Справа № 132/64/19
Провадження №1-кп/132/73/20
ВИРОК
ІМ`ЯМ УКРАЇНИ
31.01.2020р. місто КАЛИНІВКА

КАЛИНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарях ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Калинівка Вінницької області, кримінальне провадження № 132/64/19, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000376 від 07 липня 2018 року, за обвинувальним актом, складеним у відношенні:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Калинівка Калинівського району Вінницької області, українця, громадянина України, із вищою освітою, неодруженого, непрацюючого, не судимого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України,

за участі сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_5 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИВ:

Обвинувачений ОСОБА_8 07.07.2018р. близько 17год.00хв. перебуваючи на польовій дорозі поблизу села Павлівка Калинівського району Вінницької області, вступив у словесну суперечку із ОСОБА_9 , під час якої, діючи з прямим умислом, підійшовши до останнього, умисно наніс йому один удар кулаком правої руки по обличчю, після чого залишив місце події, тим самим спричинивши ОСОБА_9 згідно висновку судово-медичної експертизи № 74 від 20.08.2018р. тілесне ушкодження підшкірну гематому волосяної частини голови, крововилив та садно лівої щоки, садно шиї, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Обвинувачений ОСОБА_10 , в судовому засіданні при розгляді вказаної справи, свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні визнав у повному обсязі, та суду пояснив, що дійсно умисно наніс один удар кулаком правої руки по обличчю ОСОБА_9 за обставин, викладених в обвинувальному акті.

Не дивлячись на повне визнання обвинуваченим своєї вини в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, його вина в скоєнні даного злочину повністю доведена дослідженими в судовому засіданні доказами.

Потерпілий ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснив, що перебуваючи 07.07.2018р. на польовій дорозі поблизу села Павлівка Калинівського району Вінницької області, його наздогнав ОСОБА_10 із своїми друзями, який в ході з`ясування між ними стосунків, вирвав у нього мобільний телефон, та наніс йому один удар кулаком правої руки по обличчю, після чого залишив місце події.

Свідок ОСОБА_12 суду повідомив, що 07.07.2018р. разом із своїми друзями ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_10 перебував на польовій дорозі поблизу села Павлівка Калинівського району Вінницької області, де між ОСОБА_10 та ОСОБА_9 виникла конфліктна ситуація, в ході якої ОСОБА_10 наніс ОСОБА_9 один удар кулаком правої руки по обличчю, після чого сторони розійшлись.

ОСОБА_15 будучи допитаним в судовому засіданні в якості свідка суду пояснив, що 07.07.2018р. на польовій дорозі поблизу села Павлівка Калинівського району Вінницької області, між ОСОБА_10 та ОСОБА_9 виникла конфліктна ситуація, в ході якої ОСОБА_10 наніс ОСОБА_9 один удар кулаком правої руки по обличчю, після конфлікт був вичерпаний.

Допитаний в суді ОСОБА_16 зазначив, що слідуючи 07.07.2018р. по польовій дорозі поблизу села Павлівка Калинівського району Вінницької області, разом із своїми друзями ОСОБА_17 , ОСОБА_13 та ОСОБА_10 , зустріли ОСОБА_9 , який спровокував конфлікт із ОСОБА_10 , в ході якого ОСОБА_10 наніс ОСОБА_9 один удар кулаком правої руки по обличчю.

Отже, як випливає зі показів потерпілого та зазначених свідків, ОСОБА_10 перебуваючи 07.07.2018р. на польовій дорозі поблизу села Павлівка Калинівського району Вінницької області, наніс ОСОБА_9 один удар кулаком правої руки по обличчю.

Свідки ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 не були безпосередніми очевидцями кримінального правопорушення та її наслідків, а отже не є носіями інформації щодо обставин, що підлягають доказуванню під час кримінального провадження.

Свідок ОСОБА_21 відповідно до Актового запису про смерть № 55 від 17.12.2019р., наданого згідно листа Калинівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану від 24.01.2020р. № 115/20.6-35, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Крім показань допитаних в суді потерпілого та зазначених свідків, вина обвинуваченого підтверджується наступними доказами:

- Актом судово-медичного дослідження (обстеження) № 67 від 20.08.2018р. та Висновком експерта № 74 від 20.08.2018р., згідно висновків яких, при судово-медичному огляді ОСОБА_9 мали місце тілесні ушкодження підшкірна гематома волосяної частини голови, крововилив та садно лівої щоки, садно шиї, які відносяться до легких тілесних ушкоджень;

- Протоколом проведення слідчого експерименту від 19.12.2018р., відповідно до якого свідок ОСОБА_21 показав місце на польовій дорозі поблизу села Павлівка Калинівського району Вінницької області, де між ОСОБА_10 та ОСОБА_9 виникла конфліктна ситуація, в ході якої ОСОБА_10 наніс ОСОБА_9 один удар кулаком правої руки по обличчю;

- Протоколом проведення слідчого експерименту від 20.12.2018р., відповідно до якого потерпілий ОСОБА_9 показав місце на польовій дорозі поблизу села Павлівка Калинівського району Вінницької області, де між ним та ОСОБА_10 виникла конфліктна ситуація, в ході якої ОСОБА_10 наніс йому один удар кулаком правої руки по обличчю.

Відповідно до частини 1 статті 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Оцінюючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними та допустимими, такими, що не протирічать один одному, приймає їх та приходить до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні вказаного злочину.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що винність ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому кримінальному правопорушенні при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведені повністю, а його дії за ч.1 ст.125 КК України, а саме умисне легке тілесне ушкодження, правильно кваліфіковані.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_10 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що пом`якшують і обтяжують його покарання.

Обвинувачений ОСОБА_10 вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до вимог статті 12 КК України, віднесене до злочину невеликої тяжкості, раніше не судимий, згідно характеристики характеризується з посередньої сторони, неодружений, непрацевлаштований, відповідно до медичних документів на психіатричному чи наркологічному обліку не перебуває. Обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Суд погоджується із позицією прокурора щодо призначення ОСОБА_10 покарання в межах санкції статті закону, яка передбачає відповідальність за вищевказаний злочин, у вигляді штрафу в розмірі 45 (сорока п`яти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 765 (сімсот шістдесят п`ять) грн., оскільки дане покарання достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

Дане покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Відповідно до ч.1 ст.337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Згідно ч.2 ст.337 КПК України, під час судового розгляду прокурор може змінити обвинувачення, висунути додаткове обвинувачення, відмовитися від підтримання державного обвинувачення, розпочати провадження щодо юридичної особи.

За ч.2 ст.338 КПК України, дійшовши до переконання, що обвинувачення потрібно змінити, прокурор після виконання вимог статті 341 цього Кодексу складає обвинувальний акт, в якому формулює змінене обвинувачення та викладає обґрунтування прийнятого рішення. Копії обвинувального акта надаються обвинуваченому, його захиснику, потерпілому, його представнику та законним представникам, а також представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Обвинувальний акт долучається до матеріалів кримінального провадження.

Як вбачається з обвинувального акта, датованого 20.12.2018р. та затвердженого 28.12.2018р. прокурором Калинівської місцевої прокуратури Вінницької області молодшим радником юстиції ОСОБА_22 , ОСОБА_10 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України за наступних обставин. Так, 07.07.2018р. близько 17год.00хв. ОСОБА_10 перебуваючи на польовій дорозі поблизу села Павлівка Калинівського району Вінницької області, вступив у словесну суперечку із ОСОБА_9 , під час якої, діючи з прямим умислом, переслідуючи корисливий мотив вирішив незаконно заволодіти чужим майном із застосуванням насильства мобільним телефоном потерпілого ОСОБА_9 , за допомогою якого останній проводив відеофіксацію суперечки. Підійшовши до потерпілого, ОСОБА_10 вирвав з рук ОСОБА_9 його мобільний телефон марки «Huawei Y6 Pro Grey», вартість якого відповідно до висновку судово-товарознавчої експертизи № 788 від 11.12.2018р. становить 1833грн.33коп., в якому знаходилася карта пам`яті «Silicon power micro SDHC 16Gb», вартість якої відповідно до цього ж висновку експерта становить 144грн.60коп., після чого умисно наніс удар кулаком правої руки по обличчю потерпілому та залишив місце події, розпорядившись мобільним телефоном на власний розсуд, тим самим відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 74 від 20.08.2018р. потерпілому ОСОБА_9 спричинено тілесні ушкодження підшкірна гематома волосяної частини голови, крововилив та садно лівої щоки, садно шиї, та заподіяно матеріальну шкоду на загальну суму 1977грн.93ком. Таким чином, ОСОБА_10 органом досудового розслідування обвинувачувався у вчиненні відкритого заволодіння чужим майном (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого.

Під час судового розгляду даного кримінального провадження, в порядку ст.338 КПК України, прокурором ОСОБА_22 за погодженням 17.10.2019р. з керівником Калинівської місцевої прокуратури Вінницької області старшим радником юстиції ОСОБА_23 , змінено пред`явлене ОСОБА_10 обвинувачення, з ч.2 ст.186 КК України (відкрите заволодіння чужим майном (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого), на ч.1 ст.125 КК України (умисне легке тілесне ушкодження).

Вказаними змінами обвинувачення прокурор фактично порушив питання про застосування закону України про кримінальну відповідальність, який передбачає відповідальність за менш тяжке кримінальне правопорушення.

