Ухвала
Іменем України

10 лютого 2020р.

м. Київ

Справа № 462/6131/18
Провадження № 51-30 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_5 , у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0003331,

встановив:

За вироком Залізничного районного суду м. Львова від 11 липня 2019 року,

ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку
смт Великий Березний Закарпатської області, громадянку України, яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразову судиму, востаннє 20 листопада 2017 року Великоберезнянським районним судом Закарпатської області за ч. 1 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання звільнена з випробуванням строком на 1 рік 6 місяців,

засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ч. 1 ст. 71 КК України ОСОБА_5 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року вищезазначений вирок місцевого суду залишено без змін.
Згідно з вироком ОСОБА_5 визнано винуватою та засуджено за те, що вона 19 вересня 2018 року о 19 годині 20 хвилин, перебуваючи в приміщенні Головного залізничного вокзалу станції Львів, що на пл. Двірцевій, 1 у м. Львові, скориставшись відсутністю стороннього нагляду, маючи умисел на викрадення чужого майна, повторно, таємно, викрала мобільний телефон із силіконовим чохлом з двома сім-картами, вартістю 4800 грн, що належав потерпілому ОСОБА_6 . У подальшому ОСОБА_5 була викрита потерпілим, який намагався припинити її протиправні дії, однак ОСОБА_5 продовжувала свій злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна та з місця події з викраденим телефоном втекла.

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду кримінального провадження у суді апеляційної інстанції.Зазначає про те, що суди фактично не встановили обставин передбачених ст. 91 КК України, оскільки в ході судових розглядів не допитали в якості потерпілого ОСОБА_6 . Стверджує, що протокол проведення слідчого експерименту із потерпілим ОСОБА_6 від 19 вересня 2018 року безпідставно визнаний судами допустимим доказом, оскільки потерпілий під час судових розглядів не допитувався. Крім того, вказує на неправильну оцінку доказів судами першої та апеляційної інстанцій, зазначає про неповнотута невідповідність висновків цих судів фактичним обставинам провадження щодо доведеності вини ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення. Вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Перевіривши доводи, наведені у касаційній скарзі, та дослідивши копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з огляду на таке.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК Українисуд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Як установлено в частинах 1, 2 ст. 438 КПК України, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність підстав, зазначених у ч. 1 даної статті суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412 - 414 цього Кодексу. Можливості скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України) чинним законом не передбачено.

Зі змісту касаційної скарги захисника вбачається, що він, крім іншого, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, визначення яких дано у статтях 409 та 410 КПК України, просить дати доказам у справі іншу оцінку, ніж та, яку дали суди першої та апеляційної інстанцій, тоді як перевірку цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесено.

Висновок щодо доведеності вини та правильності кваліфікації дій засудженої за ч. 2 ст. 186 КК України суд належним чином вмотивував дослідженими під час судового розгляду доказами, які були оцінені відповідно до ст. 94 КПК України, та в їх сукупності правильно визнані судом достатніми та взаємозв`язаними для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_5 . Вирок відповідає вимогам статей 370, 373-374 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Із копій судових рішень вбачається, що засуджена ОСОБА_5 своєї винуватості у вчиненні інкримінованого їй злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України не визнала, однак не заперечувала той факт, що дійсно 19 вересня 2018 року перебувала в приміщенні Головного залізничного вокзалу станції Львів і побачила на вікні на зарядному пристрої мобільний телефон, який взяла, оскільки думала, що його хтось забув. Проте вина ОСОБА_5 підтверджується низкою доказів, здобутими під час досудового розслідування та дослідженими в суді першої інстанції, яким суд дав належну оцінку. Так, суд першої інстанції на підтвердження винуватості ОСОБА_5 та доведеності її вини у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчиненому повторно обґрунтовано послався на: протокол затримання ОСОБА_5 від 19 вересня 2018 року, яка затримана відразу після скоєння злочину та у неї під час обшуку був виявлений мобільний телефон ОСОБА_6 ; протокол проведення слідчого експерименту з потерпілим ОСОБА_6 від 19 вересня 2018 року, в ході якого потерпілий детально розповів про те, що саме ОСОБА_5 викрала його телефон, він її наздоганяв та кричав услід щоб вона повернула телефон про що вона добре чула, оскільки відстань була між ними була 1 1,5 метра, але не реагувала на крик. Наздогнавши дівчину вона повідомила, що ніякого телефона в неї не має, проте ОСОБА_6 відвів дівчину в чергову частину вокзалу та повідомив працівників поліції щодо вчинення ОСОБА_5 злочину; протокол проведення слідчого експерименту з ОСОБА_5 від 26 вересня 2018 року, згідно даних якого остання в присутності понятих підтвердила, що вона дійсно відкрито викрала мобільний телефон; відеозаписом камер спостереження Головного залізничного вокзалу станції Львів, на СD- R диску, з якого видно, як потерпілий наздоганяє ОСОБА_5 .

Суд належним чином дослідив ці та інші докази, детально виклав їх зміст у вироку і дав їм правильну оцінку. Зазначені докази у кримінальному провадженні узгоджуються між собою, не містять суперечностей і не викликають сумнівів щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також не спростовані у касаційній скарзі. Тому, суд, обґрунтувавши ними обвинувачення засудженій та визнавши ОСОБА_5 винуватою, правильно кваліфікував її дії за ч. 2 ст. 186 КК України, оскільки дії розпочаті, як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами, і незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати, як грабіж. Отже, вважати, що судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, немає підстав.

Апеляційний суд, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_4 , переглянув вирок суду першої інстанції та з наведенням ґрунтовних мотивів визнав їх доводи безпідставними. Свій висновок щодо доведеності вини та правильності кваліфікації дій засудженої за ч. 2 ст. 186 КК України апеляційний суд переконливо мотивував в ухвалі, і вважати його необґрунтованим чи сумнівним підстав немає. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Що стосується доводів захисника про те, що потерпілий безпосередньо в судовому засіданні в суді першої та апеляційної інстанцій не допитувався, то слід зазначити, що він не був допитаний з об`єктивних причин, оскільки з вироку убачається, що останній будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, надав суду письмові заяви про розгляд справи за його відсутності (а. с. 24,45,46), оскільки через свій фізичний та майновий стан не мав можливості прибути до суду, а щодо міри покарання покладається на розсуд суду. Судом також ухвалювалось декілька ухвал про проведення судового розгляду в режимі відеоконференції, про що повідомлявся потерпілий, але вони залишались без виконання, а тому місцевий суд дійшов висновку про можливість проведення судового розгляду за його відсутності. Таке рішення, на думку Верховного Суду прийняте відповідно до вимог кримінального процесуального закону України, оскільки безпосередня участь потерпілого у судовому засіданні будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, є правом потерпілого, а не обов`язком, тим паче, що він з апеляційною чи касаційною скаргою про порушення свого права не звертався, а судами його явка не визнавалась обов`язковою. Окрім того, у касаційній скарзі не наведено мотивованих доводів, які б свідчили, що неявка потерпілого до суду апеляційної інстанції перешкодила постановленню законного та обґрунтованого судового рішення.

Крім того, твердження захисника щодо порушення прав сторони захисту на перехресний допит потерпілого не заслуговують на увагу. Так, ч. 1 ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо. Потерпілий безпосередньо в судовому засіданні суду першої інстанції участі не приймав і не допитувався, а його показання не були покладені в основу обвинувального вироку. Крім того, як вбачається з ухвали апеляційного суду, при перегляді вироку в апеляційному порядку сторона захисту не заявляла клопотання про допит потерпілого.
Доводи захисника щодо необгрунтованого визнання судами як доказу протоколу слідчого експерименту є безпідставними з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 84 КПК України процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

За таких обставин, на думку Суду, враховуючи, що показання та документи - це різні джерела доказів, а відсутність показань потерпілого, як допустимого доказу не виключає наявності як доказів документів, а тому доводи захисника, щодо необгрунтованого визнання судами як доказу протоколу слідчого експерименту не ґрунтується на положеннях кримінального процесуального кодексу та є не мотивованим.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, не встановлено.
Призначене покарання засудженій ОСОБА_5 визначено відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення засудженого і попередження нових злочинів, справедливим, та відповідає вимогам ст. ст. 50, 65, 71 КК України.

З урахуванням викладеного підстав вважати ОСОБА_5 необґрунтовано засудженою за ч. 2 ст. 186 КК України, на чому захисник наголошує в касаційній скарзі, колегія суддів не вбачає.
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПКУкраїни, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_5 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3