КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2020 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
ОСОБА_7
прокурора ОСОБА_8
захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,
обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду кримінальне провадження стосовно

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Мар`янівка Устинівського району Кіровоградської області, громадянина України, одруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого: 1) 01.10.2009 року Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 296 КК України до 2 років позбавлення волі, за ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням - з іспитовим строком на 1 рік 6 місяців; 2) 01.09.2010 року Долинським районним судом Кіровоградської області за ч. 3 ст. 185, ст. 71 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі; 3) 30.11.2010 року Долинським районним судом Кіровоградської області за ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України до 4 років позбавлення волі; 4) 28.04.2014 року Долинським районним судом Кіровоградської області за ч. 3 ст. 185, 71 КК України до 4 років позбавлення волі; 30.08.2017 року звільненого з Стрижавської виправної колонії №81 по відбуттю строку покарання,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 187, ч.4 ст. 187, п.п. 6, 12 ч.2 ст. 115 КК України;

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця смт. Стеблів Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, громадянина України, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , та проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 187, ч.4 ст. 187, п.п. 6, 12 ч.2 ст. 115 КК України;

ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Києва, українця, громадянина України, з неповною середньою освітою, одруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_5 , раніше судимого: 1) 31.03.2014 року Оболонським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ст. 70 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки; 30.10.2015 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області скасовано звільнення від відбування покарання з випробуванням та направлено для відбування покарання,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст. 27, ч.3 ст. 187 КК України,

- за апеляційними скаргами прокурора прокуратури м. Києва

ОСОБА_15 , обвинуваченого ОСОБА_13 , захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 та захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_14 на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 26 березня 2019 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком обвинувачених ОСОБА_12 та ОСОБА_13 визнано винними у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 та ч.4 ст. 187, ч.2 ст. 121 КК України, а обвинуваченого ОСОБА_14 - у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 27, ч.3 ст. 187 КК України та призначено їм покарання:
- ОСОБА_12 за ч.3 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією всього майна, що є його власністю, окрім житла; за ч.4 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк 14 років з конфіскацією всього майна, що є його власністю, крім житла; за ч.2 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі строком на 10 років. На підставі ч.1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_12 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 14 (чотирнадцять) років з конфіскацією усього майна, що є його власністю, крім житла;
- ОСОБА_13 за ч.3 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією всього майна, що є його власністю, окрім житла; за ч.4 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк 14 років з конфіскацією всього майна, що є його власністю, крім житла; за ч.2 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі строком на 10 років. На підставі ч.1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_13 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 14 (чотирнадцять) років з конфіскацією усього майна, що є його власністю, крім житла;
- ОСОБА_14 за ч.5 ст. 27, ч.3 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк 9 років із конфіскацією усього майна, що є його власністю, крім житла.На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутого покарання за вироком Оболонського районного суду м. Києва від 31.03. 2014 року, ОСОБА_14 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років 1 місяць з конфіскацією усього майна, що є його власністю, крім житла.

Також, цим вироком суд вирішив питання щодо долі речових доказів та судових витрат.

Згідно вироку суд визнав доведеним, що ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , переслідуючи мету заволодіння майном ОСОБА_16 , керуючись корисливими мотивами, у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці, вступили в злочинну попередню змову про напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), поєднаний з проникненням у приміщення.
Так, реалізуючи свій спільний умисел, діючи умисно та погоджено між собою, з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 приїхали до АДРЕСА_6 , де працював ОСОБА_16 .
З метою реалізації свого спільного злочинного умислу, направленого на заволодіння чужим майном, поєднаного із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я потерпілого, поєднаного з проникненням у інше приміщення особи, приблизно о 16 год. 30 хв., 11.10.2017 року ОСОБА_12 , діючи за попередньою змовою групою осіб, скориставшись відсутністю сторонніх осіб, під приводом надання йому медичної стоматологічної допомоги, проник до стоматологічного кабінету фізичної особи підприємця лікаря стоматолога ОСОБА_17 , розташованого за вищевказаною адресою, тим самим ввів в оману ОСОБА_16 та відволік його увагу.
В цей час ОСОБА_13 , з метою доведення спільного злочинного умислу до кінця, зайшов до стоматологічного кабінету, де знаходився ОСОБА_12 та потерпілий, зачинивши вхідні двері на замок, підійшов до ОСОБА_16 та продемонстрував предмет, схожий на пістолет, після чого наніс останньому удар рукояткою зазначеного предмета в область голови, внаслідок чого потерпілий втратив свідомість.
У подальшому, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , використовуючи пластикову стяжку та липку стрічку «скотч», зв`язали ОСОБА_16 з метою подолання можливого опору, поклали на підлогу обличчям до низу та стали наносити удари руками та ногами по голові, спричинивши тілесні ушкодження у вигляді черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, перелому кісток спинки носу, рани спинки носу, рани правої вушної раковини, синці обличчя, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я, після чого заволоділи з кишені штанів ОСОБА_16 мобільним телефоном марки «iPhone SE» Spаce Gray 64 Gb, вартістю 7758 гривень, із сім-картою мобільного оператора зв`язку «Київстар», вартістю 25 гривень, з приміщення стоматологічного кабінету ноутбуком марки «ASUS», вартістю 2455 гривень, курткою чоловічою, шкіряною, темно-коричневого кольору, 52 розміру, вартістю 2791 гривень, грошовими коштами в сумі 3500 гривень, ключами від стоматологічного кабінету, які матеріальної цінності не представляють, а всього заволоділи майном потерпілого на загальну суму 18089 гривень.
Закінчивши вчинення злочинних дій, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , залишивши потерпілого ОСОБА_16 зв`язаним в положенні лежачи на підлозі, замкнули вхідні двері стоматологічного кабінету викраденими ключами та зникли з місця вчинення злочину, а викраденим майном розпорядились на власний розсуд.
Крім того, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , будучи особами, які раніше вчинили розбій, переслідуючи мету заволодіння чужим майном, керуючись корисливими мотивами, у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці, отримали інформацію від ОСОБА_14 , що його знайомий ОСОБА_18 зберігає за місцем свого мешкання грошові кошти та інше майно, у зв`язку з чим, у ОСОБА_14 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 виник злочинний умисел спрямований на напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у житло, розподіливши при цьому між собою злочині ролі. Зокрема, ОСОБА_14 , виконуючи роль пособника, повинен був вказати адресу місця проживання ОСОБА_18 та надати інформацію щодо розпорядку дня останнього, а ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , будучи особами, які раніше вчинили розбій, повинні були проникнути до квартири потерпілого та безпосередньо вчинити злочин.
Так, ОСОБА_14 , відбуваючи покарання у Стрижавській виправній колонії № 81, за адресою: Вінницька область, Вінницький район, смт. Стрижавка, вул. Алеї, 30, діючи як пособник, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, 25.10.2017 о 19.13 год. надіслав смс-повідомлення з абонентського номеру НОМЕР_1 на абонентський номер НОМЕР_2 , яким користується ОСОБА_12 , в якому вказав адресу місця проживання ОСОБА_18 по АДРЕСА_7 та повідомив розташування квартири.
Цього ж дня та 28.10.2017, 29.10.2017, 30.10.2017, 31.10.2017 року ОСОБА_12 разом з ОСОБА_13 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, скориставшись інформацією наданою ОСОБА_14 , на виконання спільного злочинного плану, перебуваючи поряд з місцем проживання ОСОБА_18 , вивчали навколишню територію.
У цей час ОСОБА_14 , будучи достовірно обізнаним щодо виконання злочинного плану іншими учасниками, керуючись раніше розробленим планом, здійснюючи пособництво, діючи за попередньою змовою групою осіб, використовуючи засоби мобільного зв`язку, спілкуючись з особами, що входили до кола знайомих ОСОБА_18 , уточнив відомості щодо останнього та надав отриману інформацію ОСОБА_12 . Серед іншого повідомив про місце розташування балкону, зовнішній вигляд потерпілого та наявність у нього транспортного засобу. Також, надав інформацію щодо наявної собаки у ОСОБА_18 та про повсякденні прогулянки з нею, тобто своїми порадами та вказівками сприяв вчиненню злочину іншими учасниками.
Так, 01.11.2017 року о 14 год. 25 хв. ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , будучи особами, які раніше вчинили розбій, діючи відповідно до спільного злочинного плану, виконуючи заздалегідь розподілені ролі нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчиненого за попередньою змовою групою осіб, поєднаного з проникненням у житло, маючи необхідні поради та інформацію надану ОСОБА_14 , увійшли до під`їзду № 1 будинку АДРЕСА_7 та постукали у вхідні двері квартири АДРЕСА_8 . Після того, як потерпілий відчинив двері, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 проникли у житло потерпілого та почали вимагати надання їм грошових коштів.
У цей час потерпілий ОСОБА_18 , намагаючись припинити протиправні дії ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , став чинити опір, на що ОСОБА_12 та ОСОБА_13 з метою подолання волі потерпілого до опору, завдаючи тілесних ушкоджень шляхом нанесення невстановленими тупими предметами удару в голову та інші частини тіла потерпілого, повалили ОСОБА_18 на підлогу та застосовуючи липку стрічку «скотч» і пояс від халата, зв`язали руки та ноги потерпілого.
Після чого, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , знаходячись у квартирі ОСОБА_18 , діючи умисно, з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб, згідно розподілених ролей нападу, з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи яка зазнала нападу (розбій), на виконання спільного злочинного умислу, заволоділи майном потерпілого, що знаходилось у квартирі, а саме: перстнем, проби 585, вагою 6,300 грам, вартістю 1550 гривень; хрестиком, проби 585, вагою 6,190 грам, вартістю 2600 гривень; золотим ланцюжком, проби 585, плетіння «персидське», вагою 49,540, вартістю 8917 гривень 40 копійок; золотим браслетом плетіння «бісмарк», проби 585, вагою 37 грами, довжиною 25 см. вартістю 6 700 гривень; грошовими коштами в сумі 500 доларів США (згідно Національного банку України 10744 гривень 80 копійок), банківською карточкою «ПриватБанк» (кредитна лінія) НОМЕР_3 , на якій знаходилися грошові кошти - 24 000 тисячі гривень та ключі від вхідних дверей вказаної квартири, які матеріальної цінності не представляють.
При цьому, будучи обізнаними зі слів ОСОБА_14 про наявність у ОСОБА_18 більш значної суми грошових коштів, що знаходяться у вказаній квартирі, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 почали вимагати від потерпілого надати інформацію про місцезнаходження таких коштів, продовжуючи при цьому наносити тілесні ушкодження в голову, обличчя, в ділянку грудної клітки невстановленими досудовим розслідуванням тупими предметами, висловлюючи погрози про намір застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я ОСОБА_18 , які полягали в нанесенні ударів гирею в голову та вбивством потерпілого, з метою отримання грошових коштів.
Не знайшовши місце знаходження грошових коштів та не отримавши цієї інформації від потерпілого, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 вийшли за межі раніше обумовленого з ОСОБА_14 спільного плану, які реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на спричинення ОСОБА_18 тяжких тілесних ушкоджень, діючи за попередньою змовою групою осіб, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 нанесли ОСОБА_18 численні удари по голові та іншими частинами тіла невстановленими досудовим розслідуванням тупими предметами.
Після чого, 01.11.2017 о 18 год. 47 хв. ОСОБА_12 та ОСОБА_13 з викраденим майном з місце вчинення злочину зникли, залишивши потерпілого ОСОБА_18 зв`язаним в положенні лежачи на підлозі у незамкненій квартирі.
Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 02.11.2017 року приблизно о 01 год. 42 хв. повернулися до квартири АДРЕСА_9 , де мешкав ОСОБА_18 , та діючи умисно, з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб, згідно розподілених ролей нападу, заволоділи майном потерпілого ОСОБА_18 , а саме: парою кросівок марки «Nike», вартістю 3500 гривень; парою кросівок марки «Nike Huarache», вартістю 3200 гривень; черевиками чоловічими зимовими, марки «Nike», вартістю 4600 гривень; парою кросівок марки «Nike Аir Мах», вартістю 3780 гривень; чоловічим наручним годинником марки «Tissot 1853» вартістю 20 000 гривень, фотокамерою марки «Olympus FE-210 DIGITAL CAMERA», вартості 316 гривень 67 копійок, телевізором марки «SONY» KDL-52EX700 вартістю 10 266 гривень 67 копійок; радіотелефоном марки «Panasonik» KX-TG8097 UAJ, вартістю 480 гривень; шапкою вушанкою шкіряною із натурального хутра «песець», вартістю 3800 гривень; курткою зимовою чоловічою, шкіряною, вартістю 6000; мобільним телефон марки «LG», вартістю 3603 гривень 33 копійок; мобільним телефон «Nokia 8800», вартістю 8500 гривень; мобільним телефон марки «iPhone 5», андроід, вартістю 3500 гривень; ноутбуком марки «Asus», вартістю 1260 гривень; чоловічою сумкою «Polo» чорного кольору, вартістю 1000 гривень, гаманцем чорного кольору, вартістю 600 гривень, чоловічою барсеткою, шкіряною, вартістю 1000 гривень, а всього на загальну суму 75 406 гривень 67 копійок, після чого продовжили вимагати від потерпілого ОСОБА_18 надати їм грошові кошти.

