Ухвала
Іменем України

19 березня 2020року
м. Київ
справа № 594/1294/19
провадження № 51 -1390 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційні скарги засуджених ОСОБА_4 та ОСОБА_5

на вирок Борщівського районного суду Тернопільської області від 24 грудня

2019 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року

у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000241,
встановив:
За вироком Борщівського районного суду Тернопільської області від 24 грудня 2019 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який народився у селі Вільховець Борщівського району Тернопільської області, проживає на АДРЕСА_1 , раніше судимого - 16 травня

2019 року Борщівським районним судом Тернопільської області за ч. 3

ст. 185, ч. 1 ст. 304, ст. 70 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання

у виді позбавлення на строк 3 роки, на підставі ст. 75 КК звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік та покладено на засудженого обов`язки, передбачені ст. 76 КК,

засуджено за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків до призначеного за цим вироком покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Борщівського районного суду Тернопільської області від 16 травня 2019 року та визначено остаточне покарання у вигляді позбавлення волі на строк 4 роки.
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, який народився у селі Дністрове Борщівського району Тернопільської області, проживає на АДРЕСА_2 , раніше судимого - 7 травня 2019 року Борщівським районним судом Тернопільської області за ч. 3 ст. 185, 104 КК до покарання у виді позбавлення на строк 3 роки, на підставі ст. 75 КК звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік та покладено на засудженого обов`язки, передбачені ст. 76 КК,

засуджено за ч. 3 ст. 185 КК та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків до призначеного за цим вироком покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Борщівського районного суду Тернопільської області від 7 травня 2019 року

та визначено остаточне покарання у вигляді позбавлення волі на строк 3 роки

6 місяців.
Прийнято рішення щодо процесуальних витрат та речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_4 та ОСОБА_5 визнано винуватими та засуджено за те, що вони 20 серпня 2019 року, приблизно о 3 годині, перебуваючи у центрі села Дністрове Борщівського району Тернопільської області, діючи умисно, повторно, за попередньою змовою, з метою таємного викрадення чужого майна, шляхом відкриття металевого засуву хвіртки, проникли на огороджене подвір`я будинку номер АДРЕСА_3 , де таємно викрали належне ОСОБА_6 майно: 2,5 літри бензину, акумуляторну батарею та радіатор системи охолодження автомобіля, заподіявши потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 1840,70 грн.
Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року вирок місцевого суду залишено без зміни.
У касаційних скаргах засуджені ОСОБА_4 та ОСОБА_5 посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засуджених через суворість просять вирок Борщівського районного суду Тернопільської області від 24 грудня 2019 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року щодо них змінити, пом`якшивши їм покарання. Вказують, що з урахуванням всіх пом`якшуючих покарання обставин, даних про особу винних, позиції потерпілого, який не має жодних претензій до засуджених, своє виправлення вважають можливим без відбування покарання у виді позбавлення волі.
Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити у зв`язку з відсутністю підстав для задоволення касаційних скарг засуджених.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Як убачається із доданих до касаційної скарги копій судових рішень, вказаних вимог суд дотримався.
Обираючи ОСОБА_4 та ОСОБА_5 міру примусу, суд врахував тяжкість вчиненого злочину, який є тяжким, дані про особу винних, які визнали вину, розкаялися у вчиненому, відшкодували потерпілому матеріальну шкоду, та призначив ОСОБА_4 та ОСОБА_5 покарання за ч. 3

ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки, яке є мінімальним у межах санкції вказаної норми.

Разом з тим, враховуючи, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 будучи раніше судимими за вчинення злочину проти власності, належних висновків для себе не зробили, на шлях виправлення не стали, натомість, у період іспитового строку за попереднім вироком, вчинили новий корисливий злочин, суд правильно застосував приписи ст. 71 КК та, шляхом приєднання до призначеного за цим вироком покарання частково невідбутої частини покарання за попереднім вироком, визначив остаточне покарання ОСОБА_5 у виді позбавлення волі на строк

3 роки 6 місяців, а ОСОБА_4 4 роки.
Необґрунтованими є доводи засуджених про можливість їх виправлення без відбування покарання у виді позбавлення волі із застосуванням положень

ст. 75 КК.

З урахуванням приписів ч. 3 ст. 78 КК, у разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину суди мають розцінювати це як порушення умов застосування ст. 75 КК про звільнення від відбування покарання з випробуванням

і призначити покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК. У таких випадках повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням

є неприпустиме.
Враховуючи, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вчинили новий злочин в період іспитового строку, суд дійшов обґрунтованого висновку про неможливість повторного застосування положень ст. 75 КК та звільнення їх від відбування покарання з випробуванням.

Призначене ОСОБА_4 та ОСОБА_5 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є необхідним і достатнім для виправлення засуджених та попередження вчинення нових злочинів. Підстав вважати його явно несправедливим через суворість колегія суддів не вбачає.
Доводи касаційних скарг засуджених щодо суворості призначеного їм покарання та можливості їх виправлення без ізоляції від суспільства є аналогічними доводам апеляційної скарги їх захисника, що були предметом розгляду суду апеляційної інстанції та обґрунтовано визнані неспроможними.
Ухвала апеляційного суду належним чином вмотивована та відповідає вимогам

ст. 419 КПК.

Отже, оскільки з касаційних скарг ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та доданих до них копій судових рішень не вбачається підстав для їх задоволення, то згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Враховуючи викладене і керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами засуджених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на вирок Борщівського районного суду Тернопільської області від 24 грудня 2019 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3