Номер провадження: 11-кп/813/1149/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20.03.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку письмового апеляційного провадження апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 04.02.2020 р. по кримінальному провадженню №0001024 від 04.02.2016 р., якою відносно:
ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Гойти Урус-Мартановського району, Чеченської республіки, Російської Федерації, громадянина України, одруженого, маючого на утриманні неповнолітню дитину, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

-обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч. 4 ст. 189, ч. 5 ст. 185, ч. 5 ст. 186, ч. 3 ст. 146 КК України продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Грозне, Чеченської республіки, громадянина Російської Федерації, не працевлаштованого, не одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч. 4 ст. 189, ч. 5 ст. 185, ч. 5 ст. 186, ч. 3 ст. 146 КК України продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Оскаржуваною ухвалою суду першої інстанції від 04.02.2020 р. відмовлено в задоволенні клопотань захисників про зміну відносно обвинувачених запобіжного заходу на не пов`язаний з позбавленням волі, задоволено клопотання прокурора та відносно обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 був продовжений запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 04.04.2020 року.
Мотивуючи своє рішення, суд першої інстанції, врахував обставини, передбачені ст. 177-178 КПК України, наявність обвинувачення ОСОБА_8 та ОСОБА_7 у вчиненні особливо тяжких злочинів, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання їх винними, того факту, що існують ризики того, що обвинувачені, перебуваючи на волі, зможуть продовжити злочинну діяльність, можуть переховуватись від суду та чинити тиск на потерпілих та свідків, приймаючи до уваги, що не встановлено будь-яких обґрунтованих даних про те, що обвинувачені ОСОБА_8 , ОСОБА_7 не можуть утримуватися в умовах слідчого ізолятору, у тому числі за станом здоров`я, виходячи з того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, колегія суддів прийшла до висновку, що необхідно продовжити щодо обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 винятковий запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки застосування більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім для забезпечення визначених вище зазначених ризиків.

