Справа № 991/1438/19
Провадження № 11-сс/991/66/20
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2020 року м. Київ

Апеляційна палата Вищого антикорупційного суду у складі колегії суддів:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретар судового засідання - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду апеляційну скаргу прокурора Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 09 січня 2020 року про відмову в задоволенні клопотання про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000143 від 20 лютого 2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України,

за участю:

прокурора - ОСОБА_5 ,

представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 ,

детектива - ОСОБА_8 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановленні судом обставини:

Детективами Національним антикорупційним бюро України (далі - НАБУ) здійснюється досудове розслідування, а Спеціалізованою антикорупційною прокуратурою Генеральної прокуратури України (далі - САП ГПУ) - процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 0000143 від 20 лютого 2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України.

За версією сторони обвинувачення, службові особи ПАТ АБ «Укргазбанк» в період часу з 2015 по 2018 роки зловживаючи своїм службовим становищем здійснили перерахування на користь фізичних осіб та фізичних осіб-підприємців коштів в загальній сумі 197 577 562,66 гривень за послуги, які в дійсності не надавалися, чим вчинили розтрату грошових коштів в особливо великому розмірі.

Протягом 1-2 кварталів 2019 року продовжено перерахування коштів ПАТ АБ «Укргазбанк» на користь фізичних осіб-підприємців за послуги, які в дійсності не надавалися на суму 8 056 071,65 гривень.

08 листопада 2019 року на підставі ухвали слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 04 листопада 2019 року детективами НАБУ було проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 - за місцем проживання ОСОБА_9 , яка обіймає посаду заступника директора департаменту по роботі з корпоративними VIP-клієнтами ПАТ АБ «Укргазбанк» та здійснює роботу щодо керування та координації діяльності по документальному оформленню надання послуг фізичними особами та фізичними особами-підприємцями ПАТ АБ «Укргазбанк», за відсутності надання таких послуг в дійсності та забезпечує оплату фіктивних послуг.

В ході проведення вказаного обшуку детективами НАБУ виявлено та вилучено: мобільний телефону Huawei модель MAR-LXIA чорного кольору; ноутбук ASUS модель VX31E сріблясто-сталевого кольору та зарядний пристрій до нього; мобільний телефон Iphone модель MQA52LLIA. Вказані речі, 11 листопада 2019 року постановою детектива визнано речовими доказами у кримінальному провадженні.

В рамках вищевказаного кримінального провадження, 12 грудня 2019 року детектив НАБУ ОСОБА_8 звернувся до слідчого судді Вищого антикорупційного суду із клопотанням про накладення арешту на майно вилучене в ході обшуку 08 листопада 2019 року, а саме: мобільний телефону Huawei модель MAR-LXIA чорного кольору; ноутбук ASUS модель VX31E сріблясто-сталевого кольору та зарядний пристрій до нього; мобільний телефон Iphone модель MQA52LLIA.

09 січня 2020 року слідчим суддею Вищого антикорупційного суду постановлена ухвала, якою відмовлено у задоволенні зазначеного вище клопотання.

Відмовляючи у задоволенні клопотання слідчий суддя дійшов висновку, що вилучене під час обшуку майно має статус тимчасово вилученого та стороною обвинувачення пропущений граничний строк для звернення до слідчого судді із клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна. Окрім цього, стороною обвинувачення порушено порядок звернення до слідчого судді із клопотанням про арешт майна третьої особи, оскільки із таким клопотанням має право звернутись прокурор, а не детектив.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням прокурор САП ГПУ ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу до Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала:

