ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 635/739/18 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1758/20 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: Умисне вбивство
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:
головуючого - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5 ,
за участю прокурора - ОСОБА_6 ,
захисників - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
обвинувачених - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 23 січня 2020 року у відношенні ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,-
ВСТАНОВИЛА:
Вказаною ухвалою - обвинуваченому ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м.Харкова, єврею, громадянину України, який не працює, не одружений, з базовою середньою освітою, зареєстрований за адресою : АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимий : 28.08.1990 року Московським районним судом м. Харкова за ч. 2, ст. 141, ст. 17, ч. 3 ст. 140 КК України 1960 року до 2 років 6 місяців позбавлення волі; 28.05.1993 року Київським районним судом м. Харкова за ч. 1 ст. 142 КК України 1960 року до 3 років позбавлення волі, 13.09.1994 року Київським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 183-3 КК України 1960 р. до 4 років позбавлення волі; 18.03.1999 року Жовтневим районним судом м. Харкова за ч. 1 ст. 206 КК України 1960 р. до 1 року позбавлення волі, з іспитовим строком 1 рік; 07.05.2001 року Дзержинським районним судом м. Харкова за ч. 3 ст. 144, ст. 43 КК України 1960 р. до 7 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна (ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 07.11.2001 року перекваліфіковано на ч. 2 ст. 189 КК України, відповідно до ст. 43 КК України 1960 р. визначено остаточне покарання 4 роки позбавлення волі; 08.04.2004 року Комінтернівським районним судом м. Харкова за ч. 1 ст. 296 КК України до 1 року позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком на 1 рік; 08.02.2006 року Червонозаводським районним судом м. Харкова за ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 187 КК України до 7 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна; 16.01.2014 р. Ізюмським міськрайонним судом Харківської області за ч. 3 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК України до 5 років позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України з іспитовим строком на 3 роки; 27.08.2014 року Апеляційним судом Харківської області вирок в частині призначеного покарання із застосуванням ст.ст. 69, 75 КК України скасовано та призначено покарання за ч. 3 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК України у вигляді 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна ; ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 22.12.2017 року замінено невідбуту частину покарання на більш м`яке покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік 8 місяців 10 днів, 05.01.2018 року засуджений переведений до Бердичівського виправного центру.
який органами досудового розслідування обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 27, п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України,

- Обвинуваченому ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженцю смт. Безлюдівка Харківського району, Харківської області, грузину, громадянину України, який зареєстрований та проживає за адресою : АДРЕСА_2 , раніше судимий: 30.09.2008 року Харківським районним судом Харківської області за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі з іспитовим строком 1 рік; 23.11.2010 року Харківським районним судом Харківської області за ч. 1 ст. 309 КК України до 1 року позбавлення волі з іспитовим строком 1 рік; 23.03.2011 року Харківським районним судом Харківської області за ч.1 ст. 122, ч. 1 ст. 296 КК України до 2 років позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки; 16.10.2015 року притягнутий Харківським РВ ХМУ ГУНП в Харківській області до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 307 КК України, 25.09.2015 року Ленінським РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 309 КК України, розгляд обвинувального акта триває у Харківському районному суд Харківської області районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 183-3 КК України до 4 років позбавлення волі;
який органами досудового розслідування обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, та яким продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 22 березня 2020 року.

В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції вказав на те, що ризики, передбачені п.п. 1,3,5 ч. 1 ст.177 КПК України, які існували на час обрання обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не зменшилися та продовжують існувати.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 просить скасувати ухвалу про продовження строку тримання під вартою.

Апелянт зазначає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим. Вказує на те, що клопотання прокурора було заявлене ним усно, ні він, ні його захисник не мали можливості отримати копію цього клопотання, що суперечить вимогам ст. 184 КПК України. В зв`язку з цим, на думку апелянта, суд необґрунтовано задовольнив вказане клопотання. Крім того, відсутні будь-які докази на підтвердження його вини, жоден із заявлених прокурором ризиків, не доведений та не підтверджений в суді. Також залишено поза увагою суду, що обвинувачений має місце реєстрації, стійкі соціальні зв`язки, одружений, страждає на низку захворювань, які потребують серйозного лікування.

Обвинувачений ОСОБА_10 в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу про продовження йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

На думку апелянта, жоден із заявлених прокурором ризиків ним не доведений, в зв`язку з чим відсутні підстави для застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинувачених та їх захисників, які підтримали апеляційні скарги, думку прокурора, який вважав ухвалу суду законною та обґрунтованою, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Згідно з положеннями ч.3 ст. 331 КПК України суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду, перешкоджати кримінальному провадженню, незаконно впливати на потерпілих, свідків, тощо, вчинити інше кримінальне правопорушення, а підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою вищенаведеної статті.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, згідно ст. 178 КПК України, враховується: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного; майновий стан підозрюваного; наявність судимостей у підозрюваного; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, зокрема можливість переховування від суду, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченими переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останні з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого їм злочину можуть вдатися до відповідних дій.

Матеріали судового провадження містять докази про існування інших ризиків неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого, зокрема, незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення, які поряд із ризиком можливості переховуватися від органів досудового розслідування та суду теж залишаються існувати та вірогідність їх настання є досить високою.

Крім того, колегія суддів враховує, що обвинувачені обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину групою осіб, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від десяти до п`ятнадцяти років або у виді довічного позбавлення волі, раніше неодноразово судимі, що беззаперечно свідчить про стійку антисоціальну поведінку обвинувачених, які на шлях виправлення не стали та продовжують вчиняти злочини.
У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням конкретних обставин вчинення злочину, який інкримінується обвинуваченим, тяжких наслідків вчиненого кримінального правопорушення, даних про особу обвинувачених, колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілої.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_9 про те, що клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу не було вручено обвинуваченому і захиснику, як того вимагає КПК України, позбавлені правових підстав, оскільки відповідно приписів ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою; до спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Вимога про вручення копії клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою під час судового розгляду чинним кримінальним процесуальним законом не передбачена.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_9 в частині недоведеності його вини, у зв`язку з відсутністю доказів колегією суддів не приймаються, оскільки на даній стадії кримінального провадження суд не наділений повноваженнями перевіряти належність та допустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, робити відносно них свої висновки.

Посилання обвинуваченого ОСОБА_9 щодо зміни запобіжного заходу у зв`язку з погіршенням стану його здоров`я є необґрунтованими.

Оскільки, як в судовому засіданні у суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду не здобуто відомостей, які безумовно свідчили про неможливість тримання обвинуваченого під вартою, зокрема за станом здоров`я, а також не отримано відомостей щодо інших обставин, які б переважили ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

Посилання обвинуваченого ОСОБА_9 на те, що він має місце реєстрації, стійкі соціальні зв`язки, одружений, є тими обставинами, які враховуються при застосуванні, зміні, продовженні запобіжного заходу, вирішенні питання про призначення покарання, однак такі не є безумовною підставою для застосування іншого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою.
Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на підставі всебічно з`ясованих обставин дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченими їх процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційних скарг.

Керуючись ст. 177, ст. 178, ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 залишити без задоволення.
Ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 23 січня 2020 року про продовження запобіжного заходу стосовно ОСОБА_9 , ОСОБА_10 без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий -

Судді -