Не знайшовши місця знаходження грошових коштів та не отримавши цієї інформації від потерпілого, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 зачинили квартиру знайденим у квартирі ключем та з місця вчинення злочину зникли, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.
Діями ОСОБА_12 та ОСОБА_13 потерпілому ОСОБА_18 були спричиненні тяжкі тілесні ушкодження, внаслідок отримання яких ІНФОРМАЦІЯ_4 в проміжок часу з 1 год. 40 хв. по 13 год. 40 хв. ОСОБА_18 помер.
У подальшому ОСОБА_14 дізнався від ОСОБА_12 та ОСОБА_13 про заволодіння майном потерпілого ОСОБА_18 , які надали останньому в якості винагороди за пособництво у вчиненні злочину, грошові кошти в сумі 5 000 гривень, шляхом поповнення рахунку невстановленої досудовим розслідуванням банківської карти, до якої мав доступ ОСОБА_14 .

На вказаний вирок суду прокурор прокуратури м. Києва ОСОБА_15 , захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 , захисник ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_14 та обвинувачений ОСОБА_13 подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок Оболонського районного суду міста Києва від 26.03.2019 року стосовно ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 та ухвалити новий вирок, яким визнати винними:
- ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України та призначити йому покарання у виді 15 років позбавлення волі із конфіскацією всього майна. Вважати ОСОБА_12 засудженим за ч.3 ст. 187 КК України до покарання у виді 9 років позбавлення волі із конфіскацією всього майна, що є його власністю, окрім житла; за ч. 4 ст. 187 КК України до покарання у виді 14 позбавлення волі із конфіскацією всього майна, що є його власністю, крім житла. На підставі ч.1 ст. 70 КК України остаточне покарання ОСОБА_12 визначити шляхом поглинення менш суворих покарань більш суворим та призначити у виді 15 років позбавлення волі із конфіскацією всього майна;
- ОСОБА_13 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України та призначити йому покарання у виді 15 років позбавлення волі із конфіскацією всього майна. Вважати ОСОБА_13 засудженим за ч.3 ст. 187 КК України до покарання у виді 9 років позбавлення волі із конфіскацією всього майна, що є його власністю, окрім житла; за ч.4 ст. 187 КК України до покарання у виді 14 позбавлення волі із конфіскацією всього майна, що є його власністю, крім житла. На підставі ч.1 ст. 70 КК України остаточне покарання ОСОБА_13 визначити шляхом поглинення менш суворих покарань більш суворим та призначити у виді 15 років позбавлення волі із конфіскацією всього майна;
- ОСОБА_14 за ч. 5 ст. 27 ч.3 ст. 187 КК призначити покарання у виді 12 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна. На підставі ч.1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутого покарання за вироком Оболонського районного суду м. Києва від 31.03.2014 року призначити ОСОБА_14 остаточне покарання у виді 12 років 1 місяць позбавлення волі з конфіскацією всього майна.

Крім того, в ході апеляційного розгляду справи прокурор просить дослідити матеріали кримінального провадження, а саме: висновок судово-медичної експертизи № 6/3330 від 16.03.2018 (т.3, а.с. 198-201), протокол огляду від 05.11.2017 (т.3, а.с. 173-175) та документи, що характеризують особи обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .
Апелянт вважає, що оскаржуваний вирок суду від 26.03.2019 стосовно ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 є незаконним у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особам обвинувачених через м`якість.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на недотримання судом першої інстанції положень ст. 370 КПК України, а також роз`яснень, що містяться у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» №5 від 29.06.1990 року та п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 7.02.2003 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я» щодо відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч.2 ст. 121 КК). Проте, приймаючи рішення про перекваліфікацію дій обвинувачених ОСОБА_12 та ОСОБА_13 з п.п. 6, 12 ч.2 ст. 115 на ч.2 ст. 121 КК України, суд першої інстанції не дотримався зазначених вимог кримінального процесуального закону, не дав належної оцінки доказам у кримінальному провадженні, а тому як наслідок, дійшов хибних висновків про відсутність у ОСОБА_12 та ОСОБА_13 умислу на спричинення смерті потерпілому ОСОБА_18 .
При цьому прокурор вказує, що стаття 115 КК України передбачає кримінальну відповідальність як за вбивство з прямим, так і за вбивство з непрямим умислом, який характеризується тим, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання, як це вказано у ч.3 ст. 24 КК України. Відмінність між цими видами умислу полягає у вольовому моменті, а саме у бажанні настання наслідків (як у даному випадку смерті потерпілого) при прямому умислі або свідомому припусканні настання наслідків (смерті), при непрямому умислі.
Також апелянт звертає увагу, що згідно висновку судово-медичної експертизи №6/3330 від 16.03.2018 року потерпілому ОСОБА_18 були спричиненні тілесні ушкодження, які знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті, а тому, на переконання апелянта, досліджені судом першої інстанції докази беззаперечно свідчать про те, що завдаючи велику кількість ударів в життєво важливі органи потерпілому та залишивши останнього зв`язаним в квартирі, достовірно знаючи, що він проживає один, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 усвідомлювали суспільну небезпечність вчиненого і якщо прямо не бажали настання його смерті, але усвідомлювали, що смерть потерпілого може настати саме від їх дій, проте байдуже поставилися до такого наслідку, а отже їх дії слід кваліфікувати як умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб.
Крім того, не оспорюючи фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення та правильність правової кваліфікації дій ОСОБА_14 , апелянт посилається на недотримання судом першої інстанції положень ст. 65 КК України та вважає, що вирок стосовно нього також підлягає скасуванню через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого ОСОБА_14 внаслідок м`якості, який будучираніше судимим за вчинення умисних корисливих злочинів проти власності, на шлях виправлення не став та відбуваючи покарання у Стрижавській виправній колонії №81, вчинив новий умисний корисливий злочин проти власності, передбачений ч.5 ст. 27 ч.3 ст. 187 КК України, з чого вбачається, що останній належних висновків для себе не зробив та наполегливо прагне вести злочинний спосіб життя. До того ж, при призначенні ОСОБА_14 покарання за вчинення вказаного кримінального правопорушення, суд належним чином не взяв до уваги обставину, що обтяжує покарання обвинуваченого, а саме - рецидив злочину, що вказує на стійку антисоціальну поведінку обвинуваченого та схильність останнього до вчинення умисних злочинів.

В апеляційній скарзі та доповненнях до неї, захисник ОСОБА_9 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 , ставить питання про скасування оскаржуваного вироку Оболонського районного суду міста Києва від 26.03.2019 року та закриття кримінального провадження на підставі п.3 ч.1 ст. 284 КПК України, оскільки не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_12 і вичерпані можливості їх отримати.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що висновки суду першої інстанції є надуманими і не відповідають фактичним обставинам справи. Так, апелянт зазначає, що в матеріалах кримінального провадження відсутні дані щодо часу роботи стоматологічного кабінету, двері в стоматологічний кабінет були відчинені і якщо припустити, що дане кримінальне правопорушення дійсно було вчинено ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , то вони безперешкодно потрапили до приміщення, не застосовуючи сторонні предмети, обман чи інші засоби для потрапляння до приміщення, а тому в їх діях відсутня ознака проникнення до приміщення, а також їх попередня змова на вчинення злочину, оскільки, виходячи з показань потерпілого ОСОБА_16 , обвинувачений ОСОБА_13 зайшов до приміщення безперешкодно і ОСОБА_12 будь-яких знаків щодо можливості входження до приміщення не показував, сидів мовчки, будь-якого спілкування між ОСОБА_13 та ОСОБА_12 під час перебування останнього в стоматологічному кріслі не відбувалось. Удар по голові пістолетом потерпілому ОСОБА_16 наніс ОСОБА_13 , після чого потерпілий знепритомнів і, що відбувалось пізніше не знає, а коли прийшов до тями, лежав на підлозі вниз обличчям і не бачив хто в подальшому наносив йому удари. Отже, з показань потерпілого не вбачається, що по поведінці обвинувачених можна судити про їх попередню змову. Крім того вважає, що впізнання обвинуваченого ОСОБА_12 по фотознімках проведено з порушенням права на захист, оскільки місцезнаходження останнього було відомо і для впізнання слідчому нічого не заважало пред`явити потерпілому саму особу, а не проводити процедуру впізнання по фотознімках.
На переконання апелянта, в матеріалах кримінального провадження недостатньо доказів для обвинувачення ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 187 КК України, оскільки в даному випадку єдиним джерелом доказів є показання самого потерпілого ОСОБА_16 , як очевидця подій, а посилання суду у вироку на дані проведення слідчого експерименту від 30.03.2018 року та відеозапис до нього, як на доказ вини ОСОБА_12 у вчиненні цього злочину, не зовсім відповідає змісту і завданням ст. 240 КПК України, оскільки лише дублює на відео допит підозрюваного на місці вчинення злочину.
Що стосується епізоду вчинення розбійного нападу на потерпілого ОСОБА_18 та спричинення йому тяжких тілесних ушкоджень, що спричинило смерть останнього, то сторона захисту і в цій частині вважає вирок суду незаконним і таким, що грунтується на недопустимих доказах. При цьому, захисник ОСОБА_9 вказує, що висновок експерта № 8-1/6143 від 07.12.2017 року, на який суд посилається у вироку, є недопустимим доказом, оскільки був отриманий в порушення вимог ст.241 та ч.3 ст.245 КПК України, так як відбирання біологічних зразків у ОСОБА_12 у виді відбитків пальців рук і долоней відбулось без добровільної згоди останнього та постанови прокурора.
Також захисник зазначає, що суд у вироку не надав оцінки тій обставині, що згідно обвинувального акта ОСОБА_12 та ОСОБА_13 перебували у квартирі ОСОБА_18 01.11.2017 року з 14 год.25 хв. по 18 год. 47 хв. та 02.11.2017 року приблизно з 01 год. 42 хв., а згідно висновку експерта № 6/3330 смерть потерпілого ОСОБА_18 настала приблизно за 12-24 години до моменту огляду його трупа 05.11.2017 року, тобто 04 листопада 2017 року, коли обвинувачені вже знаходились в ДУ «Київський слідчий ізолятор» При цьому час нанесення потерпілому ОСОБА_18 тілесних ушкоджень має часовий розбіг, а саме за 1-3 доби до настання смерті, в тому числі тілесні ушкодження, що знаходяться у причинно-наслідковому зв`язку; не більше, чим за 12 годин до настання смерті-приблизно 03.11.2017 року 04.11.2017 року; не більше, чим за 30 хв. до настання смерті, приблизно 04.11.2017 року; після настання смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 , проте перебування в квартирі ОСОБА_18 саме 3 і 4 листопада 2017 року обвинуваченим ОСОБА_12 та ОСОБА_13 не інкримінується.
Крім того, апелянт звертає увагу на порушення вимог ч. 1 ст. 278 КПК України, оскільки повідомлення про підозру не було вручено ОСОБА_12 , а направлено поштою, незважаючи на ту обставину, що місцезнаходження ОСОБА_12 було відоме, так як він знаходився в Київському слідчому ізоляторі. При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 278 КПК України дата та час повідомлення про підозру невідкладно вносяться слідчим, прокурором до ЄРДР, проте такої інформації в матеріалах провадження немає.

Захисник ОСОБА_11 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_14 , у поданій апеляційній скарзі, посилаючись на недоведеність вини його підзахисного у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч.3 ст. 187 КК України, ставить питання про скасування оскаржуваного вироку Оболонського районного суду міста Києва від 26.03.2019 року стосовно ОСОБА_14 , а кримінальне провадження стосовно нього закрити на підставі п.3 ч.1 ст. 284 КПК України.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що доводячи вину ОСОБА_14 сторона обвинувачення посилалася на переговори ОСОБА_12 з невідомою особою за допомогою мобільного телефону та СМС-переписок. За версією сторони обвинувачення в таких розмовах третьою особою був ОСОБА_14 , який повідомляв ОСОБА_12 інформацію, що стосується статків та розпорядку життя ОСОБА_19 , у зв`язку з чим у ОСОБА_14 під час досудового розслідування було відібрано зразки голосу, для проведення фоноскопічної експертизи. Проте, під час відібрання у ОСОБА_14 вказаних зразків, йому не було роз`яснено право на захисника та право відмовитися надавати зразки свого голосу, а тому сторона захисту вважає, що під час відібрання відповідних зразків було порушено право ОСОБА_14 на захист, в зв`язку з чим відповідний доказ і похідні від нього докази, а саме висновки фоноскопічної експертизи КНДЕКЦ МВС України від 05.09.2018 року №9-326 (т.4, а.с. 231-243), а також №9/281 від 21.09.2018 року (т.5 а.с. 6-32) є недопустимими доказами внаслідок явної незаконності процедур їх отримання і не повинні були братись судом до уваги при доведені винуватості ОСОБА_14 .

Також апелянт вказує, що стороною обвинувачення не наведено інших доказів, які б доводили, що саме ОСОБА_14 брав участь у вчиненні злочину, в тому числі шляхом пособництва, а версія сторони обвинувачення про те, що ОСОБА_14 допомагав ОСОБА_12 та ОСОБА_13 під час вчинення ними злочину, шляхом надання інформації про ОСОБА_18 за допомогою мобільного телефону, спростовується листом від керівництва Стрижавської виправній колонії №81, де відбував покарання ОСОБА_14 , в якому зазначено, що засудженим заборонено користуватися мобільними телефонами на території колонії і ОСОБА_14 не має дисциплінарних стягнень за порушення правил щодо використання мобільних телефонів на території колонії, що на думку сторони захисту підтверджує ту обставину, що перебуваючи на території Стрижавської виправної колонії №81 ОСОБА_14 не використовував мобільний телефон, а тому не міг бути тією особою, яка можливо спілкувалася з ОСОБА_12 та ОСОБА_13 для надання інформації про потерпілого ОСОБА_18 .

Обвинувачений ОСОБА_13 у своїй апеляційній скарзі також ставить питанняпро скасування вироку Оболонського районного суду міста Києва від 26.03.2019 року стосовно нього та закриття кримінального провадження у зв`язку з не встановленням доказів для доведення його причетності до інкримінованих йому злочинів. Апелянт вважає, що жодні зібрані докази не доводять його вини у вчиненні злочинів, так як викладені у вироку обставини свідками не підтверджуються, майно, що належить потерпілим у нього не вилучалось, в квартирі ОСОБА_18 ніколи не був, а висновок експерта 8-1/6143 не може бути допустимим доказом, оскільки зразки його папілярних узорів були відібрані без його згоди та без постанови прокурора.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та їх захисників адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які підтримали подані стороною захисту апеляційні скарги та просили їх задовольнити, проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечували; думку прокурора, якийпідтримав доводи поданої апеляційної скарги та просив її задовольнити, проти апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_13 , захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 та захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_14 заперечував; повторно дослідивши за клопотанням учасників судового провадження в порядку ч.3 ст.404 КПК України докази, в тому числі, що характеризують особу обвинувачених, перевіривши матеріали кримінального провадження та апеляційні доводи, провівши судові дебати та вислухавши останнє слово обвинувачених, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_13 , захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 та захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_14 задоволенню не підлягають, а апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Аналізуючи вищезазначені положення чинного законодавства, колегія суддів вважає, що в ході судового розгляду даного кримінального провадження та при ухваленні вироку суд першої інстанції не в повній мірі дотримався вказаних вимог закону.

Так, суд першої інстанції, відповідно до положень ч. 1 ст. 337 КПК України, провівши в межах висунутого обвинувачення судовий розгляд даного кримінального провадження, дослідивши зібрані у встановленому законом порядку докази та за встановлених фактичних обставин, за яких ОСОБА_12 та ОСОБА_13 вчинили розбійний напад на потерпілого ОСОБА_16 , дійшов обґрунтованого висновку про їх винуватість у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаному з насильством, небезпечним для здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), з проникненням у приміщення, вчинений за попередньою змовою групою осіб, з наведенням в обвинувальному вироку доказів на підтвердження свого висновку щодо доведеності вини обвинувачених ОСОБА_12 та ОСОБА_13 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України і цей висновок суду ґрунтується на зібраних у справі та перевірених доказах, оцінених у сукупності, як того вимагає ст. 94 КПК України, аналіз яких ( по епізоду розбійного нападу на потерпілого ОСОБА_16 ) суд навів у вироку.

Допитаний в суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_16 підтвердив, що 11 жовтня 2017 року, приблизно о 14 год. 00 хв. до його стоматологічного кабінету, де він працює лікарем-стоматологом зайшов раніше невідомий ОСОБА_12 та попросив провести його огляд через проблеми із зубами, але через зайнятість він сказав останньому прийти пізніше. Приблизно о 16 год. 00 хв. потерпілий завершив ведення прийому та зачинив двері стоматологічного кабінету, проте, після того як до кабінету заходив зубний технік приблизно о 16 год. 20 хв., двері стоматології залишились відчиненими. Через деякий час до стоматологічного кабінету знову зайшов ОСОБА_12 , попросив його оглянути, і не зважаючи на закінчення робочого дня, йому незручно було відмовити. Під час огляду він почув, як відчинились двері стоматології і до кабінету зайшов ОСОБА_13 , на голові якого на той час була перука та одразу ж сказав, що це пограбування, продемонстрував пістолет темно-сірого кольору з барабаном та одразу наніс йому удар рукояткою цього пістолета в обличчя, від якого він впав на підлогу та втратив свідомість. Коли прийшов до тями зрозумів, що лежить на підлозі стоматології обличчям донизу із зв`язаними позаду руками та зв`язаними ногами. Після цього нападники почали розпитувати в нього де знаходиться сейф та гроші, завдаючи при цьому багато ударів по тілу та голові і погрожуючи прострелити руки й ноги. Удари завдавав ОСОБА_12 , а питання щодо місцезнаходження майна ставив ОСОБА_13 . Не знайшовши сейфу в стоматології, нападники ще завдали йому 3-4 удари по голові, а потім забрали з кишені ключ від квартири та 2 500 грн. особистих коштів, приблизно 1000 грн. із шухляд стоматології, робочий ноутбук, на якому зберігалась клієнтська база за 5 років діяльності та мобільний телефон «Iphone SE». Після цього, вони запхали йому до рота кляп, заклеїли рот скотчем та залишили лежати зв`язаним.

