Справа №:755/2407/20
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" лютого 2020 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

слідчого судді ОСОБА_1 ,

секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши клопотання слідчого Дніпровського управління поліції ГУ Національної поліції у м. Києві ОСОБА_3 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000173 від 10 січня 2020 року, про арешт майна,

за участю:

слідчого ОСОБА_3 ,

в с т а н о в и в:

14 лютого 2020 року до Дніпровського районного суд м. Києва надійшло клопотання слідчого Дніпровського управління поліції ГУ Національної поліції у м. Києві у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000173 від 10 січня 2020 року, про арешт майна.

Клопотання погоджено з прокурором Київської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_4 .

Клопотанням обґрунтоване тим, що невстановлені особи підробили документи на право власності на об`єкт нерухомо майна, а саме на земельну ділянку з житловим будинком, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , який на праві приватної власності належить ОСОБА_5 , після чого з використанням завідомо підроблених документів провели державну реєстрацію права власності, а в подальшому, а саме 02.11.2019 року реалізували третій особі.

В ході слідства, згідно даних КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації » встановлено, що право власності на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 24.01.2009 року, яка успадкувала вказане майно від свого батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . В свою чергу, покійний нині ОСОБА_6 набув право власності на житловий будинок з надвірними будівлями на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.02.2004 року, виданого Дев`ятою київською державною нотаріальною контрою та зареєстрованого за реєстровим номером 1-316, зареєстрованому в КМБТІ 06.02.2004 року у реєстровій книзі №д.231-274 за №2512.

Так, в ході слідства встановлено, що 14.09.2018 року ОСОБА_7 подав державному реєстратору КП «Новоіванівське 3» у м.Києві ОСОБА_8 документи, на підставі яких державним реєстратором було прийнято рішення про проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно, а саме: договір купівлі-продажу будинку від 14.07.2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 та зареєстрованим за №1472, згідно якого ОСОБА_6 продав житловий будинок, а ОСОБА_7 придбав житловий будинок з земельною ділянкою за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно отриманої відповіді Київського державного нотаріального архіву, за реєстровим номером 1472 від 14.07.2004 року рахується договір купівлі-продажу нежитлового будинку, сторонами якого є ДП «Укрінвестбуд» та ОСОБА_10 , та даний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 .

Крім того, ОСОБА_7 , подав державному реєстратору довідку ПБ-2018 №18967 від 27.08.2018 року нібито видану КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», згідно якої право власності на дану земельну ділянку та житловий будинок зареєстровано за ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу будинку від 14.07.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 та зареєстрованим за №1472.

Згідно даних БТІ в період з 2013-2020 років будь-які замовлення (інформаційні довідки, технічні паспорти) за вказаною адресою не виготовлялись, таким чином вказана довідка, є підробленою.

З викладеного слідує, що ОСОБА_7 під час проведення державної реєстрації права власності на житло, було надано державному реєстратору завідомо підроблені документи на право власності, а набуття права власності на нерухоме майно відбулось внаслідок вчинення злочину.

Згідно інформації, яка отримана від Головного територіального управління юстиції в м.Києві, управління державної реєстрації акредитацію реєстратором КП «Новоіванівське 3» скасовано 12.10.2018 року.

В подальшому, 02.11.2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_11 було посвідчено договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , згідно якого ОСОБА_7 реалізував зазначену земельну ділянку з будинком ОСОБА_12 . Одночасно з цим, незважаючи на те, що договір купівлі-продажу житлового будинку між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 від 14.07.2004 року ніколи не укладався, та вказаний правовстановлючий документ є завідомо підробленим, при відчуженні нерухомого майна, дружиною ОСОБА_13 органам нотаріату було надано згоду на відчуження нерухомого майна, нібито набутого в шлюбі.

