Дата документу 22.01.2020 Справа № 311/2030/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 311/2030/19 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадж. № 11-кп/807/247/20 Доповідач в 2 інстанції ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 та захисника адвоката ОСОБА_8 в режимі відеоконференції з Василівського районного суду Запорізької області

розглянула 22 січня 2020 року у відкритому судовому засіданні (в режимі відеоконференції)в м. Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на вирок Василівського районного суду Запорізької області від 25 липня 2019 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м.Росток Німеччина, громадянки України, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ; фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_2
обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 307 КК України.

Встановлені вироком суду першої інстанції обставини:

15.04.2019 року, приблизно о 17 годині 10 хвилин, знаходячись за місцем свого мешкання в приміщенні квартири АДРЕСА_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , діючи з прямим умислом, направленим на незаконний обіг наркотичних засобів, з корисливих мотивів, шляхом продажу за грошові кошти в сумі 300 гривень, переливши з одного свого полімерного шприца в інший полімерний шприц свідка ОСОБА_10 , збула останньому прозору безбарвну рідину, об`ємом приблизно 2 мл, яка містить у своєму складі наркотичний засіб, обіг якого обмежено - метадон, маса якого, в перерахунку на основу, складає 0,0247 г.

Вироком Василівського районного суду Запорізької області від 25 липня 2019 року:

ОСОБА_7 визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.307 КК України та їй призначено покарання у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.
На підставі ст.ст.75,76 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбуття призначеного покарання протягом випробувального строку три роки, зобов`язав ОСОБА_7 у відповідності до ст. 76 КК України періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи,а також не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати, пов`язані з проведенням експертиз на загальну суму 3084 (три тисячі вісімдесят чотири) гривні 16 копійок.
Запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, обраний ОСОБА_7 , продовжено до набрання даним вироком законної сили.
Доля речових доказів вирішена в порядку ст. 100 КПК України.

Вимоги і узагальнені доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеність вини обвинуваченої та правильність кваліфікації її дій, не погоджується з оскаржуваним вироком в частині призначення обвинуваченій покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченій через м`якість.

В обґрунтування своїх вимог зазначає про безпідставне застосування судом положень ст.ст. 75, 76 КК України при призначенні ОСОБА_7 покарання, оскільки остання лише створює штучне уявлення у суспільства та правоохоронних органів про свою безпечність для соціуму, не зважаючи на постійне, офіційне джерело доходу, скоєний ОСОБА_7 злочин мав єдину мету - збагачення за рахунок вразливих верств населення, крім того, обвинувачена володіє всім спектром захворювань притаманних наркозалежним особам, що свідчить про сталі відносини між ОСОБА_7 та кримінальним осередком.

Вказує, що збут обвинуваченою наркотичного засобу ОСОБА_11 , обумовлений виключно її благородним наміром допомогти особі, яка відчуває «ломку», лише підтверджує особливу небезпеку вчиненого нею кримінального правопорушення, адже будучи обізнаної про наслідки вживання наркотичних засобів та неминучість виникнення подібного фізіологічного стану у свідка у майбутньому вона свідомо, з метою власної наживи, наразила останнього не небезпеку, чим, як вона вважала, забезпечила собі клієнта.

Вважає, що всі елементи соціального статусу ОСОБА_7 свідчать про надзвичайно великі ризики вчинення нею повторно злочинів проти здоров`я населення, відповідно, застосування положень ст.ст. 75, 76 КК України до засудженої, створює сприятливі умови для подальшого збуту нею наркотичних засобів, а отже наражає членів суспільства на небезпеку вчинення відносно них злочинів, особами у стані наркотичного сп`яніння.

Просить вирок скасувати, ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 307 КК України у виді 5 років позбавлення волі.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу.

Захисник у судовому засіданні висловив заперечення вимогам апеляційної скарги, вказавши про те, що обвинувачена вперше вчинила злочин, співпрацювала зі слідством, є інвалідом ІІІ групи, має незадовільний стан здоров`я.

Обвинувачена у судовому засіданні підтримала позицію захисника.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Впродовж судового розгляду ОСОБА_7 повністю визнавала себе винною у скоєнні інкримінованого кримінального правопорушення за обставин, зазначених у вироку суду, у зв`язку з чим, відповідно до ч.3 ст. 349 КПК України, в судовому засіданні зі згоди обвинуваченої та інших учасників судового процесу, місцевий суд, з`ясувавши добровільність позиції обвинуваченої та учасників судового провадження, правильність розуміння ними змісту вказаних обставин, обмежився лише допитом обвинуваченої та дослідженням матеріалів, які характеризують особу обвинуваченої.

Висновок суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 307 КК України, правильність кваліфікації дій обвинуваченої в апеляційній скарзі не оскаржується, а тому, відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України, колегія суддів переглядає вирок суду в межах апеляційного скарги, тобто в частині призначеного обвинуваченій покарання.

Порушень вимог Закону, які б слугували підставою для зміни, чи скасування судового рішення, колегією суддів не виявлено.

Перевіряючи доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок м`якості, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до змісту ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При цьому, призначене покарання не повинно мати на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

У даному кримінальному провадженні, як видно з його матеріалів, не встановлено обставин, які б давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_7 призначено із порушенням визначених законом загальних засад.