В судовому засіданні суду першої інстанції потерпілий ОСОБА_16 впізнав та прямо вказав на обвинувачених ОСОБА_12 та ОСОБА_13 як на осіб, що здійснили розбійний напад на нього 11 жовтня 2017 року у стоматологічному кабінеті м. Корсунь-Шевченківський Черкаської області.

Під час слідчого експерименту 30 березня 2018 року, протокол за результатами якого та відеозапис було досліджено судом, потерпілий ОСОБА_16 за участі понятих підтвердив обставини здійснення на нього 11 жовтня 2017 року нападу ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які він надав при допиті його в якості потерпілого (а.с. 217, т.2);

Свідок ОСОБА_20 у суді першої інстанції показала, що 11 жовтня 2017 року приблизно о 17 год. зателефонувала на мобільний телефон своєму чоловіку ОСОБА_16 , який працює приватним лікарем-стоматологом, але той не відповів, хоча вже мав бути вдома і це видалось їй дивним, Вона вирішила піти до його стоматологічного кабінету, а коли підійшла, побачила, що двері зачинені, а згодом почула глухі хрипи. Покликавши сусідів вона розбила вікно, проникла до стоматології де на підлозі лежав її чоловік ОСОБА_16 і вона викликала поліцію.

Згідно протоколу огляду місця події від 11 жовтня 2017 року з ілюстрованою таблицею до нього, під час огляду стоматологічного кабінету № 58 приватного підприємця ОСОБА_16 , що знаходитися на 1-му поверсі 5-типоверхового будинку АДРЕСА_6 вилучено: сліди низу підошви взуття 4 шт. (1 у коридорі, 1 у туалеті, 2 у прихожій) на підлозі; сліди матеріалу 5 шт.; мотузку 2 фрагменти у робочій кімнаті; полімерну стяжку 2 фрагменти у робочій кімнаті; липку стрічку «скотч» - 1 фрагмент у робочій кімнаті; шапку-підголовник із крісла; сліди папілярних узорів 28 штук (т. 2, а.с. 106-119);

- за змістом висновку експерта № 05-11-01/263 від 23 грудня 2017 року судово-медичної експертизи ОСОБА_16 отримав тілесні ушкодження, які могли утворитися в строк, вказаний в постанові слідчого про призначення експертизи та відносяться до легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я (т. 2, а.с. 220-221).

- за висновком експерта № 05-11-01/108 від 25 червня 2018 року тілесні ушкодження, що були виявлені у ОСОБА_16 , могли утворитися при обставинах, вказаних ним під час проведення 30 березня 2018 року слідчого експерименту (т. 2, а.с. 225-226);
- за даними протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 18 грудня 2017 року, потерпілий ОСОБА_16 впізнав на одному з чотирьох знімків ОСОБА_12 , який був серед нападників 11 жовтня 2017 року, а саме перебував у стоматологічному кріслі, коли до кабінету зайшов його спільник, які в подальшому разом вчинили розбійний напад з метою заволодіння майном (т. 2, а.с. 201-204);
- за даними протоколу пред`явлення особи для впізнання від 18 грудня 2017 року, потерпілий ОСОБА_16 впізнав серед чотирьох знімків ОСОБА_13 , який був серед нападників 11 жовтня 2017 року, а саме зайшов до кабінету, коли його спільник перебував у стоматологічному кріслі, та в подальшому підійшов до потерпілого й завдав удар предметом схожим на пістолет (т. 2, а.с. 205-208);
- згідно звіту про незалежну вартість майна від 18 грудня 2017 року, вартість викраденого у потерпілого ОСОБА_16 майна під час вчинення злочину 11 жовтня 2017 року становить 18 089 гривень. (Т. 2, а.с. 212). Серед цього майна перебував і мобільний телефон «Iphone SE», який 25 жовтня 2017 року було придбано жителем м. Києва ОСОБА_21 у невідомого чоловіка за 6500 грн. та який 13 листопада 2017 року повернуто ОСОБА_16 на відповідальне зберігання (т. 3, а.с. 165-171).

- за даними протоколу огляду автомобіля марки ВАЗ-2105, державний номерний знак НОМЕР_4 від 08 грудня 2017 року, на якому пересувались ОСОБА_12 та ОСОБА_13 виявлено та вилучено рулон липкої стрічки (скотч); 6 пар та 1 шт. рукавичок; пара кросівок, а також предмет схожий на пістолет для відстрілу гумовими кулями «Вій 13», який за зовнішніми ознаками схожий на пістолет, описаний потерпілим ОСОБА_16 у своїх показаннях (т. 2, а.с. 129-144).
- згідно висновку експерта № 208-ц від 05 червня 2018 року при судово-цитологічному дослідженні, зокрема, рукоятки пістолету, знайдені піт та кров людини, статева належність яких не встановлена через відсутність клітинних елементів крові та малу кількість клітин. При визначенні групової належності слідів виявлені антигени А, В, Н ізосерологічної системи АВО, що не виключає їх походження, зокрема, від підозрюваних ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , яким властивий антиген Н по системі АВО, наряду із особою/особами, якій/яким властиві антигени по системі АВО (а.с. 189-194, т.2).

Наведені докази у своїй сукупності з достатньою повнотою спростовують апеляційні твердження сторони захисту щодо непричетності обвинувачених ОСОБА_12 і ОСОБА_13 до вчинення розбійного нападу на потерпілого ОСОБА_16 та відсутності допустимих доказів для доведення їх винуватості в суді.

Така позиція обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та їх захисників ОСОБА_9 і ОСОБА_10 була предметом перевірки в суді першої інстанції і свого об`єктивного підтвердження не знайшла. При цьому, на спростування такої позиції суд обґрунтовано зазначив, що доводи обвинуваченого ОСОБА_12 про те, що він не міг перебувати у м.Корсунь-Шевченківський Черкаської області 11.10.2017 року є безпідставними, оскільки крім показань потерпілого, який в судовому засіданні прямо вказав на ОСОБА_12 та ОСОБА_13 як на осіб, які вчинили на нього розбійний напад, такі доводи також спростовуються і даними санкціонованих слідчими суддями тимчасових доступів до документів операторів мобільного зв`язку.
Так, згідно протоколу огляду дисків з даними операторів мобільного зв`язку, 11 жовтня 2017 року мобільний термінал з належним ОСОБА_12 номером телефону НОМЕР_5 працював у м. Корсунь-Шевченківський Черкаської області в квадраті місцезнаходження стоматологічного кабінету ОСОБА_16 (а.с. 34-35, т.3).
Крім того, 11 жовтня 2017 року у м. Корсунь-Шевченківський Черкаської області, а саме в квадраті місцезнаходження стоматологічного кабінету ОСОБА_16 , працював і мобільний телефон НОМЕР_6 , яким користувався ОСОБА_13 (а.с. 38-40, т.3).
На противагу апеляційним доводам сторони захисту щодо відсутності в діях обвинувачених ОСОБА_12 та ОСОБА_13 по епізоду розбійного нападу на потерпілого ОСОБА_16 таких кваліфікуючих ознак як попередня змова обвинувачених на вчинення кримінального правопорушення та проникнення до приміщення, суд першої інстанції, з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року (справа № 569/1111/16-к)обґрунтовано зазначив, що незаконність проникнення стосується самого факту потрапляння до житла, іншого приміщення чи сховища або перебування в ньому під час вчинення розбою. Спосіб проникнення (застосування фізичних чи інтелектуальних зусиль) принципового значення для встановлення кваліфікуючої ознаки «проникнення» не має. При вирішенні питання про застосування кваліфікуючої ознаки «проникнення у житло, інше приміщення чи сховище» у складі кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 187 КК України, вирішальне значення мають режим доступу до приміщення (вільний/обмежений) під час вчинення розбою та наявність у особи умислу на незаконне входження (потрапляння) до приміщення або незаконне перебування в ньому з метою заволодіння чужим майном.

Аналізуючи дане питання, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що виходячи із диспозиції ч. 3 ст. 187 КК України, приміщення стоматологічної клініки потерпілого ОСОБА_16 підпадає під ознаки «інше приміщення», і в межах робочого часу такої клініки, з огляду на її призначення, до неї може потрапити будь-яка особа, що звертається до лікаря-стоматолога із своїми питаннями. При цьому, режим доступу до приміщення стоматології визначається графіком роботи лікаря-стоматолога і під час робочого часу доступ до приміщення є вільним, а поза межами робочого часу обмеженим.Отже, наявність права в конкретної особи перебувати в приміщенні стоматологічної клініки поза межами робочого часу залежить від доброї волі медичного персоналу цієї клініки та мети, виходячи з якої особа прийшла в це приміщення.

Судом першої інстанції встановлено, що 11 жовтня 2017 року стоматологія працювала до 16 год. 00 хв., проте обвинувачений ОСОБА_12 зайшов до приміщення стоматології приблизно о 16 год. 30 хв., тобто після закінчення робочого часу та із застосуванням обману, посилаючись на зубний біль, попросився на прийом до лікаря достовірно знаючи, що це неправда, а відтак дії ОСОБА_12 та ОСОБА_13 свідчать про те, що у них був умисел саме на незаконне входження (потрапляння) до приміщення стоматологічного кабінету та незаконне перебування в ньому, оскільки інакше заволодіти наявним у цьому приміщенні майном було неможливо.