Вимоги, наведені в апеляційних скаргах та узагальнення доводів осіб яки їх подали.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 заначила, що вважає оскаржувану ухвалу незаконною та необґрунтованою з наступних підстав:
-при постановлені ухвали було грубо порушено норми матеріального і процесуального права, не проаналізовано та не надано належну правову оцінку доказам, обґрунтованості підозри, відсутність письмового клопотання прокурора, недоведеність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, не проаналізовано доводи сторони захисту про відсутність доказів, які доводять ризики відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , не враховано особу обвинувачених, відсутність судимості, наявність стійких соціальних зв`язків;
-прокурор формально перелічив ризики, передбачені ст. 177 КПК України відносно всіх обвинувачених, без доведення наявності даних ризиків відносно кожного обвинуваченого, що є грубим порушенням ст.ст. 177, 183, 194 КПК України;
-судом незаконно застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, до осіб, раніше не судимих, чим порушив вимоги ч. 2,4 ст. 183 КПК України, єдиним ризиком на який посилається в своєму рішенні колегія суддів є тяжкість покарання;
-колегією суддів було проігноровано аргументацію сторони захисту та необґрунтовано відмовлено у клопотанні про заміну запобіжного заходу на домашній арешт, як достатнього запобіжного заходу для гарантування виконання обов`язків обвинуваченими, їх соціальні зв`язки, позитивні характеристики, необґрунтовано який саме суспільний інтерес перевалює над правом особи на свободу та особисту недоторканість.
-Посилаючись на викладене, захисник ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції в частині продовження ОСОБА_8 та ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та ухвалити нову ухвалу, якою застосувати відносно ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із забороною залишати житло в нічний період доби із покладанням відповідних обов`язків, а відносно ОСОБА_7 обрати запобіжний захід не пов`язаний із позбавленням волі та визначити розмір застави.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 не погодився із оскаржуваною ухвалою з наступних підстав:
-стороною обвинувачення не було підготовлено та подано до суду клопотання про продовження обраних відносно обвинувачених засобів забезпечення кримінального провадження, прокурор не довів жодної з наведених у ч. 3 ст. 132 КПК України обставини, обмежився лише цитуванням ч. 1 ст. 177 КПК України, без наведення будь-яких конкретних фактів та доказів які б підтверджували його доводи про існування таких ризиків;
-жодного обґрунтованого доказу того, що міра запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам прокурор не навів;
-як вбачається з мотивувальної частини ухвали від 03.09.2019 р., встановивши наявність у обвинувачених міцних сімейних зв`язків, постійного місця проживання, захворювань тощо, суд першої інстанції належної оцінки їм не надав, а при прийнятті судового рішення керувався лише тяжкістю інкримінованих ОСОБА_8 злочинів, така позиція суду є порушенням права на справедливий суд;
- ОСОБА_8 від органів досудового розслідування та/або суду не переховувався та наміру переховуватися в подальшому не має, як встановлено в суді першої інстанції він одружений, має постійне місце проживання в м. Одесі та має на утриманні малолітню дитину;
-не зрозуміло яким чином ОСОБА_8 може незаконно впливати на потерпілого, свідків, інших обвинувачених, експертів, спеціалістів у цьому кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином або вчиняти інше кримінальне правопорушення чи продовжувати кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується, у разі якщо відносно нього буде обрано міру запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.
Посилаючись на викладене, захисник ОСОБА_9 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції в частині продовження ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обрати відносно нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Прокурором ОСОБА_10 були надані заперечення на апеляційні скарги захисників, в яких він зазначив, що апеляційні доводи захисників є хибними, не відповідають дійсності та фактичним обставинам справи, в тому числі з приводу відсутності клопотання прокурора щодо продовження запобіжного заходу, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України суд за власною ініціативою має право вирішити таке питання. Окрім того, судом враховано обставини інкримінованих обвинуваченим злочинів, які відносять тяжких та особливо тяжких злочинів, а також прийнято рішення з урахуванням ст. Рекомендацій Комітету Міністрів ради Європи R (80) 11 від 27.06.1980 року, відповідно до якого, важливим критерієм під час обрання міри запобіжного заходу, повинна бути санкція за вчинений злочин, тобто чим більш сувора санкція передбачена за злочин, тим більш суворий запобіжний захід повинен бути обраний щодо обвинуваченого. Судом зазначені ризики відносно кожного обвинуваченого, та такі ризики обґрунтовано продовжують існувати, а на даній стадії судового розгляду інший запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 не зможе запобігти таким ризикам, та забезпечити високі стандарти охорони загально суспільних прав, інтересів.
Посилаючись на викладене, прокурор ОСОБА_10 просить залишити апеляційні скарги ОСОБА_6 в інтересах обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 та ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 без задоволення, а ухвала суду першої інстанції залишити без змін.
В судове засіданні суду апеляційної інстанції прокурор ОСОБА_10 та захисники ОСОБА_6 , ОСОБА_9 не з`явились, однак надали заяви, в яких посилаючись на запроваджений на території України з 12.03.2020 р. по 03.04.2020 р. карантин через спалах коронавірусу, просили провести апеляційний розгляд за відсутності сторін в письмовому апеляційному провадженні.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частиною першою статті 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

З огляду на що, Рішенням Конституційного Суду № 4-р/2019 від 13.06.2019 р. положення ч. 2 ст. 392 КПК України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, визнано таким, що не відповідає Конституції України, а ухвала Київського районного суду м. Одеси від 04.02.2020 р. підлягає апеляційному оскарженню.
Як вбачається з матеріалів провадження, а також копії обвинувального акту, на розгляді в Київському районному суді м. Одеси перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001024 від 04.02.2016 року, відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч. 4 ст. 189, ч. 5 ст. 185, ч. 5 ст. 186, ч. 3 ст. 146 КК України, ОСОБА_11 , обвинуваченого у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч. 4 ст. 189, ч. 5 ст. 185, ч. 5 ст. 186, ч. 3 ст. 146, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 263 КК України, ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч. 4 ст. 189, ч. 5 ст. 185, ч. 5 ст. 186, ч. 3 ст. 146 КК України, ОСОБА_12 , обвинуваченого у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч. 4 ст. 189, ч. 5 ст. 185, ч. 5 ст. 186, ч. 3 ст. 146 КК України, ОСОБА_13 , обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого, ч. 2 ст. 146 КК України та ОСОБА_14 , обвинуваченого у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч. 4 ст. 189, ч. 5 ст. 185, ч. 5 ст. 186, ч. 3 ст. 146, ч. 1 ст. 263 КК України.

Відповідно до положень ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Вказана норма не зазначає про обов`язкову наявність клопотання прокурора, а лише зобов`язує суд повторно розглянути питання доцільності такого продовження, у зв`язку з чим доводи захисника ОСОБА_9 з даного приводу є необґрунтованими.
Пунктом 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду №4-р/2019 від 13.06.2019 р. (далі - Рішення) зобов`язано Верховну Раду України привести нормативне регулювання, встановлене ч. 2 ст. 392 КПК України, у відповідність із Конституцією України та цим Рішенням.

Разом з тим, на час розгляду апеляційних скарг на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 04.02.2020 р., на виконання Рішення, будь-яких змін до КПК України, які б визначали процедуру розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції щодо застосування запобіжного заходу під час розгляду кримінального провадження по суті, не внесені.

Окрім того, відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується. Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дають підстави суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності, або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому (-им) запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом першої інстанції під час судового провадження та з огляду на перевірені в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України докази, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Тобто, апеляційний суд, по суті, позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особам обвинувачення, оскільки, окрім як дослідивши обвинувальний акт, а також ухвалу суду щодо продовження запобіжного заходу та копії журналу судових засідань, не має законних на те підстав для дослідження будь-яких доказів, що можуть бути підставою для продовження або застосування запобіжного заходу у судовому засіданні.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом, а тому питання обґрунтування підозри на даній стадії не є предметом розгляду апеляційного суду, в тому числі з огляду на те, що ОСОБА_8 та ОСОБА_7 вже пред`явлене обвинувачення, яке є твердженням про вчинення особою інкримінованого злочину, а не обґрунтованим припущенням, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення, що мало місце коли остання перебувала у процесуальному статусі підозрюваного, а доводи захисника ОСОБА_6 з даного приводу є безпідставними.

Проте, зважаючи на обставини інкримінованого ОСОБА_8 та ОСОБА_7 злочинів, колегія суддів приймає до уваги характер таких злочинів, та особи обвинувачених, які відповідно до обвинувального акту переслідуючи мету вчинення тяжких та особливо тяжких злочинів вимагання, грабежу, незаконного позбавлення волі та викрадення людини з метою заволодіння грошовими коштами та іншим майном, обвинувачуються у прийнятті участі в стійкому ієрархічному об`єднанні осіб банді, дії якої, не зважаючи на настання тяжких наслідків, були спрямовані на вчинення найбільш зухвалих злочинів, в тому числі, пов`язаних із незаконним позбавленням волі особи, що є однією із найвищих соціальних цінностей, що охороняється Державою. Окрім того, дії, в яких обвинувачуються ОСОБА_8 , ОСОБА_7 вчинялися із використанням вогнепальної зброї.

Окрім того, судом першої інстанції враховані обставини, що характеризують особу кожного із обвинувачених, дана оцінка зазначеним обставинам, а також того, що будь-який даних, які б свідчили про неможливість на теперішній час утримувати ОСОБА_8 , ОСОБА_7 під вартою, апеляційному суду також не надано.

Зважаючи на обставини кримінального правопорушення, колегія суддів вважає, що у даному конкретному випаду, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та прийнятим з урахуванням положень ст. 177, 178, 183 КПК України, оскільки виходячи з цього є об`єктивні підстави вважати, що до теперішнього часу продовжує існувати ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Окрім того, остаточне рішення по справі відносно обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_7 не прийнято, та останні відповідно до обвинувального акту вчиняли тяжкі та особливо тяжкі злочини, приймали участь в банді, яка функціонувала протягом значного часу, а саме з початку жовтня 2017 р. по 14.03.2018 р., що свідчить про не однократність умислу вчинюваних злочинів, а їх систематичність та продовжуваність.

Зазначені обставини можуть вказувати на те, що обвинувачені ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , у разі застосування до них запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою можуть продовжити вчиняти інші кримінальні правопорушення, незаконно впливати на свідків та потерпілих у вказаному кримінальному провадженні, або перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, також зважаючи на те, що не всі члени банди встановлені, та відповідно до заперечень, наданих прокурором у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, в матеріалах провадження наявні заяви від потерпілих та обвинуваченого, один з яких співпрацює зі слідством щодо вчинення на них тиску задля зміни показів.

Судом першої інстанції в повній мірі проаналізовані всі доводи як зі сторони захисту, так і зі сторони обвинувачення, практика ЄСПЛ, в тому числі про те, що суд своїм рішенням повинен забезпечити не лише права обвинуваченого, але й високі стандарти охорони суспільних прав та інтересів, та потребує від суду більшої суворості в оцінці порушених цінностей суспільства. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

З огляду на що, колегія суддів вважає, що на підставі наданих апеляційному суду матеріалів, а також обставин та характеру вчинених злочинів, судом першої інстанції прийняте законне рішення, а відносно обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_7 на даний час не можливо застосувати інший, більш м`який запобіжний захід, оскільки він не зможе запобігти наявним ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України, які об`єктивно продовжують існувати з огляду на вищевикладене.

Посилання захисників обвинувачених на відсутність судимостей у ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , наявність постійного місця проживання, міцність соціальних зв`язків ОСОБА_8 , жодним чином не впливають на пом`якшення та характер вчинення інкримінованих їм злочинів, та в даному випадку не можуть бути вирішальними обставини, які б могли вплинути на зміну їм запобіжного заходу на більш м`який.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суд апеляційної інстанції має право, в тому числі , залишити вирок або ухвалу без змін

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 підлягають залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.

Водночас, апеляційний суд вважає за необхідне звернути особливу увагу суду першої інстанції на положення ст. 8 Конституції України, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року та приписи ст.ст. 28 та 318 КПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 28 КПК України, кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, неповнолітньої особи має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.
Водночас ч. 1 ст. 318 КПК України встановлює, що судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку.
Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» Європейський Суд з прав людини (далі ЄСПЛ) роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

Аналіз наданих апеляційному суду копій матеріалів даного кримінального провадження, свідчить про те, що кримінальне провадження перебуває на розгляді суду першої інстанції тривалий час, протягом якого обвинувачені ОСОБА_8 , ОСОБА_7 тримаються під вартою, але судовий розгляд не завершений та остаточне рішення не прийнято.

Апеляційний суд вважає таку невиправдану тривалість розгляду даного кримінального провадження неприпустимою, що з огляду на положення ч. 4 ст. 28 та ч. 1 ст. 318 КПК України тягне за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи, у зв`язку із чим вважає за необхідне звернути увагу суду першої інстанції на необхідність вжиття термінових заходів щодо дотримання вищенаведених вимог кримінального процесуального закону.

Керуючись статтями 177, 178, 183, 194, 370, 376, 392, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 04.02.2020 р. залишити без задоволення.
Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 04.02.2020 р., якою відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч. 4 ст. 189, ч. 5 ст. 185, ч. 5 ст. 186, ч. 3 ст. 146 КК України, ОСОБА_15 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч. 4 ст. 189, ч. 5 ст. 185, ч. 5 ст. 186, ч. 3 ст. 146 КК України продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 04.04.2020 року залишити без змін.

Рекомендувати суду першої інстанції вжити необхідних заходів щодо розгляду зазначеного кримінального провадження в розумні строки відповідно до ст. 28 КПК України.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4