За змістом ч.3 ст.338 КПК України, якщо в обвинувальному акті зі зміненим обвинуваченням ставиться питання про застосування закону України про кримінальну відповідальність, який передбачає відповідальність за менш тяжке кримінальне правопорушення, чи про зменшення обсягу обвинувачення, головуючий зобов`язаний роз`яснити потерпілому його право підтримувати обвинувачення у раніше пред`явленому обсязі.

На виконання вимог ст.338 КПК України, потерпілому ОСОБА_9 надана копія нового обвинувального акту в кримінальному провадженні, та головуючим роз`яснено його право підтримувати обвинувачення у раніше пред`явленому обсязі.

Реалізуючи зазначене процесуальне право, потерпілий ОСОБА_9 не погодився зі зміненим обвинуваченням за ч.1 ст.125 КК України, та підтримав попереднє обвинувачення за ч.2 ст.186 КК України.

Відповідно до ст.91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; 6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення; 7) обставини, що є підставою для застосування до юридичних осіб заходів кримінально-правового характеру.

Згідно ч.1 ст.92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, покладається на прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

За п.4 ч.3 ст.56 КПК України, під час судового провадження в будь-якій інстанції потерпілий має право підтримувати обвинувачення в суді у випадку відмови прокурора від підтримання державного обвинувачення.

Оскільки прокурор, як державний обвинувач у даному кримінальному провадженні змінивши обвинувачення з ч.2 ст.186 КК України на ч.1 ст.125 КК України, фактично відмовився підтримувати первісне обвинувачення, до потерпілого перейшло право підтримувати таке первісне обвинувачення і він ним скористався. При цьому, як зазначено вище, у такому разі, одночасно із набуттям такого право, у потерпілого виник і обов`язок по доказуванню вищевказаних обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, передбачених ст.91 КПК України.

Тобто обов`язок доказування безпосередньо у судовому засіданні обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, у даному випадку за ч.1 ст.125 КК України покладено на прокурора, а за ч.2 ст.186 КК України на потерпілого.

Потерпілий ОСОБА_10 в судовому засідання під час надання своїх показів наполягав, що в ході конфліктної ситуації з ОСОБА_10 , яка відбувалась 07.07.2018р. на польовій дорозі, розташованій поблизу села Павлівка Калинівського району Вінницької області, останній вирвав з його рук його мобільний телефон, в якому знаходилась картка пам`яті, який скрутивши, поклав до себе в кишеню.

У силу положень ст.84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Відповідно до ст.85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Згідно ст.86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Обвинувачений ОСОБА_10 в своїх показах, даних в ході судового засідання, спростовував факт вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, зазначаючи, що мобільного телефона під час словесної суперечки з потерпілим ОСОБА_9 не бачив, його не виривав з рук останнього, та не клав до своєї кишені.

Свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які були безпосередніми очевидцями події, в судовому засідання під присягою підтвердили покази обвинуваченого в тій частині, що під час суперечки ОСОБА_10 з ОСОБА_9 , ніякого мобільного телефона в руках потерпілого не бачили.

Свідок ОСОБА_21 , який також був очевидцем подій, до зміни прокурором обвинувачення в даному кримінальному провадженні, в своїх вільних показах в суді зазначав, що не бачив безпосередньо моменту заволодіння ОСОБА_10 мобільного телефону ОСОБА_9 .

Після зміни прокурором обвинувачення, провести додатковий допит зазначеного свідка для усунення розбіжностей в його показах, не виявилось за можливе, оскільки відповідно до Актового запису про смерть № 55 від 17.12.2019р., наданого згідно листа Калинівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану від 24.01.2020р. № 115/20.6-35, ОСОБА_21 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Інші свідки обвинувачення, зазначені в реєстрі матеріалів доданих до обвинувального акту, а саме ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 не були безпосередніми очевидцями кримінального правопорушення та її наслідків, а отже не є носіями інформації щодо обставин, що підлягають доказуванню під час кримінального провадження за ч.2 ст.186 КК України.

Письмові докази, а саме протокол огляду місця події від 07.07.2018р, протокол проведення слідчого експерименту від 19.12.2018р. та протокол слідчого експерименту від 20.12.2018р., не містять фактичних даних, які вказують безпосередньо на факт заволодіння мобільного телефону.

Прозорий силіконовий чохол, в якому за словами потерпілого ОСОБА_9 знаходився його мобільний телефон, який був виявлений на місці події, вилучений згідно протоколу огляду від 07.07.2018р., та долучений до матеріалів кримінального провадження в якості речового доказу відповідно до постанови старшого слідчого СВ Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_24 від 13.07.2018р., не може сам по собі свідчити про факт заволодіння мобільного телефону, оскільки даних про наявність на чохлі відбитків пальців обвинуваченого ОСОБА_10 матеріали кримінального провадження не містять.

