ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/2755/19 Номер провадження 11-кп/814/535/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія:інші ухвали
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2020 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря ОСОБА_5

з участю: прокурора ОСОБА_6

засудженого ОСОБА_7

представника державної установи «Полтавська виправна колонія» №64 ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Ленінського районного суду м.Полтави від 22 січня 2020 року,-

В С Т А Н О В И Л А :
Даною ухвалою відмовлено в задоволенні подання начальника Державної установи «Полтавська виправна колонія №64» та голови спостережної комісії Подільської районної у м.Полтаві ради щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Ярмаки, Миргородського району, Полтавської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , українця, раніше не судимого,-

про умовно-дострокове звільнення від покарання за вироком Великобагачанського районного суду Полтавської області від 24.09.2012 року за п.10 ч.2 ст.115, ч.4 ст. 152, ч.1 ст. 185 , 70 КК України до 13 років позбавлення волі. Вироком Апеляційного суду Полтавської області від 27.06.2013 року скасовано вирок районного суду в частині призначеного покарання та призначено покарання у виді 15 років позбавлення волі, в іншій частині вирок районного суду залишено без змін.

Приймаючи вказане рішення, суд вказав, що ОСОБА_7 відбуває покарання за вчинення особливо тяжкого злочину, вчиненого відносно неповнолітньої особи, який мав великий суспільний резонанс, засуджений є суспільно-небезпечною особою вчинив злочин в стані алкогольного сп`яніння, а тому неможливо дійти висновку, що засуджений дійсно досяг виправлення. Окрім того, в матеріалах справи відсутні переконливі дані про те, що процес виправлення ОСОБА_7 досяг тієї стадії, на якій відбування засудженим призначеного покарання перестає бути доцільним і подальше його виправлення можливе в умовах перебування на волі, а сам факт працевлаштування та наявність заохочень не свідчить про його виправлення та сумлінне ставлення останнього до праці. Суд прийшов до висновку, що засуджений ОСОБА_7 своїми діями намагається стати на шлях виправлення. Проте є передчасним вважати, що він досяг виправлення.

Не погоджуючись з даним рішенням суду ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати ухвалу суду через невідповідність висновків фактичним обставинам справи, постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання адміністрації Державної установи «Полтавська виправна колонія №64» про застосування до нього умовно-дострокового звільнення.

В обгрунтування апеляційних вимог зазначає, що в державній установі «Полтавська виправна колонія №64» перебуває з 04.04.2014 року за весь час відбування покарання не має жодного стягнення, тільки заохочення, працевлаштований, має сумлінну поведінку, відповідально відноситься до трудових обов`язків, дотримується правил трудового розпорядку вимог режиму, правил внутрішнього розпорядку установи, має соціальні міцні зв`язки з рідними, які допоможуть йому працевлаштуватися після повернення з місць позбавлення волі, а тому вважає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що він не заслуговує умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, вислухавши засудженого ОСОБА_7 , який просив застосувати до нього умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, думку прокурора про законність та обґрунтованість ухвали суду, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до частини 1 статті 81 КК України до осіб, що відбувають покарання у виді позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Відповідно до ч.ч.1,2, п.3 ч.3 ст.107 КК України , до осіб, які відбувають покарання у виді позбавлення волі за злочин, вчинений у віці до вісімнадцяти років, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання незалежно від тяжкості вчиненого злочину.

Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути

застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою та ставленням до праці та навчання довів своє виправлення.

Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути

застосоване до засуджених за злочин, вчинений у віці до вісімнадцяти років,

після фактичного відбуття: не менше двох третин строку покарання у виді позбавлення волі, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також, якщо особа раніше відбувала покарання у виді позбавлення волі і була умовно-достроково звільнена від відбування покарання, але до закінчення невідбутої частини покарання та до досягнення вісімнадцятирічного віку знову вчинила умисний злочин, за який вона засуджена до позбавлення волі.

Відповідно до п. 1 та п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду № 2 від 26.04.2002 "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким" умовно-дострокове звільнення особи від відбування покарання має сприяти досягненню мети, передбаченої ст. 50 КК України - виправленню засудженого і запобіганню вчинення нових злочинів. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого.