В апеляційній скарзі прокурор САП ГПУ ОСОБА_5 ставить вимогу про скасування ухвали слідчого судді Вищого антикорупційного суду України від 09 січня 2020 року та постановлення нової ухвали, якою задовольнити клопотання детектива та накласти арешт на речі, вилучені 08 листопада 2019 року під час обшуку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: мобільний телефон Huawei модель MAR-LXIA чорного кольору; ноутбук ASUS модель VX31E сріблясто-сталевого кольору та зарядний пристрій до нього; мобільний телефон Iphone модель MQA52LLIA.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги прокурор посилається на те, що слідчий суддя розглянувши клопотання про арешт майна істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону. Зазначає, що висновки слідчого судді, викладені у судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам та не кореспондуються із положеннями національного законодавства та правовими позиціями Конституційного Суду України, а також суперечать сформованій практиці ЄСПЛ, міжнародним стандартам судочинства в частині додержання єдності судової практики, принципу верховенства правової визначеності та легітимним очікуванням передбачуваності судових рішень. На підтвердження вказаних доводів вказує, що до моменту подання даної апеляційної скарги, у проміжок часу від 23 грудня 2019 року (день винесення останніх ухвал) до 09 січня 2020 року (час прийняття оскаржуваної ухвали), слідчим суддею було прийнято ряд ухвал з аналогічних питань, що вирішувалися в оскаржуваній ухвалі, де при подібних обставинах вилученому майну не було застосовано титулу тимчасово вилученого. При цьому, слідчим суддею були прийняті протилежні викладеним в оскаржуваній ухвалі правові позиції та обґрунтування щодо правового статусу відповідного майна. Окрім цього, посилається на положення ст.ст. 170, 173 КПК України, відповідно до яких порушення процедури тимчасового вилучення майна не зазначені ні серед кола умов, які враховуються при вирішенні питання про арешт майна як речових доказів, ні серед підстав для відмови в задоволенні клопотання про арешт. Додані до клопотання матеріали свідчать про наявність обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження та на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують відповідне втручання у права та інтереси власників майна з метою збереження речових доказів.

Позиції учасників судового провадження:

У судовому засіданні прокурор підтримав вимоги апеляційної скарги з підстав зазначених в ній, просив задовольнити.

Детектив у судовому засіданні повністю підтримав прокурора.

Представник власника майна ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 , у судовому засіданні заперечувала проти вимог апеляційної скарги, вважаючи ухвалу слідчого судді законною та постановленою з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Інші учасники судового провадження у судове засідання не прибули, будучи повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги належним чином, однак відповідно до приписів ч. 4 ст. 405 КПК України їх неприбуття не перешкоджає проведенню розгляду.

Мотиви суду:

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши доводи прокурора та детектива, а також заперечення представника власника майна, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відмовляючи у задоволенні клопотання детектива, погодженого прокурорм, про арешт майна, слідчим суддею зазначених вимог закону дотримано не було.

Як вбачається з постанови старшого детектива Національного антикорупційного бюро України від 11 листопада 2019 року у кримінальному провадженні № 0000143 від 20 лютого 2019 року, вилучені 08 листопада 2019 року під час обшуку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: мобільний телефон Huawei модель MAR-LXIA чорного кольору; ноутбук ASUS модель VX31E сріблясто-сталевого кольору та зарядний пристрій до нього; мобільний телефон Iphone модель MQA52LLIA, містять відомості, які можуть бути використані як доказ фактів та обставин, що встановлюються під час кримінального провадження та зберегли на собі сліди кримінального правопорушення, у зв`язку з чим детектив прийшов до висновку про визнання їх речовими доказами.

Колегія суддів вважає, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою збереження речових доказів, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що матеріали судового провадження переконливо свідчать про те, речі, вилучені 08 листопада 2019 року під час обшуку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: мобільний телефон Huawei модель MAR-LXIA чорного кольору; ноутбук ASUS модель VX31E сріблясто-сталевого кольору та зарядний пристрій до нього; мобільний телефон Iphone модель MQA52LLIA, відповідають критеріям ч. 1 ст. 170 КПК України, оскільки містять відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження та обґрунтовано визнані речовими доказами, що в своїй сукупності слугує підставами для застосування обмежувальних заходів в даному кримінальному провадженні.

Дійшовши до вищевказаних висновків, колегією суддів також було взято до уваги положення ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, відповідно до яких майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Також, колегія суддів не погоджується з висновком слідчого судді стосовно того, що орган досудового розслідування пропустив строк звернення до слідчого судді з відповідним клопотанням, з огляду на те, що вилучене органом досудового розслідування майно має статус тимчасово вилученого.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 167 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.

Тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду (ч.2 ст. 168 КПК України).

Вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном (ч. 7 ст. 236 КПК України).

Системне тлумачення вищевказаних правових норм дає підстави вважати, зокрема, що тимчасово вилученим майном вважається майно, яке не входить до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку.

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 100 КПК України речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ або документ, зобов`язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. Речові докази, які отримані або вилучені слідчим, прокурором, оглядаються, фотографуються та докладно описуються в протоколі огляду. Зберігання речових доказів стороною обвинувачення здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, ухвалою слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 04 листопада 2019 року було надано дозвіл на проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_9 , а саме у житловому приміщенні - квартирі АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_6 з метою відшукання та вилучення документів у паперовому та в електронному вигляді, речей, електронних носіїв інформації, а саме: 22) персональних комп`ютерів (ноутбуків, нетбуків, системних блоків, моноблоків), планшетів, електронних носіїв (USB флеш-накопичувачів, eSATA-накопичувачів, флеш- карток, твердих дисків (HDD, HMDD тощо), твердотілих накопичувачів SSD, NAS- накопичувачів, RAID-масивів, магнітних, оптичних носіїв інформації, інших переносних носіїв інформації тощо), які містять електронні файли (документи, листування, іншу інформацію) про обставини вищезазначеного кримінального правопорушення; про ОСОБА_10 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_11 (РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_12 (РНОКПП НОМЕР_3 ), ОСОБА_13 (РНОКПП НОМЕР_4 ), ОСОБА_14 (РНОКПП НОМЕР_5 ), ОСОБА_15 (РНОКПП НОМЕР_6 ), ОСОБА_16 (РНОКПП НОМЕР_7 ), ОСОБА_17 (РНОКПП НОМЕР_8 ), ОСОБА_18 (РНОКПП НОМЕР_9 ), ОСОБА_19 (РНОКПП НОМЕР_10 ), ОСОБА_20 (РНОКПП НОМЕР_11 ), ОСОБА_21 (РНОКПП НОМЕР_12 ), ОСОБА_22 (РНОКПП НОМЕР_13 ), ОСОБА_23 (РНОКПП НОМЕР_14 ), ОСОБА_24 (РНОКПП НОМЕР_15 ), ОСОБА_25 (РНОКПП НОМЕР_16 ), ОСОБА_26 (РНОКПП НОМЕР_17 ), ОСОБА_27 (РНОКПП НОМЕР_18 ), ОСОБА_28 (РНОКПП НОМЕР_19 ), ОСОБА_29 (РНОКПП НОМЕР_20 ), ОСОБА_30 (РНОКПП НОМЕР_21 ), ОСОБА_31 (РНОКПП НОМЕР_22 ), ОСОБА_32 (РНОКПП НОМЕР_23 ), ОСОБА_33 (РНОКПП НОМЕР_24 ), ОСОБА_34 (РНОКПП НОМЕР_25 ), ОСОБА_35 (РНОКПП НОМЕР_26 ), ОСОБА_36 (РНОКПП НОМЕР_27 ), ОСОБА_37 (РНОКПП НОМЕР_28 ), ОСОБА_38 (РНОКПП НОМЕР_29 ), ОСОБА_39 (РНОКПП НОМЕР_30 ), ОСОБА_40 (РНОКПП НОМЕР_31 ), ОСОБА_41 (РНОКПП НОМЕР_32 ), ОСОБА_42 (РНОКПП НОМЕР_33 ), ОСОБА_43 (РНОКПП НОМЕР_34 ), ОСОБА_44 (РНОКПП НОМЕР_35 ), ОСОБА_45 , інших осіб, як фізичних осіб, так і фізичних осіб-підприємців; про надання вказаними особами ПАТ АБ «Укргазбанк» агентських послуг, a6o послуг із залучення депозитних коштів, або послуг із залучення клієнтів, або інформаційних послуг (або послуг під іншою назвою), проведення розрахунків за такі послуги тощо; відомості щодо використання чи розпорядження коштами, отриманими від вказаних осіб третіми особами тощо; 23) мобільних телефонів (мобільних терміналів систем зв`язку), SIM-карток (ідентифікаційних модулів абонента мобільного зв`язку), які містять електронні файли (документи, листування, іншу інформацію) про обставини вищезазначеного кримінального правопорушення; про ОСОБА_10 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_11 (РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_12 (РНОКПП НОМЕР_3 ), ОСОБА_13 (РНОКПП НОМЕР_4 ), ОСОБА_14 (РНОКПП НОМЕР_5 ), ОСОБА_15 (РНОКПП НОМЕР_6 ), ОСОБА_16 (РНОКПП НОМЕР_7 ), ОСОБА_17 (РНОКПП НОМЕР_8 ), ОСОБА_18 (РНОКПП НОМЕР_9 ), ОСОБА_19 (РНОКПП НОМЕР_10 ), ОСОБА_20 (РНОКПП НОМЕР_11 ), ОСОБА_21 (РНОКПП НОМЕР_12 ), ОСОБА_22 (РНОКПП НОМЕР_13 ), ОСОБА_23 (РНОКПП НОМЕР_14 ), ОСОБА_24 (РНОКПП НОМЕР_15 ), ОСОБА_25 (РНОКПП НОМЕР_16 ), ОСОБА_26 (РНОКПП НОМЕР_17 ), ОСОБА_27 (РНОКПП НОМЕР_18 ), ОСОБА_28 (РНОКПП НОМЕР_19 ), ОСОБА_29 (РНОКПП НОМЕР_20 ), ОСОБА_30 (РНОКПП НОМЕР_21 ), ОСОБА_31 (РНОКПП НОМЕР_22 ), ОСОБА_32 (РНОКПП НОМЕР_23 ), ОСОБА_33 (РНОКПП НОМЕР_24 ), ОСОБА_34 (РНОКПП НОМЕР_25 ), ОСОБА_35 (РНОКПП НОМЕР_26 ), ОСОБА_36 (РНОКПП НОМЕР_27 ), ОСОБА_37 (РНОКПП НОМЕР_28 ), ОСОБА_38 (РНОКПП НОМЕР_29 ), ОСОБА_39 (РНОКПП НОМЕР_30 ), ОСОБА_40 (РНОКПП НОМЕР_31 ), ОСОБА_41 (РНОКПП НОМЕР_32 ), ОСОБА_42 (РНОКПП НОМЕР_33 ), ОСОБА_43 (РНОКПП НОМЕР_34 ), ОСОБА_44 (РНОКПП НОМЕР_35 ), ОСОБА_45 , інших осіб, як фізичних осіб, так і фізичних осіб-підприємців; про надання вказаними особами ПАТ АБ «Укргазбанк» агентських послуг, або послуг із залучення депозитних коштів, або послуг із залучення клієнтів, або інформаційних послуг (або послуг під іншою назвою), проведення розрахунків за такі послуги тощо; відомості щодо використання чи розпорядження коштами, отриманими від вказаних осіб третіми особами тощо.