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 про недопустимість такого доказу, як протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 18 грудня 2017 року (т. 2, а.с. 201-204) через порушенням процедури впізнання та права на захист, так як слідчому нічого не заважало пред`явити потерпілому саму особу ОСОБА_12 , а не проводити процедуру його впізнання по фотознімках, колегія суддів також вважає безпідставними, оскільки згідно ч. 6 ст. 228 КПК України, за необхідності впізнання особи може провадитися за фотознімками, матеріалами відеозапису з додержанням вимог, зазначених у частинах першій і другій цієї статті, а таких порушень колегією суддів не встановлено.
Апеляційні посилання сторони захисту на порушення органом досудового розслідування вимог ч. 1 ст. 278 КПК України з підстав того, що повідомлення про підозру ОСОБА_12 та ОСОБА_13 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, які перебували в Київському слідчому ізоляторі, їм не вручено, а направлено поштою, вже були предметом перевірки суду першої інстанції та встановлено, що через неможливість такого вручення, повідомлення про підозру обвинуваченим ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які після затримання 9 листопада 2017 року утримувались в ДУ «Київський СІЗО» було вручено, через адміністрацію слідчого ізолятора, що відповідно підтверджується розписками (т.5 а.с.111, т.6 а.с.6), на переконання колегії суддів апеляційної інстанції не є порушенням вимог цієї норми кримінального процесуального закону, яка не передбачає обов`язку слідчого або прокурора особисто вручати письмове повідомлення про підозру, а як вбачається з матеріалів кримінального провадження, письмове повідомлення про підозру ОСОБА_12 було вручено у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень, що відповідає положенням ч. 1 ст. 278 КПК України.
Отже, всупереч апеляційним твердженням захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 , обвинуваченого ОСОБА_13 та його захисника ОСОБА_10 про наявність підстав для скасування вироку та закриття кримінального провадження з підстав не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_12 та ОСОБА_13 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України ( по епізоду розбійного нападу на потерпілого ОСОБА_16 ), колегія суддів, з огляду на вищевикладене, вважає, що суд першої інстанції об`єктивно з`ясувавши обставини та дослідивши під час судового розгляду докази, які обґрунтовано визнав належними, допустимими і достовірними доказами, дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_12 та ОСОБА_13 у вчиненні 11 жовтня 2017 року розбійного нападу на потерпілого ОСОБА_16 та вірно кваліфікував їх дії за ч. 3 ст. 187 КК України, оскільки кожен з них вчинив напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний із проникненням у приміщення. При цьому, суд обґрунтовано виключив з формулювання обвинувачення ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , що розбійний напад на потерпілого ОСОБА_16 вчинено з погрозою застосування насильства.
Також в межах висунутого обвинувачення проведено судовий розгляд даного кримінального провадження і по епізоду (розбійного нападу на потерпілого ОСОБА_18 ) та за встановлених обставин за яких ОСОБА_12 та ОСОБА_13 вчинили розбійний напад на потерпілого, суд дійшов обґрунтованого висновку про їх винуватість у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаному з насильством небезпечним для життя та здоров`я ОСОБА_18 (розбій), за попередньою змовою групою осіб, особою, яка раніше вчинила розбій, з проникненням у житло, поєднаному з заподіянням потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, а також про винуватість ОСОБА_14 як пособника у вчиненні нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаному з насильством, небезпечним для життя і здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчиненому за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з проникненням у житло, з наведенням в обвинувальному вироку доказів на підтвердження свого висновку щодо доведеності вини обвинувачених ОСОБА_12 та ОСОБА_13 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України та обвинуваченого ОСОБА_14 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 187 КК України, і цей висновок суду, незважаючи на невизнання обвинуваченими ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 своєї вини у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень, ґрунтується на сукупності зібраних у справі, перевірених та оцінених судом доказах, аналіз яких суд навів у вироку.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції, колегія суддів, всупереч тверджень апеляційних скарг сторони захисту, вважає, що вина обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 у вчинені вищевказаних кримінальних правопорушень підтверджується показаннями матері ОСОБА_18 - потерпілої ОСОБА_22 , яка повідомила, що 01.11.2017 року після 14 години телефонувала сину, який коротко відповів, що зайнятий та поклав слухавку, після чого на її дзвінки не відповідав, а 05.11.2017 року вона дізналася по його смерть, а коли їй дозволили зайти до квартири сина, вона помітила відсутність його майна, а саме: шкіряної куртки, шкіряної шапки, взуття (кросівок та черевиків), дорогоцінностей (золотого перстня, золотого ланцюга, золотого натільного хреста), портмоне та барсетки з документами, годинника, цифрового фотоапарата, телевізорів, трьох мобільних телефонів, грошових коштів у розмірі 1 000 доларів США (які вона знала, що син мав за життя), банківських карток та добровільно надала слідчому Оболонського УП ГУ НП в м. Києві документи на належне ОСОБА_18 майно, яке було викрадено з його квартири, а саме: документи на фотоапарат «Olympus», квитанцію про придбання телефону «Panasonic KX-TG8097UAJ», гарантійний талон та видаткову накладну про придбання телевізора «Sony KDL-52EX700» й телевізора «Philips 42PFL5405», товарні чеки про придбання золотого персня 585 проби вагою 6,30 г, золотого натільного хреста 585 проби вагою 6,19 г, золотого ланцюга 585 проби вагою 49,54 г, товарний чек про придбання ноутбуку «Asus X51RL», товарний чек про придбання мобільного телефону «LG G4 red», ІМЕІ НОМЕР_7 (а.с. 57-69, 78, 79);
- аналогічними показаннями свідків ОСОБА_23 , ОСОБА_24 ;

- показаннями свідка ОСОБА_25 , який пояснив, що на початку листопада 2017 року йому зателефонував ОСОБА_13 та повідомив, що може розрахуватись з ним за надані раніше адвокатські послуги, так як в нього з`явились гроші та запропонував придбати золоті вироби, однак він відмовився та допоміг ОСОБА_13 реалізувати золотий чоловічий ланцюг вагою приблизно 60 грамів, масивний золотий чоловічий браслет та золотий чоловічий перстень з камінням, а також іншими письмовими доказами, зокрема:

-даними протоколу огляду місця події від 05 листопада 2017 року, в ході якого виявлено труп ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_5 з тілесними ушкодженнями (т.3, а.с. 173-175);
-даними висновку експерта судово-медичної експертизи № 6/3330 від 16 березня 2018 року (т.3 а.с. 178-183);

- даними протоколу огляду місця події від 09 листопада 2017 року, згідно якого за адресою: АДРЕСА_10 , за добровільної згоди власника квартири, який є товаришем ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , виявлено та вилучено ноутбук «Asus X51RL» (т.4, а.с. 88-90);
-данимипротоколу огляду місця події від 05 листопада 2017 року з ілюстрованою таблицею (т. 3, а.с. 202-218), в ході якого під час огляду квартири АДРЕСА_9 , у присутності понятих було виявлено та вилучено: контрольний змив з підлоги в кухонній кімнаті під № 4 речовини бурого кольору; техпаспорт на автомобіль; кредитні картки зі стола лоджії; два недопалка цигарок «Кент» з підлоги кімнати № 1 та з кухонної кімнати з підлоги; клейку стрічку (скотч) з нижніх кінцівок трупа; стрічку (скотч), якою було зв`язано руки трупа; телевізійний кабель з кінцівок ніг трупа; три аркуши паперу зі слідами взуття; пляшка з-під горілки «Хортиця», ємністю 0,7 л зі столу в лоджії; п`ять чарок та один стакан з лоджії; халат темно-зеленого кольору зі слідами бурого кольору; пасок від халату, сім слідів структури матеріалу № 1, 2, 3, 4 з холодильника, №5,6,7 з коробок в кімнаті № 1; сім слідів папілярних узорів № 1, 2, 3 зі стакана, № 4 з рюмки, № 5, 6, 7 - які знаходились на столі на лоджії;
- даними висновку № 52 експерта КМКБСМЕ від 13 березня 2018 року, згідно якого генетичні ознаки слини, виявленої на фрагментах недопалків сигарет (обєкти 1,2) по всіх досліджуваних локусах ДНК ідентичні генетичним ознакам крові ОСОБА_12 , зразки якої, а також слини було відібрано з дотриманням вимог КПК України під час досудового розслідування у ОСОБА_12 та ОСОБА_26 (а.с. 184, т.5; а.с. 87, т.6). При цьому слина в даних об`єктах, ймовірно, походить від ОСОБА_12 . Величина вірогідності випадкового збігу складає величину 5,01/10-18, тобто в середньому 5 осіб з 10 000 000 000 000 000 000 мають встановлені генетичні ознаки (т. 3, а.с. 230-233).

- даними висновку експерта КМКБСМЕ № 161 від 18 травня 2018 року, згідно якого генетичні ознаки слини, виявленої на чарках 2,3 (об`єкти 2-4), по всіх досліджуваних локусах ДНК ідентичні генетичним ознакам крові ОСОБА_12 . Слина в даних об`єктах, ймовірно, походить від ОСОБА_12 . Величина вірогідності випадкового збігу складає величину 5,01/10-18, тобто в середньому 5 осіб з 10 000 000 000 000 000 000 мають встановлені генетичні ознаки (т.4, а.с. 34-37).
- даними висновку експерта КНДЕКЦ № 8-1/6143 від 07 грудня 2017 року, чотири сліда пальців рук з найбільшими розмірами по вісях: 12х18мм, 10х13мм, 9х16мм, 12х29мм, надані на дослідження, придатні для ідентифікації за ними особи (осіб). Слід пальця руки з найбільшими розмірами по вісях 12х18мм залишений великим пальцем правої руки гр. ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а слід пальця руки з найбільшими розмірами по вісях 9х16мм -залишений великим пальцем правої руки ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 3, а.с. 245-260);
- даними протоколу огляду місця події від 09 листопада 2017 року проведеного в автомобілі марки «ВАЗ 2105», д.н.з. НОМЕР_4 , складеного після затримання ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , згідно якого з автомобіля був вилучений належний ОСОБА_18 мобільний телефон «LG» IMEI: НОМЕР_7 (т.4 а.с. 165-177).

Наведені докази з достатньою повнотою спростовують твердження обвинувачених ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які категорично заперечували причетність до розбійного нападу на ОСОБА_18 та заподіяння йому смерті, а також факт їх перебування будь-коли в квартирі померлого та районі розташування житла останнього.

Крім того, вина обвинувачених у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень підтверджується також і фактичними даними, отриманими органом досудового розслідування під час проведення негласних слідчих (розшукових) дій шляхом зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж із застосуванням технічних засобів відносно, зокрема, ОСОБА_12 (мобільний телефон № НОМЕР_5 ) на підставі ухвали слідчого судді апеляційного суду Вінницької області від 2 жовтня 2017 року (а.с. 54-55, т.3).

Згідно дослідженого судом першої інстанції протоколу від 16 травня 2018 року огляду речових доказів, а саме оптичного носія DVD-R інв. № 108 н/т від 10 жовтня 2017 року (гриф «розсекречено») ОСОБА_12 25 жовтня 2017 року телефонував ОСОБА_14 і просив скинути йому координати ОСОБА_18 , а через деякий час отримує 2 смс-повідомлення наступного змісту: «Минский масив, АДРЕСА_7 , первый подъезд, дом поделен на две части, первый подъезд посреди дома, первый этаж, дверь с лифта прямо, имя Саша» та «барик» (а.с. 66-67, т. 3).

