печерський районний суд міста києва
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 лютого 2020 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна, накладеного на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 27.11.2019, у рамках кримінального провадження №0000326 від 14.05.2019,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді Печерського районного суду м. Києва із клопотанням в порядку ст. 174 КПК України, в якому попросив скасувати арешт майна накладений відповідно до ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва № 757/62469/19-к від 27 листопада 2019 року на нерухоме майно, що належить ОСОБА_3 , а саме: чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 204, 3 кв.м.

Мотивуючи подане клопотання про скасування арешту майна, вказує, що арешт накладено безпідставно, необґрунтовано та з порушенням приписів ст. 170 КПК України, також посилається на те, що вказане майно не відповідає критеріям визначеним у ст. 98 КПК України та не є речовим доказом злочину в кримінальному провадженні №0000326 від 14.05.2019, а відтак дані обставини у своїй сукупності вказують на можливість скасування арешту майна.

У судове засідання представник заявника не з`явилася, подала заяву про розгляд клопотання за її відсутності.

Прокурор у судове засідання не з`явився, про розгляд клопотання повідомлявся належним чином.

Слідчий суддя, дослідивши матеріали провадження за клопотанням, приходить до наступного висновку.

Як встановлено під час судового розгляду клопотання, слідчим відділом територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000326 від 14.05.2019.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 27.11.2019 у справі № 757/62469/19-к (провадження № 1-кс-55035/19) задоволено клопотання прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, що поширює свою діяльність на місто Київ прокуратури міста Києва ОСОБА_4 про накладення арешту на майно та накладено арешт на нерухоме майно, що належить ОСОБА_3 , а саме: чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 204, 3 кв. м.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Виходячи із аналізу викладеного, вказана норма пов`язує право слідчого судді на скасування арешту майна, із можливістю надання учасникам процесу, доказів та відомостей, які вказуватимуть, що арешт накладено необґрунтовано або в його застосуванні відпала потреба та доведеності перед слідчим суддею їх законності та переконливості.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Відповідно до Постанови Європейського Суду від 09.06.2005 по справі «Бакланов проти Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», Судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя, згідно вимог ст. 94, ст. 132, ст. 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатніх доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту для третіх осіб, а також розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Із мотивувальної частини ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 27.11.2019 у справі № 757/62469/19-к вбачається, що підставою накладення арешту на чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 204, 3 кв. м. є забезпечення збереження речових доказів у кримінальному провадження.

Аналізуючи положення кримінально процесуального законодавства з приводу накладення арешту на майно особи, обов`язковою передумовою, яка обґрунтовує необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, є наявність достатніх доказів, що вказують на вчинення злочину, наявність обґрунтованої підозри, підставу для арешту майна; наслідки арешту для третіх осіб, а також розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, що визначено положенням ч. 2 ст. 173 КПК України. При цьому обов`язок доведення існування зазначеної умови КПК України покладається на орган досудового розслідування.

Відповідно до положень ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Разом з тим, як вбачається із наданих суду матеріалів відсутні відомості вважати, що арештоване майно відповідає критеріям визначеним ст. 98 КПК України і є безпосередньо предметом кримінального правопорушення що розслідується, а прокурором не доведено зворотного.

Окрім того, ОСОБА_3 підозри не пред`явлено, слідчих (процесуальних) дій за участю останнього не здійснюється.

При цьому, слідчий суддя бере до уваги, що у фабулі даного кримінального провадження, в рамках якого накладено арешт, викладеної у оскаржуваній ухвалі слідчого судді, зазначено що на початку грудня 2017 року ОСОБА_5 - заявнику у кримінальному провадженні - стало відомо з реєстру нерухомості, що він нібито 17.08.2017 надав мешканці м. Горлівка Донецької області довіреність, яку посвідчено в м. Маріуполь Донецької області приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_6 та зареєстровано в реєстрі за № 642 на оформлення документів щодо здійснення продажу чотирьох кімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 204,3 кв.м. При цьому, ОСОБА_5 не уповноважував вищезазначену особу на відчуження від свого імені зазначеної квартири, довіреності особисто не підписував та у зазначений у довіреності час перебував за кордоном.

Разом з цим, з матеріалів клопотання вбачається, що Дзержинським районним судом м. Харкова розглянуто цивільну справу за тих самих обставин, а саме справу № 638/257/18 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 та інших про визнання довіреностей та договорів купівлі-продажу недійсними, витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності на квартири. При цьому в задоволенні позову було відмовлено повністю рішенням суду від 24 травня 2019 року.

Постановою Харківського апеляційного суду від 30 вересня 2019 року вказане рішення Дзержинського районного суду м. Харкова залишено без змін. Згідно з нормами ЦПК України, дане рішення набрало законної сили.

Під час вирішення справи №638/257/18, суд відмовив у задоволенні позову, оскільки доводи ОСОБА_5 про те, що зазначені довіреності він не підписував та у зазначений час перебував за кордоном не знайшли свого підтвердження.

Враховуючи вказане, підстав вважати, що існує правова підстава для подальшого арешту нерухомого майна спростовується, зважаючи на досить тривалий період обмеження права власника володіння належним майно, а також ту обставину, що однією з засад кримінального провадження є принцип змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом, тоді як орган досудового розслідування не представив слідчому судді належних доказів для безспірного висновку щодо необхідності продовження дії даного заходу забезпечення кримінального провадження, та принципу диспозитивності кримінального провадження, відповідно до якого сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, а слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом, слідчий суддя приходить до висновку про відсутність в кримінальному провадженні даних, які б виправдовували подальше втручання держави у право на мирне володіння заявника належним йому майном, у зв`язку з чим вважає за доцільне скасувати арешт майна, не вбачаючи підстав для подальшого застосування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 170-175, 309, 392, 532, 535 КПК України, -

УХВАЛИВ:
Клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна накладеного на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 27.11.2019, у рамках кримінального провадження №0000326 від 14.05.2019- задовольнити.

Скасувати арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва № 757/62469/19-к від 27 листопада 2019 року на нерухоме майно, що належить ОСОБА_3 , а саме: чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 204, 3 кв.м.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1