Ухвала

іменем України
17 грудня 2019 року

м. Київ
справа № 369/11470/18

провадження № 51-6240ск19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 12 вересня 2019 року в кримінальному провадженні № 0004037 щодо
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 Кримінального кодексу України (далі КК).
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком КиєвоСвятошинського районного суду Київської області від 18 березня 2019 року ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за ч. 4 ст. 296 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням на строк 2 роки та покладено на нього обов`язки відповідно до ст. 76 КК: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.
За обставин, установлених судом та викладених у вироку, ОСОБА_5 визнано винним за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК, за таких обставин.
26 червня 2018 року близько 11:20 ОСОБА_5 , будучи у стані алкогольного сп`яніння, перебуваючи в громадському місці біля стадіону на вул. Європейській, 21 у м. Вишневому Києво-Святошинського району Київської області, грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, що виразилися в зневажливому ставленні до громадського порядку та існуючих у суспільстві загальновизнаних правил поведінки та моральності, демонструючи байдуже ставлення до суспільних відносин, які забезпечують спокійний відпочинок громадян та дотримання правил поведінки в побуті, маючи на меті показати свою винятковість та розгнузданість самолюбства, пов`язаного з неповагою до особи та людської гідності, діючи з особливою зухвалістю, безпричинно, вийнявши зі своєї сумочки вогнепальну зброю, а саме самозарядний пістолет моделі ПМР-УОС калібру 9 мм, серія «КІПТ» № НОМЕР_1 , призначений для відстрілу патронів, споряджених гумовими або аналогічними за властивостями метальними снарядами, умисно здійснив із нього не менше трьох пострілів у бік людей, які в той момент були на стадіоні, внаслідок чого спричинив неповнолітньому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , садно правої гомілки зовні, яке належить до легких тілесних ушкоджень.
Київський апеляційний суд ухвалою від 12 вересня 2019 року апеляційну скаргу заступника прокурора Київської області ОСОБА_7 залишив без задоволення, а вирок КиєвоСвятошинського районного суду Київської області від 18 березня 2019 року без зміни.

Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості засудженого та правильності кваліфікації його дій за ч. 4 ст. 296 КК, просить на підставі, передбаченій пунктами 1, 2, 3 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді.
Вимоги мотивує тим, що суд апеляційної інстанції залишив поза увагою допущені місцевим судом порушення приписів ст. 65 КК, неправильне застосування до ОСОБА_5 положень ст. 75 цього Кодексу, що призвело до призначення м`якого покарання.
Мотиви Суду
Перевіривши дотримання прокурором порядку та строків касаційного оскарження, відповідність касаційної скарги вимогам закону, доводи в касаційній скарзі та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно зі ст. 433 КПКсуд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ст. 370 КПКсудове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Доводи прокурора щодо м`якості призначеного ОСОБА_5 покарання у зв`язку з його звільненням на підставі ст. 75 КК від відбування покарання з випробуванням, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Як видно із законодавчих приписів, значення заходу примусу для досягнення його мети (ст. 50 КК) визначається не лише його суворістю, а й домірністю, яка є проявом справедливості.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
За правилами ст. 75 КК у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.
У цьому кримінальному провадженні, як видно зі змісту наданих копій судових рішень, не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_5 призначено з порушенням вказаних норм права.
Як убачається з копії вироку, призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та всі інші обставини, які відповідно до положень КК, у тому числі статей 66, 67, впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування.
Згідно з наданою копією оспорюваної ухвали апеляційний суд під час перегляду вироку належним чином перевірив усі доводи прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які за змістом та суттю аналогічні доводам, викладеним у касаційній скарзі, й умотивовано визнав їх необґрунтованими, вказавши також підстави, на яких відмовив у задоволенні вимог сторони обвинувачення.
Погоджуючись із вироком, апеляційний суд зазначив, що вимоги ст. 65 КК судом першої інстанції дотримано, разом зі ступенем тяжкості вчиненого ОСОБА_5 злочину, враховано особу винного (вперше притягується до кримінальної відповідальності, характеризується винятково позитивно, працевлаштований, на спеціальних обліках у лікарів наркологів та психіатрів не перебуває, має на утриманні двох дітей), обставини, які пом`якшують покарання (щире каяття, що полягало у відкритому осуді своєї протиправної поведінки і готовності нести відповідальність за вчинене, добровільне відшкодування завданого збитку), обставину, яка обтяжує покарання (вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння). Крім того, враховано думку потерпілої, яка в суді першої інстанції письмово заявила про відсутність будь-яких претензії до ОСОБА_5 , повне відшкодування ним заподіяної матеріальної та моральної шкоди і просила звільнити його від кримінальної відповідальності, оскільки не вважає його соціально небезпечним, до початку апеляційного розгляду подала письмові заперечення на апеляційну скаргу заступника прокурора області, в яких підтвердила своє звернення до суду першої інстанції.
З огляду на це апеляційний суд обґрунтовано погодився з висновком місцевого суду про можливість застосування до ОСОБА_5 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Застосування від імені держави до особи, визнаної винною, заходу примусу належить до дискреційних повноважень суду, які було реалізовано під час постановлення вироку в цьому провадженні. Правових підстав вважати призначене засудженому покарання із застосуванням ст. 75 КК явно несправедливим і таким, що є недостатнім для досягнення його мети, немає.
Зміст ухвали апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК. Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення апеляційного суду, вмотивованість його висновків, прокурор у касаційній скарзі не навів.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 , який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 12 вересня 2019 року в кримінальному провадженні № 0004037 щодо ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3