28 жовтня 2017 року при спілкуванні по телефону ОСОБА_14 називає ОСОБА_12 орієнтири для відшукання квартири ОСОБА_18 (аптека за будинком, відкрита паркова для автомобілів, зрізане дерево-верба в дворі перед під`їздом, магазин та кафе біля будинку, конкретне розташування та вигляд балкону на першому поверсі багатоквартирного будинку), а також повідомляє дані про його зовнішній вигляд, наявність у нього автомобіля «БМВ Х5» чорного кольору, собаки породи «шарпей» рудого кольору та приблизний час прогулянок із собакою) і пояснює як потрапити до під`їзду будинку та як назватись, щоб ОСОБА_18 відчинив двері своєї квартири.

Висновками фоноскопічної експертизи КНДЕКЦ МВС України від 05 вересня 2018 року №9-326 (т.4 а.с. 231-243), а також № 9/281 від 21 вересня 2018 року (а.с. 6-32, т.5) підтверджується належність голосів на вказаних аудіофайлах саме ОСОБА_14 та ОСОБА_27 .

Протоколом слідчого експерименту від 6 червня 2018 року та відеозаписом його проведення (а.с. 55-59, т.5) підтверджується відповідність повідомлених ОСОБА_14 орієнтирів для відшукання квартири ОСОБА_18 .

Крім того, допитана в суді першої інстанції рідна сестра обвинуваченого ОСОБА_14 - свідок ОСОБА_28 , пояснила, що за тиждень до вбивства, їй на мобільний телефон телефонував брат та цікавився особистим життям ОСОБА_18 , зокрема запитував, чи давно вона його бачила, який у нього номер квартири та автомобіль.

Згідно даних протоколу огляду речових доказів від 16 травня 2018 року, а саме оптичного носія DVD-R інв. № 108 н/т від 10 жовтня 2017 року (гриф «розсекречено»), під час телефонної розмови 1 листопада 2017 року о 14:32 год. ОСОБА_12 повідомляє свого співрозмовника про те, що вже перебуває в квартирі ОСОБА_18 , який лежить на підлозі квартири, і під час цієї телефонної розмови вимагає від ОСОБА_18 повідомити місце розташування грошових коштів, погрожує потерпілому вбивством, завданням тілесних ушкоджень (а.с. 93-95, т. 3). Також, в цей день ОСОБА_12 повідомляє ОСОБА_14 про кількість викраденого майна, про те, що сейфа в квартирі не знайдено (а.с. 102-103, т.3) і запитує в нього як перерахувати йому «частку» від награбованого, на що ОСОБА_14 зазначає, що незабаром скине ОСОБА_12 номер банківської картки (а.с. 103, т.3), а 08.11.2017 року ОСОБА_14 підтверджує ОСОБА_12 , що отримав на банківську картку 5 000 грн ( т. 3 а.с. 124-125).

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_14 про те, що зразки голосу ОСОБА_14 були відібрані з порушенням права на захист, так як йому не було роз`яснено право мати захисника та відмовитись надавати зразки свого голосу, а тому протокол отримання зразків для експертизи голосу ОСОБА_14 від 26 квітня 2018 року та висновки фоноскопічної експертизи КНДЕКЦ МВС України від 05 вересня 2018 року № 9-326 (а.с. 231-243, т. 4) і № 9/281 від 21 вересня 2018 року, з огляду на положення ч. ч. 2, 3 ст. 87 КПК України, є недопустимими доказами, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки зі змісту цього протоколу вбачається, що у приміщенні виправної колонії № 81, за участі ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 та присутнього ОСОБА_32 , ОСОБА_14 добровільно надавстаршому слідчому ГУ НП в м. Києві ОСОБА_33 зразки голосу для проведення експертизи на камеру «Соні» з оптичним носієм-диском DVD-R, на який записано спілкування із ОСОБА_14 (а.с. 145, т.6) і до цього протоколу ОСОБА_14 не вніс жодного письмового зауваження.

Крім того, апеляційні твердження захисника ОСОБА_11 про відсутність доказів того, що ОСОБА_14 за допомогою телефону надавав ОСОБА_27 та ОСОБА_13 інформацію про потерпілого ОСОБА_18 , так як під час відбування покарання ОСОБА_14 не міг користуватись мобільним телефоном, що на переконання апелянта підтверджується листом керівництва Стрижавської ВК № 81 на його адвокатський запит про заборону користуватися мобільними телефонами на території колонії та відсутність у ОСОБА_14 дисциплінарних стягнень за порушення цих правил, спростовуються висновком фоноскопічної експертизи від 5 вересня 2018 року, яка підтвердила належність голосу ОСОБА_14 під час його спілкування по мобільному телефону із ОСОБА_12 в період із 28 жовтня 2017 року по 8 листопада 2017 року, що зафіксовано в матеріалах негласних слідчих (розшукових) дій, показаннями допитаної в якості свідка сестри ОСОБА_14 ОСОБА_28 та іншими наведеними у вироку доказами, які суд обґрунтовано визнав належними, допустимими і достовірними, з чим також погоджується колегія суддів апеляційного суду.
Посилання захисника ОСОБА_11 під час апеляційного розгляду справи на ту обставину, що свідку ОСОБА_28 , яка є рідною сестрою обвинуваченого ОСОБА_14 не були роз`яснені положення ст. 63 Конституції України, а тому її показання є недопустимим доказом, колегія суддів вважає надуманими, оскільки під час її допиту в суді першої інстанції 28.01.2019 року в якості свідка, їй були роз`яснені права і обов`язки, а також положення ст. 63 Конституції (т.8 а.с. 31).

Також безпідставними колегія суддів вважає і апеляційні доводи обвинуваченого ОСОБА_13 про відсутність доказів його перебування в квартирі потерпілого ОСОБА_18 та доказів його причетності до вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень, оскільки вони спростовуються як вищенаведеними доказами, так і даними протоколу огляду флеш-накопичувача «SanDisk» (а.с. 144-164, т.3) за результатами проведення негласних слідчих (розшукових) дій, дозвіл на проведення яких відповідно до ст. 246 КПК України надано ухвалою слідчого судді Апеляційного суду м. Києва від 07 листопада 2017 року (а.с. 132-133, т.3), під час здійснення яких ОСОБА_13 в приміщенні Оболонського УП ГУ НП в м. Києві, повідомив, що разом з ОСОБА_12 відслідковували режим дня ОСОБА_18 з метою його пограбування, а коли зайшли до квартири останнього, він завдав сильного удару ОСОБА_18 кулаком в обличчя і повалив його на підлогу, зв`язавши спільними зусиллями ОСОБА_18 руки за спиною поясом від халата, а ноги скотчем та шматком електропроводки. ОСОБА_18 відмовлявся відповідати де сейф та пручався, у зв`язку з чим ОСОБА_12 завдавав йому різноманітних ударів, а потім взяв із столу пляшку пива та вдарив нею по голові ОСОБА_18 , який на деякий час втратив свідомість, але згодом прийшов до тями і більше опору не чинив. Забравши із квартири гроші в розмірі 500 доларів США, золоті прикраси, мобільний телефон, ноутбук «Асус», та собаку породи «шарпей», вони з ОСОБА_12 покинули квартиру, а вніч на 2 листопада 2017 року вони повернулись, зняли ще телевізор. ОСОБА_18 ще був живий, оскільки запитав про собаку. Квартиру зачинили на ключ, майно продали та розподілили між собою кошти (а.с. 144-159, т.3).

За наведеним, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно з`ясувавши обставини та дослідивши під час судового розгляду докази надані сторонами кримінального провадження, дійшов обгрунтованого висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_14 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 187 КК України, тобто у вчиненні дій, які виразились в пособництві у вчиненні нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаному з насильством, небезпечним для життя і здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчиненому за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з проникненням у житло, а також обвинувачених ОСОБА_12 та ОСОБА_13 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, які здійснили напад на ОСОБА_18 з метою заволодіння його майном, поєднаний з насильством небезпечним для життя та здоров`я останнього (розбій), за попередньою змовою групою осіб, особою, яка раніше вчинила розбій, поєднаного з проникненням у житло та заподіянням тяжких тілесних ушкоджень. При цьому, суд обґрунтовано виключив з формулювання обвинувачення останніх те, що розбійний напад на потерпілого ОСОБА_18 вчинено з погрозою застосування насильства.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора прокуратури м. Києва ОСОБА_15 про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосовування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного обвинуваченим покарання тяжкості злочинів та її особам внаслідок м`якості, то вони є слушними.
Так, за результатами розгляду даного кримінального провадження, суд першої інстанції, оцінюючи висунуте прокурором обвинувачення ОСОБА_12 та ОСОБА_13 за п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України як умисне вбивство, тобто умсне заподіяння смерті іншій людині, вчинене з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб, дійшов висновку, що обвинуваченими ОСОБА_12 і ОСОБА_13 вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 т. 121 КК України, як тяжке тілесне ушкодження, вчинене групою осіб, що спричинило смерть потерпілого.

В обгрунтування своїх висновків суд першої інстанції, посилаючись на п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 7 лютого 2003 року № 2 "Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи", згідно якого, для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного,зазначив, що аналіз досліджених судом доказів переконливо свідчить про те, що тривала підготовка ОСОБА_12 та ОСОБА_13 до розбійного нападу на потерпілого ОСОБА_18 свідчить про початковий їх умисел на напад з метою заволодіння майном останнього (розбій) із застосуванням насильства чи погрозою застосування такого насильства.
Отже, за висновком суду першої інстанції, досліджені докази, в тому числі отримані за результатами негласних слідчих (розшукових) дій свідчать про те, що тілесні ушкодження ОСОБА_18 наносились ОСОБА_12 та ОСОБА_13 після першого проникнення ними до житла потерпілого 1 листопада 2017 року і об`єктивних даних щодо нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_18 після їх повернення до його квартири вночі 2 листопада 2017 року, що могло свідчити про наявність у них умислу на вбивство потерпілого, не здобуто. Такого висновку суд дійшов, в тому числі, з урахуванням пояснень ОСОБА_13 , які він надавав слідчому поліції 7 лютого 2018 року під час санкціонованої судом НСРД у виді аудіо- та відео- контролю особи, про те, що коли вони повернулись до квартири ОСОБА_18 вночі 2 листопада 2017 року щоб забрати телевізор, потерпілий ще був живий, оскільки питав про собаку, а коли виходили з кватири, зачинили двері на замок, залишивши потерпілого живим.
За наведених обставин суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо спрямованості умислу ОСОБА_12 та ОСОБА_13 на вчинення вбивствапотерпілого ОСОБА_18 під час розбійного на нього нападу, не погодився з кваліфікацією органу досудового розслідування дій обвинувачених за п.п. 6, 12, ч. 2 ст. 115 КК України та перекваліфікував дії останніх на ч. 2 ст. 121 КК України, визнавши ОСОБА_12 та ОСОБА_13 винними у вчиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження, вчиненого групою осіб, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_18 ..
Проте, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, оскільки при встановленні фактичних обставин кримінального провадження за епізодом вчинення обвинуваченими ОСОБА_12 та ОСОБА_13 злочинних дій стосовно потерпілого ОСОБА_18 , внаслідок яких настала смерть останнього, суд не дав належної оцінки всім зібраним по справі доказам, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу обвинувачених, внаслідок чого помилково перекваліфікував їх дії з п. 6, п. 12, ч. 2 ст. 115 КК на ч. 2 ст.121 КК України, вказавши на відсутність у них умислу на вбивство потерпілого.

Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 7 лютого 2003 року № 2 "Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи", для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК), суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю. Якщо винний діяв з умислом на вбивство, тривалість часу, що минув з моменту заподіяння ушкоджень до настання смерті потерпілого, для кваліфікації злочину як умисного вбивства значення не має.

Кваліфікація діяння особи за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК та ч. 4 ст. 187 КК України (як ідеальна сукупність злочинів) можлива лише у разі, коли доведено, що умисел спочатку був направлений на вчинення розбою, під час якого вчиняється умисне вбивство.

Стаття 115 КК України передбачає відповідальність за умисне вбивство з прямим умислом ( коли особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання) та непрямим умислом ( коли особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання.

Дослідивши в судовому засіданні під час апеляційного розгляду кримінального провадження за клопотанням прокурора докази надані стороною обвинувачення та дані про особу обвинувачених колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції в частині кваліфікації дій обвинувачених ОСОБА_12 та ОСОБА_13 за ч. 2 с. 121 КК України, а також призначеного обвинуваченим ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 покарання підлягає скасуванню, з ухваленням апеляційним судом , згідно вимог ст. 420 КПК України свого вироку.

Апеляційним судом встановлено, що 01.11.2017 року о 14 год. 25 хв. ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , діючи умисно, з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб, будучи особами, які раніше вчинили розбій, маючи необхідні поради та інформацію, яку надав ОСОБА_14 про наявність у його знайомого ОСОБА_18 грошових коштів та іншого майна, місце проживання останнього та розпорядок його дня, діючи відповідно до спільного злочинного плану та виконуючи заздалегідь розподілені ролі нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), поєднаного з проникненням у житло, постукали у квартиру АДРЕСА_11 і коли ОСОБА_18 відчинив двері, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 проникли у житло потерпілого та почали вимагати надання їм грошових коштів, після чого, з метою подолання волі потерпілого до опору, обвинувачені ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , завдаючи тілесних ушкоджень шляхом нанесення невстановленими тупими предметами ударів у голову та інші частини тіла потерпілого, повалили ОСОБА_18 на підлогу та застосовуючи липку стрічку «скотч» і пояс від халата, зв`язали руки і ноги потерпіло та на виконання спільного злочинного умислу, заволоділи майном потерпілого, яке знаходилось у квартирі, а саме: перстнем, проби 585, вагою 6,300 грам, вартістю 1550 гривень; хрестиком, проби 585, вагою 6,190 грам, вартістю 2600 гривень; золотим ланцюжком, проби 585, плетіння «персидське», вагою 49,540, вартістю 8917 гривень 40 копійок; золотим браслетом плетіння «бісмарк», проби 585, вагою 37 грами, довжиною 25 см. вартістю 6 700 гривень; грошовими коштами в сумі 500 доларів США (згідно Національного банку України 10744 гривень 80 копійок), банківською карточкою «ПриватБанк» (кредитна лінія) НОМЕР_3 , на якій знаходилися грошові кошти - 24 000 тисячі гривень та ключами від вхідних дверей вказаної квартири, які матеріальної цінності не представляють.

При цьому, будучи обізнаними за інформацією ОСОБА_14 про наявність у ОСОБА_18 більш значної суми грошових коштів, що знаходяться у вказаній квартирі, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 почали вимагати від потерпілого надати інформацію про місцезнаходження таких коштів, продовжуючи при цьому наносити тілесні ушкодження в голову, обличчя, в ділянку грудної клітки невстановленими досудовим розслідуванням тупими предметами, висловлюючи погрози про намір застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я ОСОБА_18 , які полягали в нанесенні ударів гирею в голову та вбивством потерпілого, з метою отримання грошових коштів, однак не отримавши від потерпілого такої інформації та не знайшовши місце знаходження грошових коштів, з викраденим майном з місця злочину 01.11.2017 року о 18 год. 47 хв. зникли, замкнувши вхідні двері квартири викраденими ключами, залишивши потерпілого зв`язаним в положенні лежачи на підлозі.

Продовжуючи свої злочинні дії ОСОБА_12 та ОСОБА_13 02.11.2017 року о 01 год. 42 хв. повернулись до вказаної квартири та діючи умисно, з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб, згідно розподілених ролей нападу, заволоділи іншим майном потерпілого ОСОБА_18 , а саме: парою кросівок марки «Nike», вартістю 3500 гривень; парою кросівок марки «Nike Huarache», вартістю 3200 гривень; черевиками чоловічими зимовими, марки «Nike», вартістю 4600 гривень; парою кросівок марки «Nike Аir Мах», вартістю 3780 гривень; чоловічим наручним годинником марки «Tissot 1853» вартістю 20 000 гривень, фотокамерою марки «Olympus FE-210 DIGITAL CAMERA», вартості 316 гривень 67 копійок, телевізором марки «SONY» KDL-52EX700 вартістю 10 266 гривень 67 копійок; радіотелефоном марки «Panasonik» KX-TG8097 UAJ, вартістю 480 гривень; шапкою вушанкою шкіряною із натурального хутра «песець», вартістю 3800 гривень; курткою зимовою чоловічою, шкіряною, вартістю 6000; мобільним телефон марки «LG», вартістю 3603 гривень 33 копійок; мобільним телефон «Nokia 8800», вартістю 8500 гривень; мобільним телефон марки «iPhone 5», андроід, вартістю 3500 гривень; ноутбуком марки «Asus», вартістю 1260 гривень; чоловічою сумкою «Polo» чорного кольору, вартістю 1000 гривень, гаманцем чорного кольору, вартістю 600 гривень, чоловічою барсеткою, шкіряною, вартістю 1000 гривень, а всього на загальну суму 75 406 гривень 67 копійок, після чого, будучи обізнаними за інформацією ОСОБА_14 про наявність у потерпілого більш значної суми грошових коштів, з метою доведення спільного злочинного умислу до кінця, продовжили вимагати від потерпілого ОСОБА_18 надати їм грошові кошти.

Не знайшовши місце знаходження грошових коштів та не отримавши цієї інформації від потерпілого, у обвинувачених ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , з корисливих мотивів під час вчинення розбійного нападу, виник умисел на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_18 , на виконання якого вони, реалізуючи спільний злочинний намір, вийшли за межі раніше обумовленого з ОСОБА_14 спільного плану та діючи за попередньою змовою групою осіб, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки у виді смерті, нанесли ОСОБА_18 тілесні ушкодження невстановленими досудовим розслідуванням тупими предметами, після чого викраденими ключами замкнули вхідні двері квартири, залишивши ОСОБА_18 на підлозі зв`язаним та з місця вчинення злочину зникли, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.

В результаті отриманих тілесних ушкоджень, що мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, потерпілий ОСОБА_18 помер.

Так, за змістом дослідженого висновку експерта судово-медичної експертизи № 6/3330 від 16 березня 2018 року ( т.3 а.с. 198-201), дослідженому за клопотанням прокурора під час апеляційного розгляду справи, потерпілому ОСОБА_18 були завдані наступні тяжкі тілесні ушкодження (за критерієм небезпеки для життя), які знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті: закрита черепно-мозкова травма у вигляді синців повік обох очей, поверхневої рани верхнього повіка правого ока, саден правої виличної ділянки, підборіддя з обох боків, синця та садна спинки носу, крововиливів на слизовій оболонці обох губ, перелому нижньої щелепи у ментальному відділі між 1-м та 2-3 зубами з дефектами слизової оболонки ясен, крововиливів у обидва скроневі м`язи, у м`які покриві голови у тім`яно-скроневу ділянку справа, крововиливу під м`яку мозкову оболонку по конвексітальній (сферичній) поверхні мозочка, обох тім`яних часток, по базальній поверхні правої скроневої частки, в ділянці полюса лівої тім`яної частки головного мозку (обмежено дифузного характеру), яка утворилась від ударної та ударно-тангенційної дії тупих предметів, індивідуальні особливості яких у властивостях ушкоджень не відобразилися, враховуючи дані судово-гістологічного дослідження (крововиливи з вогнищевою перифокальною клітинною реакцією) приблизно за 1-3 доби до настання смерті, мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень (за критерієм небезпеки для життя) та знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті.

З цього висновку також вбачається, що ОСОБА_18 було завдано тупої травми грудної клітки у вигляді переломів 3, 4 та 5 ребер, розгинальний перелом великого ріжка під`язикової кістки, розрив задніх зв`язок суглобу між тілом та лівим великим ріжком під`язикової кістки та численну кількість синців і саден. Для заподіяння всієї сукупності тілесних ушкоджень необхідно не менше 50-60 дій травмуючих предметів.

Згідно дослідженого протоколу огляду місця події від 05.11.2017 року (т.3 а.с. 173-175), труп ОСОБА_18 знаходився у положенні лежачи на спині, ноги витягнуті, в ділянці гомілково- ступневих суглобів зв`язані білим скотчем та електричним ізольованим дротом чорного кольору, руки заведені за спину та зв`язані в ділянці променево-зап`ясткових суглобів білим скотчем та поясом від синього халату.

Вказані докази у сукупності з іншими наведеними у вироку доказами, на переконання колегії суддів свідчать про наявність в діях обвинувачених ОСОБА_12 та ОСОБА_13 умислу, спрямованого саме на позбавлення життя потерпілого ОСОБА_18 , про що свідчить спосіб, характер та механізм заподіяння тілесних ушкоджень, їх кількість, локалізація поранень, а саме численні удари невстановленими тупими предметами в різні частини тіла, в тому числі і в голову потерпілого.

