Справа №577/5797/18 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/37/20 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 577/5797/18 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 08.04.2019, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , раніше судимий

визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

захисника адвоката ОСОБА_10 ,

ВСТАНОВИЛА:

В поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_11 просить застосувати до нього ст. 69 КК та пом`якшити покарання, оскільки він тяжко хворіє, проживає з співмешканкою, має неповнолітню дитину та матір, яка є інвалідом 2 групи.

Вироком Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 08.04.2019 ОСОБА_9 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, та йому призначене покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. Стягнуто на користь держави 858 грн процесуальних витрат.

Відповідно до вироку суду, 21.12.2018 близько 16:00 на території гаражного кооперативу № 3 по вул. Вирівській в м. Конотопі, ОСОБА_9 повторно, вихопив з руки малолітнього ОСОБА_12 мобільний телефон з чохлом, сім-карткою та грошима на рахунку загальною вартістю 1973 грн, відкрито заволодівши ними.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_10 , які підтримали апеляційну скаргу та просили пом`якшити призначене покарання, доводи прокурора ОСОБА_8 про залишення вироку суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, за обставин, викладених у вироку в апеляційній скарзі не оспорюються.

Що стосується доводів апеляційної скарги про суворість призначеного покарання, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і не ґрунтуються на вимогах закону України про кримінальну відповідальність.

Так, ст. 50 і 65 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та інформації про особу винного, що також узгоджується і з правовою позицією ВСУ (постанова від 04.04.2011 у справі № 5-1кс11), згідно якої норми Особливої частини КК мають базуватися на нормах Загальної частини цього Кодексу. Це спеціально зазначено законодавцем у ст. 65 КК, в якій установлено загальні засади призначення покарання і згідно якої суд призначає покарання не тільки в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, і, зважаючи на ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, але й відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу.

Зазначені загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання, тому при призначенні ОСОБА_9 покарання, суд першої інстанції урахував як ступінь тяжкості вчиненого останнім злочину, який є тяжким, особу винного, обставини, які пом`якшують покарання характеристику за місцем проживання і тяжкі захворювання, та обставину, яка його обтяжує вчинення злочину щодо малолітньої дитини та у присутності дитини, а також вперте небажання стати на шлях виправлення.

Що стосується викладених в апеляційній скарзі обставин, то вони вже враховані судом першої інстанції при визначенні виду та розміру покарання, а наявність на утриманні у співмешканки ОСОБА_9 хворої матері та дитини не свідчать про можливість призначення обвинуваченому більш м`якого покарання.

Таким чином, колегія суддів приходить до переконання, що при визначенні обвинуваченому виду і розміру покарання саме у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 2 ст. 186 КК, суд першої інстанції дотримався загальних засад призначення кримінального покарання, зокрема принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, в повній мірі врахував положення ст. 65 і 69 КК, що знайшло своє відображення у вироку з наведенням відповідних мотивів, тому призначене обвинуваченому ОСОБА_9 покарання відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, характеру й тяжкості вчиненого ним діяння, інформації про його особу, є справедливим за своїм видом і розміром, а також є необхідним і достатнім для виправлення та попередження нових злочинів. При цьому колегія суддів керується не лише національним законодавством щодо призначення кримінального покарання, а й враховує автономну концепцію поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_9 покарання не становить «особистий надмірний тягар для цієї особи», відповідає справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, внаслідок чого будь-яких законних підстав для призначення покарання із застосуванням положень ст. 69 КК не убачається, а зазначені обвинуваченим обставини не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржене судове рішення є законним, належним чином обґрунтованим та вмотивованим, внаслідок чого воно підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 08.04.2019 відносно ОСОБА_13 залишити без змін, а його апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4