Встановлено, що ОСОБА_7 засуджений вироком Великобагачанського районного суду Полтавської області від 24.09.2012 року за п.10 ч.2 ст.115, ч.4 ст. 152, ч.1 ст. 185 , 70 КК України до 13 років позбавлення волі. Вироком Апеляційного суду Полтавської області від 27.06.2013 року скасовано вирок районного суду в частині призначеного покарання та призначено покарання у виді 15 років позбавлення волі, в іншій частині вирок районного суду залишено без змін. Ухвалою Ленінського районного суду м.Полтави від 04.02.2016 року на підставі закону України « Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26.11.2015 року, зараховано строк попереднього ув`язнення з 12.05.2010 року по 28.11.2013 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Початок строку: 12.05.2010 року, 3/4 строку відбув: 23.01.2018 року. Кінець строку: 23.10.2021 року.

За час перебування в СІЗО м. Полтави характеризувався посередньо, заохочень та стягнень не мав.

З 04.04.2014 року засуджений ОСОБА_7 відбуває покарання в державній установі «Полтавська виправна колонія №64». Працевлаштований в господарській обслузі установи на посаді прибиральника службових приміщень.

З матеріалів особової справи вбачається, що відповідно до характеристики від 23.02.2016 року (а.с.204 особової справи) від засудженого надходила заява про відмову від переведення до дільниці соціальної реабілітації.

Відповідно до характеристики від 01.11.2016 року (а.с.221 особової справи) від засудженого надходила заява про відмову від заміни покарання більш м`яким, станом на 23.09.2016 року оцінка ступеню виправлення: «Стає на шлях виправлення». Відповідно до характеристики від 02.02.2018 року (а.с.245 особової справи) 23.02.2016 року засудженому відмовлено в застосуванні пільги передбаченої ст.101 КВК України;

01.11.2016 року засудженому відмовлено в застосуванні пільги передбаченої ст.82 КК України. Висновок: засуджений не довів свого виправлення, на підставі ст.81 КВК України його недоцільно звільнити умовно-достроково. В характеристиці від 15.11.2019 року (а.с.2 справи №553/2755/19) вказано, що засуджений довів своє виправлення.

Відмовляючи в задоволенні подання начальника Державної установи «Полтавська виправна колонія №64» та голови спостережної комісії Подільської районної у м.Полтаві ради щодо ОСОБА_7 , суд першої інстанції вказав, що з досліджених даних можна розбити висновок про нестабільну поведінку засудженого ОСОБА_9 під час відбування покарання, і хоча існують в його поведінці і позитивні зміни, однак це не дає підстави вважати, що він своєю поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення.

Отже, посилання засудженого, що він довів своє виправлення, а судом це не було враховано є безпідставними.

Так, прийняття рішення про умовно дострокове звільнення не є обов`язковим, а залежить від переконаності суду в тому, що мета покарання досягнута в більш короткий термін, ніж це було визначено вироком.

Аналізуючи наведене судом першої інстанції та дані особової справи засудженого, апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції під час розгляду даного клопотання повністю дотримався вимог кримінального закону та інших нормативних актів, обґрунтовано дійшов висновку про те, що застосування до ОСОБА_7 умовно-дострокового звільнення від відбування покарання є передчасним.

Викладені апелянтом в апеляційній скарзі обставини були в повній мірі перевірені та враховані судом першої інстанції при прийняті рішення про відмову у задоволенні подання, з такими висновками погоджується і апеляційний суд.

Так, згідно до вимог ст.6 КВК України виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки, свідоме відновлення засудженого в соціальному статусі повноправного члена суспільства, повернення його до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя в суспільстві.

На думку апеляційного суду процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним протягом всього перебування засудженого в установі виконання покарання.

Отже, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання, належним чином врахував умови, передбачені ст. 81 КК України для такого звільнення та погоджується з висновками суду першої інстанції в частині того, що за період часу відбування покарання засуджений не довів свого виправлення сумлінною поведінкою і ставленням до праці, а тому вважає, що підстав для скасування оскаржуваної ухвали, про що просить апелянт, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Полтави від 22 січня 2020 року про відмову в умовно-достроковому звільненні ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 . ОСОБА_4 .