Крім того, про наявність умислу в діях ОСОБА_12 та ОСОБА_13 спрямованого на позбавлення життя потерпілого ОСОБА_18 вказує також і те, що злочинні дії продовжувалися протягом тривалого часу, при цьому , потерпілий ОСОБА_18 перебував фактично у безпорадному стані, адже, обвинувачені повалили останнього на підлогу, зв`язали йому руки та ноги, і він, знаходячись на підлозі, в оточенні двох осіб, які одночасно наносили йому численні удари, не маючи будь-якої змоги оборонятися та можливості покликати на допомогу чи звернутися за такою, що власне виключало необхідність спричинення такої значної кількості тілесних ушкоджень для подолання опору потерпілого. При цьому, обвинувачені ОСОБА_12 та ОСОБА_13 жодних заходів щодо відвернення настання для потерпілого ОСОБА_18 шкідливих наслідків не забезпечили, а після спричинення тяжких тілесних ушкоджень з викраденим майном з місця вчинення злочину зникли, залишивши потерпілого ОСОБА_18 зв`язаним в положенні лежачи на підлозі у замкненій квартирі, достовірно знаючи, що він проживає один, що свідчить про усвідомлення останніми суспільно небезпечного характеру своїх дій і якщо вони прямо і не бажали настання його смерті, проте свідомо припускали настання суспільно небезпечних наслідків у виді смерті потерпілого.

Отже, на думку колегії суддів, при встановленні спрямованості умислу обвинувачених ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , суд першої інстанції не надав належної оцінки даним про інтенсивність їх нападу, даним щодо кількості, локалізації поранень, сили ударів і нанесення їх в область життєво важливих органів. Встановлені фактичні обставини свідчать про те, що під час вчинення розбою у обвинувачених ОСОБА_12 та ОСОБА_13 виник злочинний умисел на заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_18 , який і було реалізовано.

Аналізуючи досліджені докази в їх сукупності, колегія суддів дійшла до висновку, що обвинувачені ОСОБА_12 та ОСОБА_13 вчинили умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб і вина їх повністю доведена, а тому дії ОСОБА_12 та ОСОБА_13 підлягають кваліфікації за п. 6, п. 12, ч. 2 ст. 115 КК України, як і було висунуто обвинувачення прокурором та від якого вони захищалися в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 , яка на спростування висновків суду про перебування обвинувачених ОСОБА_12 та ОСОБА_13 в квартирі ОСОБА_18 1 та 2 листопада 2017 року, посилаючись на висновок експерта № 6/3330, зазначила, що згідно висновку смерть потерпілого ОСОБА_18 настала приблизно за 12-24 години до моменту огляду його трупа 05.11.2017 року, при цьому час нанесення потерпілому ОСОБА_18 тілесних ушкоджень має часовий розбіг, а саме: за 1-3 доби до настання смерті, в тому числі тілесні ушкодження, що знаходяться у причинно-наслідковому зв`язку; не більше, чим за 12 годин до настання смерті; не більше, чим за 30 хв. до настання смерті, тобто на її думку приблизно 3 або 4 листопада 2017 року, а тому не могли бути спричинені ОСОБА_18 діями ОСОБА_12 та ОСОБА_13 саме 3 і 4 листопада 2017 року, тим більше, що перебування в квартирі ОСОБА_18 саме 3 і 4 листопада 2017 року обвинуваченим ОСОБА_12 та ОСОБА_13 не інкримінується, колегія суддів вважає надуманими, оскільки у вказаному висновку експерт вказав на виявлені тілесні ушкодження на трупі ОСОБА_18 , в тому числі, які мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень ( за критерієм небезпеки для життя) та знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті, утворились за 1-3 доби до настання смерті, що відповідає даті 1-2 листопада 2017 року, а виявлені тілесні ушкодження, які зазначені у п.п. Д),Є) вказаного висновку експерта, зокрема два садна по зовнішній поверхні лівого стегна, численні садна нижніх кінцівок, які утворились від удару-тертя, а також інші, які мають ознаки легких тілесних ушкоджень та не знаходяться у причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті, що утворились не більше ніж за 30 хвилин до настання смерті, на переконання колегії суддів свідчить про те, що потерпілий ОСОБА_18 міг спричинити їх собі сам, намагаючись повзти та звільнитися від предметів якими він був зв`язаний.

Апеляційні твердження сторони захисту про те, що висновок експерта № 8-1/6143 від 07.12.2017 року, на який суд посилається у вироку, є недопустимим доказом, оскільки був отриманий в порушення вимог ст.241 та ч.3 ст.245 КПК України, так як відбирання біологічних зразків у ОСОБА_12 та ОСОБА_13 у виді відбитків пальців рук відбулось без їх добровільної згоди та постанови прокурора, колегія суддів також вважає безпідставними, оскільки у наданих на експертне дослідження дактилокартах на ім`я ОСОБА_12 та ОСОБА_13 відсутні будь-які їх зауваження та заперечення з приводу незгоди на їх відбирання, а наявні в них підписи останніх вказують на протилежне.

Отже за викладеним, колегія суддів вважає, що сукупністю наведених у вироку доказів, які узгоджуються між собою та не викликають сумніву в їх об`єктивності, належності та допустимості, спростовуються викладені в апеляційних скаргах обвинуваченого ОСОБА_13 , захисників ОСОБА_11 та ОСОБА_9 , які діють в інтересах обвинувачених ОСОБА_12 та ОСОБА_14 доводи про наявність підстав для скасування оскаржуваного вироку та закриття кримінального провадження за відсутністю достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які вони засуджені цим вироком і вичерпані можливості їх отримати.

Погоджується колегія суддів і з доводами апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особам обвинувачених ОСОБА_12 та ОСОБА_13 та ОСОБА_14 як у загально-соціальному плані, так і в плані їх потенційної суспільної небезпеки, яке є явно несправедливим через м`якість, а тому, дослідивши за клопотанням прокурора документи, що їх характеризують, апеляційний суд, з урахуванням загальних засад призначення покарання, передбачених ст. 65 КК України при призначенні покарання:

- обвинуваченому ОСОБА_12 за п. 6, п. 12, ч. 2 ст. 115 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до особливо тяжких злочинів, дані про особу ОСОБА_12 , який раніше неодноразово судимий, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку в лікаря-нарколога та психіатра не перебуває, має малолітню дитину, обставину, що обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_12 рецидив злочинів та відсутність обставин, що пом`якшують покарання останнього, а тому колегія суддів, зважаючи на конкретні обставини справи, з урахуванням вищезазначених фактів і даних про особу обвинуваченого ОСОБА_12 вважає призначити останньому покарання за злочин, передбачений п. 6, п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України у виді 15 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його власністю, крім житла.

- обвинуваченому ОСОБА_13 за п. 6, п. 12, ч. 2 ст. 115 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до особливо тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який в силу ст. 89 КК України не судимий, за місцем проживання характеризується посередньо, постійного місця роботи не має, відсутність обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_13 , а тому колегія суддів вважає призначити ОСОБА_13 покарання за злочин, передбачений п. 6, п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України у виді 15 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна.

- обвинуваченому ОСОБА_14 враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, який відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, дані про особу винного, який на обліку в лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, відбуває покарання в Стрижавській виправній колонії № 81, обставину, що обтяжує покарання обвинуваченого рецидив злочинів, відсутність обставин, що пом`якшують покарання останнього, а тому вважає призначити ОСОБА_14 покарання за ч.5 ст.27,ч.3 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі строком на 10 років,з конфіскацією всього майна, що є його власністю, крім житла із застосуванням ст. 71 КК України частково приєднавши невідбуту частину покарання за попереднім вироком Оболонського районного суду м. Києва від 31 березня 2014 року.

Доводи апеляційної скарги прокурора щодо призначення обвинуваченому ОСОБА_14 покарання за ч.5 ст.27,ч.3 ст. 187 КК України на максимальний строк - 12 років позбавлення волі не містять належного обгрунтування необхідності призначення такого покарання, а тому апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.

На переконання апеляційного суду саме за таких обставин в повній мірі будуть дотримані положення ст. 50 КК України, згідно якої покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом порядку обмеження прав і свобод засудженого.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407, 413, 420 КПК України, колегія суддів,-
З А С У Д ИЛ А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_13 , захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 , захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_14 залишити без задоволення, а апеляційну скаргу прокурора прокуратури м. Києва ОСОБА_15 задовольнити частково.

Вирок Оболонського районного суду м. Києва від 26 березня 2019 року стосовно ОСОБА_12 та ОСОБА_13 в частині кваліфікації їх дій за ч. 2 ст. 121 КК України та призначеного за цим законом про кримінальну відповідальність покарання, а також стосовно ОСОБА_14 в частині призначеного покарання - скасувати.

Визнати ОСОБА_12 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 6, п. 12, ч. 2 ст. 115 КК Українита призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років , з конфіскацією всього майна, що є його власністю, крім житла.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, передбачених:
- п. 6, п. 12, ч. 2 ст. 115 КК України, за який призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років з конфіскацією всього майна, що є його власністю, крім житла;

- ч. 4 ст. 187 КК України, за який призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років із конфіскацією всього майна, що є його власністю, крім житла;

- ч.3 ст. 187 КК України за який призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років із конфіскацією всього майна, що є його власністю, крім житла, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_12 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років з конфіскацією всього майна, що є його власністю, крім житла.

Визнати ОСОБА_13 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 6, п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років, з конфіскацією всього майна, що є його власністю, крім житла.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, передбачених:
- п. 6, п. 12, ч. 2 ст. 115 КК України, за який призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років з конфіскацією всього майна, що є його власністю, крім житла;

- ч. 4 ст. 187 КК України, за який призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років із конфіскацією всього майна, що є його власністю, крім житла;

- ч.3 ст. 187 КК України за який призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років із конфіскацією всього майна, що є його власністю, крім житла , шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_13 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років з конфіскацією всього майна, що є його власністю, крім житла.

Призначити ОСОБА_14 покарання за ч.5 ст.27,ч.3 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі строком на 10 років,з конфіскацією всього майна, що є його власністю, крім житла та на підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутого покарання за вироком Оболонського районного суду м. Києва від 31 березня 2014 року призначити ОСОБА_14 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років 1 місяць, з конфіскацією всього майна, що є його власністю, крім житла.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без зміни.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з дня його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженими, які тримаються під вартою, - в той самий строк з дня вручення їм копії вироку.

Судді: __________________ ____________________ __________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3