, що за наслідками та способами застосування, як тримання під вартою, так і домашній арешт, прирівнюються до позбавлення волі для цілей ст. 5 §1(с) Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Манчіні проти Італії»).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 131, 132, 176-178, 181, 183, 194, 197, 315 КПК України, ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні клопотання прокурора про продовження строку дії застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відмовити.

Змінити застосований до обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Застосувати до обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком на два місяці, тобто до 03 серпня 2020 року.

Зобов`язати обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прибувати за кожною вимогою до суду та покласти на нього строком до 03 серпня 2020 року такі обов`язки:

- не відлучатися із м. Кривого Рогу Дніпропетровської області без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання/реєстрації та місця роботи;

- утримуватися від спілкування з потерпілою та свідками в цьому кримінальному провадженні;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

- не залишати приміщення будинку АДРЕСА_2 в період часу з 22.00 год. до 06.00 год.

Негайно звільнити обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з-під варти та зобов`язати його невідкладно прибути до місця свого проживання.

Ухвалу про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту з метою контролю за поведінкою обвинуваченого передати для виконання до Криворізького відділу поліції ГУНП у Дніпропетровській області за місцем проживання ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 .

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_4 , що відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України працівники органу Національної поліції з метою контролю за його поведінкою мають право з`являтися до нього в житло, в якому він перебуває під домашнім арештом, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.

Дія ухвали закінчується о 24.00 годині 03 серпня 2020 року.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом семи днів з дня її оголошення, а особою, яка перебуває під вартою, у той же строк з моменту вручення їй копії ухвали.

Подання апеляційної скарги на ухвалу суду зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Ухвала суду, яка набрала законної сили, обов`язкова для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягає виконанню на всій території України.

Суддя ОСОБА_1