Номер провадження: 11-сс/813/550/20
Номер справи місцевого суду: 515/426/20 1-кс/515/901/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.04.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

представника Кілійського міжрайонного управління водного господарства - адвоката ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Кілійського міжрайонного управління водного господарства - адвоката ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Татарбунарського районного суду Одеської області від 31.03.2020 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0000047, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18.03.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.252 КК України,-

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.
Ухвалою слідчого судді Татарбунарського районного суду Одеської області від 31.03.2020 року частково задоволено клопотання заступника начальника СВ Татарбунарського ВП Арцизького ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_7 та накладено арешт на бульдозер «ДЗ-109» на базі Т-170 з реєстраційним номером НОМЕР_1 та екскаватор «Е-4111» з реєстраційним номером НОМЕР_2 з позбавленням права на відчуження, які належать Кілійському управлінню водного господарства (м. Кілія, вул. Червоногвардійська,78), без позбавлення права на розпорядження та користування зазначеними одиницями техніки.
Зазначені транспортні засоби передано на відповідальне зберігання Кілійському управлінню водного господарства (м.Кілія, вул.Червоногвардійська,78).
Своє рішення про накладення арешту на зазначене майно слідчий суддя мотивував тим, що зазначене майно відповідає критеріям речових доказів, зазначеним у ст. 98 КПК України. Вилучення техніки у підприємства у зв`язку з її арештом може негативно вплинути на виробничу діяльність, тому є підстави для накладення арешту на зазначену техніку з позбавленням права її відчуження, без позбавлення права розпорядження та користування нею. Зазначену техніку оглянуто в процесі досудового розслідування і з нею проведено відповідні процесуальні дії.

Зміст вимог апеляційної скарги.
Не погоджуючись з рішенням слідчого судді, представник Кілійського міжрайонного управління водного господарства - адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді та відмовити заступнику начальника СВ Татарбунарського ВП Арцизького ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_7 у задоволені клопотання про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження №0000047, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18.03.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 252 КК України.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що слідчий суддя неприпустимо грубо порушив конституційне право та загальні засади кримінального провадження, передбачені ст. 7 КПК України, оскільки представники Кілійського МУВГ не повідомлялись про розгляд справи на 31.03.2020 року та судовий розгляд відбувся без їх участі.
Вказує, що кримінальне провадження внесено до ЄРДР за відсутності події кримінального правопорушення. Спецтехніка Кілійського МУВГ (бульдозер «ДЗ-109» на базі Т-170 з реєстраційним номером НОМЕР_1 та екскаватора «Е-4111» з реєстраційним номером НОМЕР_2 ), на яку накладено арешт є не знаряддям вчинення кримінального правопорушення, а навпаки є знаряддям відновлення та збереження водно болотних угідь міжнародного значення, які взяті під охорону на підставі Рамсарської конвенції 1971 року, яка була ратифікована Україною у 1996 році. Зазначає, що оскаржувана ухвала не містить мотивувальної частини щодо необхідності накладення арешту.

В судове засіданні апеляційного суду прокурор у даному кримінальному провадженні не прибув, подав до суду клопотання, в якому вказав на законність прийнятого слідчим суддею рішення про накладення арешту на майно та просив розгляд його апеляційної скарги за відсутності прокурора.
Зважаючи на наведені обставини, заслухавши думку представника апелянта, виконуючи вимоги кримінального процесуального закону, апеляційний суд вважав за можливим та необхідним провести розгляд за відсутності прокурора.

Позиції учасників апеляційного розгляду.
Заслухавши суддю-доповідача; поясненняпредставника Кілійського міжрайонного управління водного господарства - адвоката ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; викладену у клопотанні думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив оскаржувану ухвалу залишити без змін; дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку про таке.

Мотиви апеляційного суду.
Згідно з вимогами ст.404 КПК України, рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційних скарг.
Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.
Згідно з п.1 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.
Згідно з ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У відповідності до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.
Частиною другою ст.173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.
Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.
До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.
Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).
Слідчий суддя або суд під час судового провадження накладає арешт на майно у вигляді речей, якщо є достатні підстави вважати, що вони відповідають критеріям, зазначеним у ч.2 ст.167 цього Кодексу.
У відповідності до п. 3 ч. 2 ст. 167 КПК України, тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей, тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом.

Щодо доводів апеляційної скарги.
Розглядаючи клопотання слідчого, слідчий суддя районного суду вказаних вимог закону при розгляді клопотань про накладення арешту на майно слідчий суддя районного суду не дотримався, фактично обмежився зазначенням в оскаржуваній ухвалі доводів клопотання та при цьому належним чином не мотивував своє рішення про накладення арешту.

Як вбачається з мотивувальної частини ухвали слідчого судді (а.с. 28-29), при постановленні ухвали слідчий суддя своє рішення обґрунтував лише тим, що вилучення зазначеного майна у зв`язку з арештом може негативно вплинути на виробничу діяльність підприємства та вбачаються підстави для накладення арешту на техніку з позбавленням права її відчуження, без позбавлення права розпорядження та користування нею. При цьому не вказав, які саме критерії на це вказують.

Натомість, аналіз клопотання слідчого про накладення арешту на майно та долучені до нього матеріали кримінального провадження дають підстави для висновку, що клопотання не відповідає вимогам закону, з підстави чого апеляційний суд вважає слушними доводи апелянта про те, що слідчим не було надано доказів, які б в достатній мірі підтверджували існування підстав для накладення арешту на майно.

Так, до клопотання слідчого, всупереч вимогам ч. 2 ст. 171 КПК України, не додано жодних документів, які б підтверджували факт умисного пошкодження територій, взятих під охорону держави та об`єктів природно-заповідного фонду та не зазначено належних даних на підставі яких було внесено відомості до ЄРДР про обставини можливого вчинення кримінального правопорушення.

Так, слідчий обмежився зазначенням у клопотанні даних про отримання з заяви голови товариства мисливців та рибалок ОСОБА_8 даних щодо факту умисного пошкодження територій, взятих під охорону держави та об`єктів природно-заповідного фонду, яка виразилася у будуванні гідротехнічної споруди каналу, а також долученими до клопотання матеріалами, які підтверджують факт виконання цих робіт відповідними працівниками Кілійського управління водного господарства на спеціальній техніці, що належить цьому господарству.
При цьому, матеріали клопотання не містять такої заяви та протоколу допиту заявника щодо обставин скоєного правопорушення, яке органом досудового розслідування правопорушення покладено в обгрунтування клопотання.
Водночас, матеріали клопотання не містять матеріалів, що підтверджують версію органу досудового розслідування щодо незаконності Кілійським управлінням водного господарства протиправних дій, дані щодо яких внесені до ЄРДР.
При цьому, апеляційний суд приймає до уваги надані до апеляційної скарги представником власника майна матеріали, які вказують на те, що вказані роботи проводились відповідно до наказу в.о. директора Національний природний парк «Тузловські лимани» ОСОБА_9 № 15-ОД від 05.03.2020 року «Про проведення невідкладного природоохоронного заходу з відновлення водообміну між Чорним морем та Тузлівськими лиманами» у термін з 12.03.2020 по 31.03.2020 року передбачалось проведення невідкладного природоохоронного заходу з поновлення водообміну між Чорним морем та Тузлівською групою лиманів у межах 23/24 км піщаного пересипу шляхом розчистки від піщаних наносів каналів прорв до яких було залучено спонсорів та суб`єктів господарювання, що здійснюють промисловий лов на території НПП «Тузлівські лимани».

