ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3449/19 Справа № 204/7505/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої судді: ОСОБА_2
суддів:. ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря: ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2019 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання про дострокове звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі, або встановлення строку та умов звільнення.

за участю учасників провадження:
прокурора: ОСОБА_8
засудженого: ОСОБА_7
захисника: ОСОБА_6

в с т а н о в и л а:

В апеляційній скарзі захисник просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги захисник зазначає, що суд в ситуації, коли правовідносини стосовно звільнення довічно засуджених в КК і КПК України не врегульовані, не застосував ст.28 і ст.9 Конституції України. Також, судом не були враховані рішення ЄСПЛ, згідно яких, довічно засуджений має право на дострокове звільнення судом, на встановлення судом строку дострокового звільнення, має право знати, що він повинен робити, щоб бути звільненим.

Апелянт також зазначає, що ОСОБА_7 засуджений тільки за 1 вбивство і вже відбув за це 25 років позбавлення волі за статтею, яка не могла до нього застосовуватися, оскільки його могли засуджувати тільки за ст.190-1 КК України, яка передбачала максимальний термін покарання у вигляді 15 років і не мали права, згідно заборони Верховного Суду, одночасно засуджувати за ст.93 КК України, яка передбачала довічне позбавлення волі.

На думку апелянта, суд першої інстанції не надав оцінки факту виправлення засудженого та повної зміни життєвих принципів.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2019 року було відмовлено у задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 про дострокове звільнення останнього від відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі, або встановлення строку та умов звільнення на підставі ст.3 Європейської конвенції з прав людини 1950 року і практики Європейського суду з прав людини, ст.9, 28 Конституції України.

Суд, обґрунтовуючи своє рішення, зазначив, що на даний час законодавством України передбачена можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

Судом також детально проаналізовано п. 193, 194 рішення ЄСПЛ по справі « Пєтухов про України», на яке посилається захисник у своєму клопотанні та суд зазначає, що в Україні не має механізму перегляду вироків щодо засуджених до довічного позбавлення волі.

Заслухавши суддю - доповідача, доводи засудженого та його захисника, які підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити, прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Як убачається з матеріалів провадження, ОСОБА_7 засуджений вироком Запорізького обласного суду від 04.11.1996року за п.в ст.93, ст.190-1, ч.2 ст.196-1, ч.ч.1,3 ст.222 КК України (в редакції 1960 року), на підставі ст.42 КК України (в редакції 1960 року) остаточно призначено покарання у вигляді смертної кари. Ухвалою Верховного суду України від 27.03.1997 вирок Запорізького обласного суду від 04.11.1996 залишено без змін.
Ухвалою Запорізького обласного суду від 30.06.2000 ОСОБА_7 замінено призначене покарання у вигляді смертної кари на довічне позбавлення волі.
Так, у Рішенні Конституційного Суду України від 26.01.2011 року зазначено, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483-ІІІ, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою.
Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання. У переліку кримінальних покарань поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років; засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк.
Конституційний Суд України вважає, що оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кримінальним кодексом (в редакції 1960 року) на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, то положення Кодексу (в редакції 1960 року) із змінами, внесеними Законом № 1483-ІІІ, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом.
Застосування зазначеного покарання не суперечить ні Конституції України, ні міжнародним нормам, застосування яких передбачено також і в багатьох інших Договірних країнах Європейського союзу.
Розглядаючи клопотання захисника про дострокове звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, суд першої інстанції проаналізував норми національного законодавства, практику Європейського суду з прав людини та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для його задоволення.
Відповідно до ст.82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням.
Якщо ставиться питання щодо застосування ст. 81 КК України, то обов`язкової умовою для можливого звільнення засудженого від відбування покарання умовно- достроково є фактичне відбуття ним певного строку покарання залежно від тяжкості вчиненого ним злочину. При цьому суд позбавлений можливості визначити, який строк необхідно відбути засудженим до довічного позбавлення волі, а тому колегія суддів погоджується, що чинне законодавство України не має механізму захисту осіб, які засуджені до довічного позбавлення волі.
У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», роз`яснено, що заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі частини першої статті 82 КК України може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.
При розгляді справи «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» 09.07.2013 в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм.
В 32 інших Договірних країнах існує інший механізм перегляду покарання, призначеного довічно ув`язненим, інтегрований в рамках закону і на практиці, де здебільшого, мінімальних строк, за яким засуджений при відбутті довічного ув`язнення вправі звернутися за переглядом покарання. Цей строк, як і в Україні становить 20-25 років.
Таке право на помилування в Україні передбачено ст.87 КК України, яке має засуджений при відбутті 20 років ув`язнення.
Правом помилування наділений лише Президент України стосовно індивідуально визначеної особи. При прийнятті рішення про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на строк не менше 25 років.
Отже, чинним законодавством України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.
Як було встановлено в апеляційній інстанції зазначеним правом засуджений ОСОБА_7 не скористався та із відповідним зверненням до Президента не звертався, тобто не скористався своїм правом, яке передбачено законодавством України.
Не можуть бути взяті до уваги доводи апеляційної скарги захисника про те, що довічне позбавлення волі є катуванням, та його застосування суперечить нормам Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, враховуючи наступне.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 травня 2019 року у справі № 757/12726/18-ц (п.36) звернула увагу на те, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Петухов проти України». У цьому рішенні Європейський Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст. 3 Конвенції.
Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ (§194).
При цьому право на розгляд питання щодо дострокового звільнення від довічного позбавлення волі не означає, що засудженого звільнять. Звільнення можливе тільки за умови, якщо зникнуть обґрунтовані «пенологічні підстави» для подальшого ув`язнення.
Одним із найбільш важливих кроків при визначенні ефективної політики щодо довічного позбавлення волі є розроблення справедливої, добре обміркованої та гуманної процедури, що дозволить оцінити «готовність» того чи іншого засудженого до виходу на волю та повноцінного існування в соціумі.
Однак, на даний час система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі не реформована, зміни до законодавства не внесені, тому на даний час відсутні підстави у суду вирішувати питання дострокового звільнення засудженого ОСОБА_7 від відбування довічного позбавлення волі, або встановлення строку та умов звільнення, тому апеляційна інстанція повністю погоджується з висновками суду про те, що суди не є суб`єктами уповноваженими на виконання позитивного обов`язку держави із задоволення вимог ст. 3 Конвенції та в даному випадку єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада, до повноважень якої в тому числі належить й прийняття законів.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання захисника в інтересах ОСОБА_7 про дострокове звільнення засудженого ОСОБА_7 від відбування довічного позбавлення волі, або встановлення строку та умов звільнення, тому оскаржувана ухвала є законною, обґрунтованою та мотивованою, підстави для його скасування та задоволення апеляційної скарги захисника, відсутні.
Керуючись ст.ст. 404, 407, 415 КПК України, колегія суддів, -
п о с т а н о в и л а:
Апеляційну захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2019 року, якою було відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 про дострокове звільнення останнього від відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі, або встановлення строку та умов звільнення на підставі ст.3 Європейської конвенції з прав людини 1950 року і практики Європейського суду з прав людини, ст.9, 28 Конституції України, залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

------------------ ------------------- --------------------
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4