Колегією суддів встановлено, що при призначенні ОСОБА_7 покарання судом належним чином виконані вимоги ст. ст. 50, 65 КК України та враховані характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, втім обвинувачена ОСОБА_7 свою вину у вчиненні інкримінованого злочину визнала повністю, у вчиненому щиросердно розкаялася, місцевий суд переконався, що належні висновки для себе обвинувачена зробила. Крім того, районний суд встановив, що в ході судового розгляду кримінального провадження ОСОБА_7 активно сприяла встановленню істини у даному кримінальному провадженні.

Визнання провини, щиросердне каяття та активне сприяння встановленню істини судом першої інстанції віднесено до обставин, які пом`якшують покарання.

При цьому, суд першої інстанції врахував і відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Одночасно, місцевий суд, обґрунтовуючи призначене покарання, послався і наінші відомості про особу обвинувачено, а саме те, що ОСОБА_7 за місцем проживання ОСОБА_7 характеризується задовільно, офіційно працевлаштована, займається суспільно - корисною працею, має постійне джерело прибутку, являється інвалідом ІІІ групи загального захворювання, страждає рядом тяжких захворювань і потребує пожиттєвого приймання антиретровірусної терапії, з 07.02.2005 року перебуває на спецобліку у КУ «Василівська центральна районна лікарня» Василівській районної ради Запорізької області.

Взявши до уваги та належним оцінивши всі вищенаведені обставини у сукупності, місцевий суд прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_12 покарання в мінімальній межі, передбаченої санкцією ч.1 ст. 307 КК України та про можливість звільнення обвинуваченої від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком максимальної тривалості в три роки.

Колегія суддів з законністю та справедливістю такого покарання погоджується, оскільки при його призначенні суд першої інстанції прийняв до уваги, правильно оцінив та достатньою мірою врахував всі обставини, що мають значення відповідно до закону, а призначене покарання є достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження нових злочинів.

Доводи прокурора щодо невідповідності призначеного покарання не можуть бути прийняті до уваги, оскільки на їх обґрунтування прокурор не посилається на будь-які обставини або докази, які не були відомі суду або не дістали оцінки у вироку. Фактично у цій частині апеляційна скарга полягає у міркуваннях загального характеру щодо невідповідності призначеного покарання принципам справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, неспівмірності його вчиненому злочину, а також у переоцінці фактичних обставин та доказів, яким судом першої інстанції у вироку була надана оцінка, з правильністю якої колегія суддів погоджується.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги щодо безпідставності звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, колегія суддів знаходить їх безпідставними.

Так, згідно ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

При цьому, судова колегія звертає увагу, що при призначенні покарання має бути застосований принцип гуманізації відповідальності з врахуванням засад, закріплених у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню згідно зі ст.9 Конституції України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», а тому погоджується з тим, що суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про можливість виправлення обвинуваченого та досягнення інших цілей покарання без ізоляції ОСОБА_7 від суспільства, і правильно призначив їй покарання без його реального відбуття, обравши достатній розмір такого покарання в межах санкції закону України про кримінальну відповідальність, яке слід вважати законним та обґрунтованим.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Крім того, поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Отже, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що відомості про особу ОСОБА_7 , а саме те, що вона до кримінальної відповідальності притягується вперше і будь-яка інформація про інші її протиправні діяння, або антисоціальну спрямованість її особи відсутня; наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченої, та відсутність обставин, що його обтяжують; ставлення обвинуваченої до скоєного щире каяття; працевлаштованість; наявність інвалідності та незадовільного стану здоров`я - дають достатні підстави для висновку про можливість виправлення обвинуваченої без реального відбування покарання у виді позбавлення волі, зі звільненням від його відбування з випробуванням.

При цьому судова колегія звертає увагу на призначення обвинуваченій іспитового строку у максимальній межі, що є додатковим дієвим важелем задля досягнення визначеної ст. 50 КК України мети призначення покарання.

Сама по собі тяжкість вчиненого ОСОБА_7 злочину, за сукупністю інших виключно позитивних даних щодо особистості обвинуваченої, не може бути підставою для призначення покарання у його реальному вимірі.

На думку колегії суддів, у своїй апеляційній скарзі прокурор не наводить переконливих доводів з приводу того, чому він вважає виправлення ОСОБА_7 неможливим без ізоляції її від суспільства, як не навів він їх і у межах апеляційного розгляду, а отже правильність висновків суду першої інстанції у цій частині не є спростованою.

Аргумент прокурора щодо наявності сталих відносин між ОСОБА_7 та кримінальним осередком як підстави для посилення кримінальної відповідальності, колегії суддів з урахуванням пред`явленого обвинувачення та даних про особу винної визнає необґрунтованими.

Посилання прокурора на наявність надзвичайно великих ризиків вчинення обвинуваченою повторно злочинів проти здоров`я населення не можуть бути прийняті до уваги, з огляду на відсутність будь-яких об`єктивних даних щодо тієї тези. Натомість, ОСОБА_7 вперше притягується до кримінальної відповідальності і її поведінка після ухвалення вироку не засвідчують спроможність таких доводів.

Отже вищенаведене спростовує аргументи апелянта щодо неможливості при підвищеній суспільній небезпечності, яка судом була належним чином врахована, виправлення й перевиховання обвинуваченої із застосуванням інституту звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, що обумовлює відхилення апеляційної скарги прокурора.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 414, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Вирок Василівського районного суду Запорізької області від 25 липня 2019 року відносно ОСОБА_7 за ч.1 ст. 307 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4