Аналізом договору купівлі-продажу будинку від 14.07.2004 року, що нібито укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 встановлено, що в п. 11 зазначеного договору містяться посилання на «пункт 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковою територією, затверджених постановою Кабінеті Міністрів України від 24 січня 2006 року за №45 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 14.01.2009 року за №5)». Посилання на такі документи в договорі від 14.07.2004 року є неможливим, так як такі законодавчі акти ще не були прийнятими, що в свою чергу свідчить про те, що даний договір не укладався та є завідомо підробленим.

Таким чином, на даний час встановлено, що вказані вище особи, заволоділи правом власності на земельну ділянку з житловим будинком за адресою АДРЕСА_1 яка на праві приватної власності належить ОСОБА_5 , на даний час право власності на вказану квартиру належить ОСОБА_12 та перейшло до нього внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Разом з тим, не виключена можливість співучасті останнього у вчиненні шахрайських дій з нерухомим майном. Таким чином, земельна ділянка з житловим будинком за адресою АДРЕСА_1 , стала об`єктом злочинного посягання, відповідно є речовим доказом у кримінальному провадженні №0000173 від 10.01.2020 року.

Згідно постанови про визнання речових доказів від 12.02.2020 року, що винесена на підставі ст. 98 КПК України, земельна ділянка з житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , визнана речовим доказом.

Слідчий у судовому засіданні клопотання підтримала та просила його задовольнити, накласти арешт на вказане майно, з метою збереження речових доказів, шляхом заборони відчуження та розпорядження майном.

Відповідно до ст. 172 КПК України, слідчий суддя прийшов до висновку, про необхідність розгляду клопотання без повідомлення власників майна, оскільки є необхідність забезпечення арешту майна, так як існують ризики відчуження майна до прийняття судом рішення.

Вислухавши доводи слідчого, вивчивши матеріали клопотання, слідчий суддя приходить до наступних висновків.

Відповідно до п.7 ч.2 ст.131 КПК України, одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно п.1 ч.2 ст.170 КПК України арешт на майно накладається з метою збереження речових доказів.

Відповідно до ч.3 ст.170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

При цьому, ч. 10 ст. 170 КПК України, зазначає, що арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Речовими доказами згідно ч.1 ст.98 КПК України є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Крім того, на підставі вимог ч.5 ст.9 КПК України, слідчий суддя враховує, що виходячи з положень Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Також, у ст.1 Першого протоколу до Конвенції зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 р.), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 р.) ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним, тобто для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії», п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.).

На підставі викладеного, з урахуванням мотивів клопотання слідчого про арешт майна та доданих до клопотання документів, слідчий суддя приходить до висновку, що слідчим доведено наявність достатніх підстав вважати, що мав місце факт вчинення кримінального правопорушення за ознаками злочину, передбачену ч.4 ст.190 КК України, та про необхідність накладення арешту на майно на підставі ч.2 ст.170 КПК України, оскільки існує обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти органи досудового розслідування з дотриманням відповідних положень національного законодавства та принципів верховенства права, а також з метою збереження речових доказів, слідчий суддя вважає необхідним накласти арешт на вилучене майно, шляхом заборони його відчуження.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 110, 131, 170-175, 309 КПК України, -

у х в а л и в:

Клопотання слідчого Дніпровського управління поліції ГУ Національної поліції у м. Києві ОСОБА_3 задовольнити частково.

Накласти арешт на майно, а саме: на земельну ділянку, площею 0.0771 гектарів, кадастровий номер :72:184:0047 (реєстраційний номер нерухомого майна 000, номер запису про право власності 27923544) та житловий будинок, зазначений на плані літ. «А» загальною площею 86,8 кв м., житловою площею 50,3 кв.м, з відповідними будівлями та спорудами : сарай літ. «Г», вбиральня літ «В», паркан - №1 (реєстраційний номер нерухомого майна 000, номер запису про право власності 27923741) за адресою: АДРЕСА_1 , що на даний час на праві власності зареєстровані за ОСОБА_12 , шляхом заборони його відчуження.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя: