Справа № 669/335/20
Провадження № 1-кп/669/36/20
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2020 року смт.Білогір`я

Білогірський районний суд Хмельницької області

в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

та потерпілого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в смт. Білогір`я Хмельницької області кримінальне провадження № 0000044 про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Бережинці теофіпольського району Хмельницької області, зареєстрованого по АДРЕСА_1 , проживаючого по АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, з професійно-технічною освітою, одруженого, на утриманні якого перебуває троє неповнолітніх дітей, військовозобов`язаного, не працюючого, раніше судимого 27 вересня 2018 року Білогірським районним судом Хмельницької області за ч.1 ст.185, ч.2 ст.185 КК України до позбавлення волі на строк два роки з випробуванням з іспитовим строком два роки,

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст.185 КК України,

В С Т А Н О В И В:

30.03.2020 року до Білогірського районного суду Хмельницької області з Білогірського відділу Старокостянтинівської місцевої прокуратури надійшли матеріали кримінального провадження №0000044 про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України. Також одночасно була направлена і угода про примирення від 27 березня 2020 року між потерпілим у кримінальному провадженні № 0000044 ОСОБА_5 та підозрюваним у цьому провадженні ОСОБА_4 .

За умовами вказаної угоди сторонами узгоджено, що при затвердженні угоди ОСОБА_4 буде призначене покарання за ч. 2 ст. ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк два роки. Крім того, сторони дійшли згоди про призначення на підставі ст.71 КК України остаточного покарання шляхом часткового приєднання до покарання, призначеного за новим вироком, не відбутої частини покарання за вироком Білогірського районного суду Хмельницької області від 27.09.2018 року у виді позбавлення волі на строк два місяці та визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк два роки два місяці.

31.03.2020 року ухвалою суду було призначено підготовче судове засідання.

У підготовчому судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні злочину визнав повністю та просив суд затвердити укладену угоду про примирення та призначити узгоджену в ній міру покарання, а також зазначив, що розуміє надані йому законом права, наслідки укладення та затвердження угоди про примирення, характер пред`явленого обвинувачення та вид покарання, який до нього буде застосований в результаті затвердження угоди про примирення, та наполягав на затвердженні угоди.

Потерпілий ОСОБА_5 просив суд затвердити укладену угоду про примирення та призначити обвинуваченому узгоджену в ній міру покарання, а також зазначив, що розуміє надані йому законом права, наслідки укладення та затвердження угоди про примирення. При цьому зазначив, що йому зрозуміло вид покарання, який узгоджений угодою про примирення.

Прокурор у підготовчому судовому засіданні при розгляді угоди про примирення зазначив, що при укладенні угоди були дотримані всі вимоги і правила КПК України та КК України, а тому просив затвердити зазначену угоду і призначити обвинуваченому узгоджену в ній міру покарання.

Заслухавши думку прокурора, потерпілого та обвинуваченого, розглянувши питання про затвердження угоди про примирення, суд приходить до наступного висновку.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України, при прийнятті рішення у підготовчому судовому засіданні суд має право, зокрема, затвердити угоду.

Відповідно до ст. 468 КПК України, у кримінальному провадженні може бути укладена угода між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим про примирення.

Згідно зі ст. 469 КПК України, угода про примирення може бути укладена за ініціативою потерпілого, підозрюваного або обвинуваченого. Домовленості стосовно угоди про примирення можуть проводитися самостійно потерпілим і підозрюваним чи обвинуваченим, захисником і представником або за допомогою іншої особи, погодженої сторонами кримінального провадження (крім слідчого, прокурора або судді).

Угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості та у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення. Угода про примирення може ініціюватись в будь-який момент після повідомлення особі про підозру, до виходу суду до нарадчої кімнати для ухвалення вироку.

Відповідно до ч. 7 ст. 474 КПК України суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо: 1) умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди; 2) умови угоди не відповідають інтересам суспільства; 3) умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб; 4) існують обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, або сторони не примирилися; 5) очевидна неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань; 6) відсутні фактичні підстави для визнання винуватості.

З обвинувального акту, складеного стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 вбачається, що 15 лютого 2020 року близько 01 години 00 хвилин, ОСОБА_4 , реалізуючи злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, керуючись корисливими мотивами, з метою власного збагачення, переконавшись у таємності своїх дій, користуючись вільним доступом, діючи таємно та повторно, за допомогою схожого ключа відкрив багажник автомобіля марки «ВАЗ» моделі «21063», д.н.з. НОМЕР_1 , червоного кольору, який перебуває в користування гр. ОСОБА_5 та знаходився біля господарства №16, розташованого по вул.Польова в с.Калинівка Білогірського району Хмельницької області, звідки викрав комбінований набір інструментів марки «Сталь» на 108 предметів вартістю 1234грн., який належить ОСОБА_5 , яким розпорядився на власний розсуд.

Згідно обвинувального акту дії обвинуваченого ОСОБА_4 були кваліфіковані за ч.2 ст. 185 КК України, що на думку суду суперечить вимогам чинного законодавства.

Так, питання щодо наявності кваліфікуючої ознаки крадіжки - «проникнення у сховище» було предметом вирішення об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, яка в постанові 19 листопада 2018 року (справа № 205/5830/16-к, провадження № 51-2436кмо18) акцентувала увагу на тому, що у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» № 10 від 06 листопада 2009 року, під сховищем пропонувалося розуміти «певне місце чи територію, відведені для постійного чи тимчасового зберігання матеріальних цінностей, які мають засоби охорони від доступу до них сторонніх осіб (огорожа, наявність охоронця, сигналізація тощо), а також залізничні цистерни, контейнери, рефрижератори, подібні сховища тощо».

Схоже визначення поняття «сховище» міститься у постанові Верховного Суду України від 31 січня 2013 року в справі №5-33кс12: «під поняттям «сховище» слід розуміти певні місця чи ділянки території, відведені для постійного чи тимчасового зберігання матеріальних цінностей, які обладнані огорожею чи технічними засобами або забезпечені іншої охороною: пересувні автолавки, рефрижератори, контейнери, сейфи та інші сховища».

Відповідно до усталених у доктрині кримінального права підходів сховище - це завжди певне місце або територія, які використовуються для постійного чи тимчасового зберігання матеріальних цінностей та мають будь-які засоби охорони від доступу сторонніх осіб (наприклад, огорожа, наявність охоронця, сигналізація), що унеможливлюють (суттєво ускладнюють) вільне та безперешкодне потрапляння на них сторонніх осіб.

Тобто, до сховища (незалежно від ознаки стаціонарності) мають бути віднесені місця чи ділянки, які використовуються для постійного чи тимчасового зберігання матеріальних цінностей, та мають властиві для цього конструктивні ознаки, які забезпечують охорону від доступу до них сторонніх осіб.

За визначенням, передбаченим ст. 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» від 05 квітня 2001 року № 2344-III, автомобільний транспортний засіб - колісний транспортний засіб (автобус, вантажний та легковий автомобіль, причіп, напівпричіп), який використовується для перевезення пасажирів, вантажів або виконання спеціальних робочих функцій.

При цьому легковий автомобіль - автомобіль з кількістю місць для сидіння не більше дев`яти, з місцем водія включно, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення пасажирів та їх багажу із забезпеченням необхідного комфорту та безпеки (п. 1.10 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306).

Одночасно салони та багажні відділення автомобілів, зокрема і легкових, дозволять використовувати їх з урахуванням особливостей конструкції, як для перевезення пасажирів та їх багажу, так і для постійного чи тимчасового зберігання майна володільця транспортного засобу.

Таким чином, наявність засобів охорони транспортного засобу, у тому числі і технічних, що обмежують вільний доступ сторонніх осіб до майна, що знаходиться в салоні або багажному відділенні автомобіля, свідчить про наявність ознак сховища, яке є володінням особи.