Мобільний телефон безпосередньо у обвинуваченого ОСОБА_10 не виявлено та не вилучено, його місцезнаходження органом досудового розслідування невстановлене та на даний час невідоме.

Отже, матеріали кримінального провадження не містять належних та допустимих доказів на підтвердження факту вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» № 9 від 01.11.1996 року, регламентовано, що при розгляді кримінальних справ суд має суворо додержуватись закріплений у ч.1 ст.62 Конституції принцип презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. При цьому неприпустимо покладати на обвинуваченого доведення своєї невинуватості.

У своєму рішенні по справі «Пантелеєнко проти України», заява №11901/02, п.49, Європейський суд з прав людини підкреслює, що вираз «відповідно до закону» значною мірою покладає на національне законодавство і державу обов`язок дотримання матеріальних і процесуальних норм.

Однією із засад судочинства є, зокрема змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (п.4 ст.129 Конституції України).

Така норма кореспондується і з ч.ч.1, 2 та 6 ст.22 КПК України, якою визначено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

При цьому завданням кримінального судочинства є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений і жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст.2 КПК України).

Відповідно до ст.25 КПК України прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила. Крім того, саме на них ч.2 ст.9 КПК України покладає обов`язок всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Стаття 62 Конституції України передбачає, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину, а обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Вказане встановлено і у ст.17 КПК України.

Згідно з ч.1 ст.92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 КПК України, в тому числі винуватість обвинуваченого у вчиненні злочину, форма вини, мотив і мета вчинення злочину, покладається на слідчого, прокурора і лише в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Потерпілим ОСОБА_9 не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України.

А тому позиція потерпілої сторони щодо підтримання обвинувачення у раніше пред`явленому обсязі є невиправданою, оскільки прокурором, в рамках ст.338 КПК України, після встановлення під час судового розгляду нових фактичних обставин даного кримінального правопорушення, вірно змінено обвинувачення.

Згідно ч.9 ст.100 КПК України, питання про долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили.
Речовий доказ, вилучений в ході розслідування даного кримінального провадження, а саме: прозорий силіконовий чохол, який згідно постанови старшого слідчого СВ Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_24 від 13.07.2018р. передано на зберігання до Кімнати зберігання речових доказів Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області, після набуття вироком законної сили, необхідно повернути законному власнику.

Відповідно до ч.4 ст.374 КПК України, у резолютивній частині вироку зазначається рішення про відшкодування процесуальних витрат.
Згідно роз`яснень п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 07.07.1995р. «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину та судових витрат», у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження в рамках обвинувачення за ч.2 ст.186 КК України проводилось експертне дослідження по визначенню ринкової вартості мобільного телефону та карти пам`яті (висновок судово-товарознавчої експертизи № 788 від 11.12.2018р., витрати за проведення якої склали 572грн.).

Оскільки, прокурором під час судового розгляду даного кримінального провадження змінено обвинувачення з ч.2 ст.186 КК України на ч.1 ст.125 КК України, та судом відповідно до цього вироку, обвинуваченого ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, а відтак підстав для стягнення витрат на залучення експерта в рамках попереднього обвинувачення за ч.2 ст.186 КК України, суд не вбачає.

Заходи забезпечення кримінального провадження відносно обвинуваченого ОСОБА_10 , як в ході досудового розслідування, так і в ході судового розгляду справи, не застосовувались.

Цивільний позов в кримінальному провадженні не заявлявся.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.374 КПК України, вирок суду складається зокрема зі вступної частини, у якій зазначаються дата та місце його ухвалення.

Згідно роз`яснень викладених в узагальнені Верховного Суду України від 01.08.2004р. «Про якість складання й оформлення судових рішень у кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення», суди повинні керуватися положенням про те, що датою постановлення вироку є день його підписання складом суду, незалежно від тривалості часу, протягом якого відбувалася нарада суддів, а місцем його постановлення місто чи інший населений пункт, де це фактично мало місце.

Оскільки днем підписання вироку є 31.01.2020р., то датою його постановлення є саме цей день.

Керуючись ст.ст. 349, 368, 370, 374, 376, 392, 395 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України та призначити йому покарання у вигляді штрафу у розмірі 45 (сорока п`яти) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 765 (сімсот шістдесят п`ять) грн.

Речовий доказ, вилучений в ході розслідування даного кримінального провадження, а саме: прозорий силіконовий чохол, який згідно постанови старшого слідчого СВ Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_24 від 13.07.2018р. передано на зберігання до Кімнати зберігання речових доказів Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області, після набуття вироком законної сили, повернути законному власнику.

Вирок може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Роз`яснити засудженому, що він має право подати та/або заявити клопотання про помилування, про ознайомлення із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження, про доставку в судове засідання суду апеляційної інстанції у визначеному законом порядку.

Копію цього вироку негайно після його проголошення вручити під розписку засудженому та прокурору.

Суддя: