Справа № 739/1089/19 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/97/20
Категорія - Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 травня 2020 року Чернігівський апеляційний суд у складі:

Головуючого суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами захисника, в інтересах засудженого, засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 06 листопада 2019 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Абрикосовки Красноперекопського району Кримської області, відбуваючого покарання в Державній установі «Новгород-Сіверська установа виконання покарань №31», засудженого за ч. 3 ст. 140, ч. 3 ст. 142, п. «А» ст. 93 КК України (в редакції 1960 року),

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника

(в режимі відеоконференції) ОСОБА_8 ,

засудженого

(в режимі відеоконференції) ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и в:

Ухвалою суду першої інстанції в задоволенні клопотання засудженого про заміну покарання більш м`яким, з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, відмовлено. В обґрунтування ухваленого судового рішення зазначено, що суд не є суб`єктом, уповноваженим на виконання позитивного обов`язку держави щодо задоволення вимог ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В апеляційній скарзі засуджений просить ухвалу місцевого суду скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Зазначає, що після ухвалення Європейським судом з прав людини рішення у справі «Пєтухов проти України» подальше застосування щодо нього довічного позбавлення волі є незаконним.

Захисник в апеляційні скарзі також просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову, якою вирішити питання про заміну засудженому покарання з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк. Вказує, що рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Пєтухов проти України» встановлено, що застосування покарання у виді довічного позбавлення волі без можливості умовно-дострокового звільнення є порушенням ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тобто є катуванням і нелюдським поводженням у розумінні вказаної статті. Вважає, що справу необхідно вирішити шляхом застосування ст. 28 Конституції України як норми прямої дії.

Як встановив суд першої інстанції, вироком Чернігівського обласного суду від 19 березня 1999 року ОСОБА_6 визнано винуватим у скоєнні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 140, ч. 3 ст. 142, п. «А» ст. 93 КК України (в редакції 1960 року), на підставі ст. 42 КК України (в редакції 1960 року) засуджено до смертної кари розстрілу, з конфіскацією всього майна. Постановою Чернігівського обласного суду від 02 червня 2000 року вирок суду від 19 березня 1999 року щодо ОСОБА_6 приведено у відповідність до Закону України від 22 лютого 2000 року і міру покарання зі смертної кари замінено на довічне позбавлення волі.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін захисту і обвинувачення, дослідивши матеріали кримінального провадження і перевіривши доводи наведені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає їх необґрунтованими.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 537 КПК України, під час виконання вироків суд має право, зокрема, вирішувати питання про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених ч.ч. 2, 3 ст. 74 КК України.

Згідно з ч.ч. 1, 2, 3 ст. 74 КК України, звільнення засудженого від покарання або подальшого його відбування, заміна більш м`яким, а також пом`якшення призначеного покарання, крім звільнення від покарання або пом`якшення покарання на підставі закону України про амністію чи акта про помилування, може застосовуватися тільки судом у випадках, передбачених цим Кодексом. Особа, засуджена за діяння, караність якого законом усунена, підлягає негайному звільненню від призначеного судом покарання. Призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленої санкцією нового закону. У разі якщо така межа передбачає більш м`який вид покарання, відбуте засудженим покарання зараховується з перерахуванням за правилами, встановленими ч. 1 ст. 72 цього Кодексу.

Довічне позбавлення волі є найбільш суворим основним та безстроковим покаранням, відповідно до якого засуджений за вироком суду ізолюється від суспільства і примусово поміщується до спеціальної кримінально - виконавчої установи (в`язниці) без зазначення у вироку строку його тримання в ній. Особи, засуджені до довічного позбавлення волі, не підлягають умовно-достроковому звільненню від цього покарання.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 КК України, злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Враховуючи вищевикладене, призначене ОСОБА_6 покарання у виді довічного позбавлення волі відповідає нормам Кримінального кодексу України, які діяли на момент вчинення ним злочинів і діють на сьогодні.

Статтею 51 КК України передбачені види покарань до осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, зокрема, позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

При розгляді клопотання засудженого суд виходить з положень ст.ст. 81, 82 КК України, якими передбачені можливість умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та можливість заміни не відбутої частини покарання більш м`яким, однак їх застосування до призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі не передбачено.

За таких обставин місцевий суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання ОСОБА_6 про заміну не відбутої частини покарання більш м`яким.

Посилання засудженого на порушення його прав, зокрема незастосування практики Європейського суду з прав людини, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, а практика Європейського суду з прав людини в цьому випадку не є джерелом права.

Положенням ч. 1 ст. 87 КК України передбачено можливість здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи.

Згідно з ч. 2 ст. 87 КК України, актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Детальний механізм помилування визначений Положенням «Про порядок здійснення помилування», затвердженим Указом Президента України від 21 квітня 2015 року № 223/2015.

Враховуючи вищенаведене, підстав для зміни чи скасування ухвали місцевого суду не вбачається.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 419, 532 Кримінального процесуального кодексу України,

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги засудженого і його захисника залишити без задоволення, а ухвалу Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 06 листопада 2019 року щодо ОСОБА_6 без змін.

Ухвала касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4