Під проникненням слід розуміти незаконне вторгнення у сховище будь яким способом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові 18 квітня 2018 року (справа №569/1111/16-к, провадження №13-14кс18) при вирішення питання про наявність чи відсутність ознаки «проникнення» вказала, що як правильно зазначається в постанові ВСУ від 15 листопада 2012 року в справі №5-15кс12в, при здійсненні такої правової оцінки необхідно виділяти фізичний та юридичний критерії розуміння поняття «проникнення». Зокрема, для визначення фізичного критерію підлягає встановленню: 1) факт входження (потрапляння) до приміщення (житла, іншого приміщення чи сховища); 2) час, спосіб, місце та обставини входження (потрапляння) до приміщення (житла, іншого приміщення чи сховища) з урахуванням режиму доступу до нього та до майна, яким бажає заволодіти особа.

Для з`ясування юридичного критерію слід встановлювати: 1) незаконність входження (потрапляння) в приміщення (житло, інше приміщення чи сховище) або перебування в ньому, що обумовлюється відсутністю в особи права на перебування там, де знаходиться майно, яким вона бажає незаконно заволодіти; 2) мету, яку досягає особа, вчиняючи обрані дії, усвідомлення нею характеру вчиненого суспільно небезпечного діяння, зокрема й факту незаконного входження (потрапляння) до приміщення (житла, іншого приміщення чи сховища) чи перебування в ньому, передбачення наслідків вчиненого діяння.

З огляду на зазначене, з урахуванням конкретних обставин провадження незаконне потрапляння сторонніх осіб до салону та багажного відділення автомобіля шляхом подолання різним способом засобів охорони від вільного доступу, у тому числі технічних, здійснене з метою викрадення майна, що там зберігається, складає ознаку незаконного проникнення до володіння особи - сховища.

Таким чином, салони та/або багажні відділення автомобілів, можуть бути віднесені за своїми ознаками до поняття «сховище», виходячи з їх конструктивних особливостей, наявності пристосувань чи засобів охорони, у тому числі технічних, які об`єктивно перешкоджають вільному доступу сторонніх осіб, а також інших ознак, які дозволяють ідентифікувати вказані місця як такі, що мають, окрім іншого, призначення для постійного або тимчасового зберігання майна (тобто є сховищем).

Вказані висновки закріплені в постанові Верховного суду від 17 березня 2020 року (Справа №653/3/18, провадження № 51-5932 км 19).

Згідно з обвинувального акту встановлено, що ОСОБА_4 за допомогою схожого ключа відкрив багажник автомобіля марки «ВАЗ» моделі «21063», д.н.з. НОМЕР_1 , червоного кольору, звідки повторно здійснив крадіжку майна ОСОБА_5 , а тому його дії за цим епізодом мають бути правильно кваліфіковано за ч.3 ст.185 КК України як таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно шляхом проникнення у сховище.

Вказані факти лишилися поза увагою слідчих органів та органів прокуратури, які проводили досудове слідство по даному кримінальному провадженні.

Наведене вище свідчить про невірну кваліфікацію злочинних дій обвинуваченого ОСОБА_4 , яке на думку суду є більш тяжким ніж те, що пред`явлено цьому обвинуваченому за ч. 2 ст. 185 КК України.

Згідно п. 1 ч. 3ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку передбаченому ст. ст. 468-475 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 314, 372, 469, 474 КПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити в затвердженні угоди про примирення між потерпілим та підозрюваним, укладеної 27 березня 2020 року між потерпілим у кримінальному провадженні № 0000044 ОСОБА_5 та підозрюваним у цьому провадженні ОСОБА_4 .

Повернути обвинувальний акт у кримінальному провадженні за № 0000044 про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України прокурору Білогірського відділу Старокостянтинівської місцевої прокуратури для продовження досудового розслідування в порядку передбаченому ст. ст. 468-475 КПК України.

Ухвала про відмову в затвердженні угоди та поверненні кримінального провадження прокурору для продовження досудового розслідування оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1