Також безпідставними є посилання слідчого в клопотанні на те, що здійснювалось умисне пошкодження території взятих під охорону держави та об`єктів природно-заповідного фонду, шляхом будівництва гідротехнічної споруди каналу між лиманом Шагани та Чорним морем в районі 24 км піщаного пересипу поблизу курорта «Рассєйка» Татарбунарського району, Одеської області, оскільки вони спростовуються наданими адвокатом ОСОБА_6 апеляційному суду матеріалами, зокрема:

-експертний висновок щодо водообміну Тузлівськими лиманами і Чорним морем;

-витяг з рішення науково-технічної ради № 18 національного природного парку «Тузливські лимани» від 20.02.2020 року;

-договором про співправцю між НПП «Тузлівські лимани» та ТОВ «Дунайагросервіс»;

-договір №047 про виконання послуг;

-листом до ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо проведення робіт на території НПП Тузлівські лимани від 11.03.2020 року;

-листом до Татарбунарського ВП в Арцизького ВП ГУНП в Одеській області про проведення робіт на території НПП Тузлівські лимани від 27.03.2020 року;

-наказом № 15-ОД від 05.03.2020 року «Про проведення невідкладного природоохоронного заходу з відновлення водообміну між Чорним морем та Тузлівськими лиманами»,

Зазначаючи у клопотанні про накладення арешту на майно підстави для його накладення, слідчий послався на те, що вказане майно є знаряддям вчинення кримінального правопорушення та накладення арешту на нього необхідне з метою належного збереження речових доказів, запобігання можливості їх приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, необхідності проведення відповідних судових експертиз, однак на підтвердження зазначених обставин слідчий також не надав відповідних доказів.

За наведених вище обставин, апеляційний суд прийшов до висновку про те, що факт умисного пошкодження територій взятих під охорону держави та об`єктів природно-заповідного фонду, шляхом будівництва гідротехнічної споруди каналу між лиманом Шагани та Чорним морем в районі 24 км піщаного пересипу поблизу курорта «Рассєйка» Татарбунарського району, Одеської області, тобто вчинення правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 252 КК України в судовому засіданні не знаходить свого підтвердження.

Разом з тим, апеляційний суд приймає до уваги доводи апелянта про те, що розгляд клопотання відбувся без участі представника Кілійського міжрайонного управління водного господарства, який у разі прийняття участі при розгляді цього клопотання, міг надати слідчому судді відповідні пояснення та докази на спростування доводів клопотання.

За наведених вище обставин, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя, розглядаючи клопотання про арешт майна, не надав належної оцінки його невідповідності вимогам кримінального процесуального закону та дійшов висновків, які не відповідають фактичним обставини провадження.

Апеляційний суд з урахуванням встановлених в судовому засіданні фактів вважає, що такий підхід органу досудового розслідування щодо ініціювання питання про накладення арешту на майно, яке не є предметом кримінального правопорушення, не відповідає положенням Конституції України, кримінального процесуального закону та практиці Європейського суду з прав людини.

Висновки апеляційного суду.
Таким чином, апеляційний суд доходить висновку, що під час розгляду клопотання слідчого про арешт майна, зазначеного в резолютивній частині оскаржуваної ухвали та при винесенні ухвали про часткове задоволення зазначеного клопотання, слідчим суддею були допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, які потягли за собою передчасне та необґрунтоване рішення слідчого судді.

З огляду на зазначене, ухвала слідчого судді підлягає скасуванню з прийняттям нової ухвали, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 173 КПК України, про відмову в задоволенні клопотання заступника начальника СВ про накладення арешту на майно, оскільки клопотання не відповідає вимогам ст. 171 КПК України та в ньому не міститься обставин, які обґрунтовують підстави та необхідність накладення арешту на майно.

Керуючись ст. ст. 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргупредставника Кілійського міжрайонного управління водного господарства - адвоката ОСОБА_6 - задовольнити.
Ухвалу слідчого судді Татарбунарського районного суду Одеської області від 31.03.2020 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0000047, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18.03.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.252 КК України, - скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання заступника начальника СВ Татарбунарського ВП Арцизького ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_7 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №провадженні №0000047, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18.03.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.252 КК України.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4