Відповідно до протоколу обшуку від 08 лютого 2019 року вилучені речі, зокрема мобільний телефон Huawei модель MAR-LXIA чорного кольору; ноутбук ASUS модель VX31E сріблясто-сталевого кольору та зарядний пристрій до нього; мобільний телефон Iphone модель MQA52LLIA, були надані добровільно та на підставі ухвали слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 04 листопада 2019 року. Отже дані речі набуті органом досудового розслідування в порядку ч. 2 ст. 100 КПК України, а не в порядку ст. 167-169 КПК України, тому висновок слідчого судді стосовно того, що вилучені речі мають статус тимчасово вилученого майна є помилковим.

Оскільки колегія суддів дійшла до висновку, що вилучене майно не має статусу тимчасово вилученого, тому положення ч. 5 ст. 171 КПК України щодо строку звернення органу досудового розслідування із клопотанням про арешт майна не застосовується.

Колегія суддів вважає необхідним також зазначити, що відмова в задоволенні клопотання про арешт майна можлива лише, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом 2 частини 1 статті 170 КПК (частина 1 статті 173 КПК України).

Таким чином, такої підстави для відмови в арешті майна як пропущення строку звернення з клопотанням КПК України не передбачено ні серед умов, які враховуються при вирішенні питання про арешт майна як речових доказів (чи навіть з інших підстав), ні серед підстав для відмови в задоволенні клопотання про арешт.

Крім того, необґрунтованим є висновок слідчого судді стосовно неналежного суб`єкта звернення з відповідним клопотанням як на одну з підстав відмови. Як вбачається з матеріалів провадження, з відповідним клопотанням звернувся детектив за погодженням з прокурором, що, на думку слідчого судді, не відповідає вимогам ст.64-2 КПК України.

Статтею 64-2 КПК України визначається процесуальний статус особи щодо майна якої вирішується питання про арешт. Дана норма не регламентує процедури арешту майна у кримінальному провадженні.

Підстави для відмови в задоволенні клопотання про арешт майна визначені ч.1 ст.173 КПК України, до яких належать не доведеність необхідності такого арешту, а також наявності ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу. Такої підстави для відмови в задоволенні клопотання про арешт майна як звернення не уповноваженої особи ч.1 ст.173 КПК України не містить. Навіть дійшовши переконання, що клопотання не відповідає вимогам КПК, зокрема подано не уповноваженою особою, слідчий суддя відповідно до вимог ч.6 ст.9, ст.64-2, ч.3 ст.172 КПК України мав би повернути його для усунення недоліків, а не розглядати по суті і визначати це як підставу для відмови. Отже, таке рішення слідчого судді не ґрунтується на відповідній нормі законодавства. Звернення з клопотанням про арешт майна детективом за погодженням з прокурором відповідає положенням ч.1 ст.171 КПК України щодо суб`єкта звернення з відповідним клопотанням у кримінальному провадженні.

Оскарження ухвал слідчого судді здійснюється в апеляційному порядку (ст. 310 КПК України).

За наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право, зокрема, скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу (п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України).

Підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (п.п. 2 та 3 ч. 1 ст. 409 КПК України).

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо, зокрема, висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду .

Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК України).

Як мотивовано вище, слідчим суддею допущено істотні порушеннями вимог кримінального процесуального закону та за таких обставин, ухвала слідчого судді підлягає скасуванню з постановлення нової ухвали про задоволення клопотання детектива про арешт майна.

Разом з тим, положення ч. 5 ст. 173 КПК України визначає необхідність, у разі задоволення клопотання про арешт майна, зазначити, зокрема, заборону, обмеження розпоряджатися або користуватися майном у разі їх передбачення та вказівку на таке майно.

Згідно з вимогами ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Вирішуючи питання доцільності заборони або обмеження розпоряджатися або користуватися майном, визначеним у клопотанні детективом, колегія суддів виходить з обставин провадження, а також необхідності втручання в права та інтереси власника майна.

На переконання колегії суддів, заборона розпорядження та користування майном виправдає в цьому випадку ступінь втручання у право власності особи.

Керуючись ст.ст. 309, 376, 404, 405, 407, 418, 419, 422 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України ОСОБА_5 - задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 09 січня 2020 року про відмову в задоволенні клопотання про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000143 від 20 лютого 2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання старшого детектива Національного антикорупційного бюро України ОСОБА_46 , погоджене прокурором Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України ОСОБА_5 , про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000143 від 20 лютого 2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України - задовольнити.

Накласти арешт шляхом заборони розпорядження та користування на речі, вилучені 08 листопада 2019 року під час обшуку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: мобільний телефон Huawei модель MAR-LXIA чорного кольору; ноутбук ASUS модель VX31E сріблясто-сталевого кольору та зарядний пристрій до нього; мобільний телефон Iphone модель MQA52LLIA.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3