Номер провадження: 11-сс/813/338/20
Номер справи місцевого суду: 522/988/20 1-кс/522/1579/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.03.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

представника власника майна ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ,

в присутності слідчого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 10.02.2020 року про арешт майна, в рамках кримінального провадження №0000295, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19.01.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України,-

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.
Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 10.02.2020 року задоволено частково клопотання старшого слідчого СВ Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 , погоджене прокурором Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_10 , та накладено арешт на автомобіль «Рендж Ровер Ленд Ровер», р.н. НОМЕР_1 , яким керував в момент ДТП ОСОБА_11 , та зареєстрований на ОСОБА_12 та на автомобіль «Форд Фокус» р.н. НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_6 .
Своє рішення про накладення арешту на зазначене майно слідчий суддя мотивував тим, що вилучене майно є предметом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та може містити відомості про обставини вчинення злочину, а тому має значення речових доказів, а також необхідністю проведення експертного дослідження та недопущення проведення ремонтних робіт автомобілів, знищення та спотворення доказів.

Зміст вимог апеляційної скарги.
Не погоджуючись з рішенням слідчого судді, ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, просить її скасувати в частині накладення арешту на автомобіль «Форд Фокус» р.н. НОМЕР_2 , у задоволені клопотання слідчого в цій частині відмовити.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що 05.02.2020 року ОСОБА_6 був визнаний потерпілим у даному кримінальному провадженні. Автомобіль був оглянутий експертом, який після огляду повідомив, що транспортний засіб може бути забраний з арешт майданчику.

Позиції учасників апеляційного розгляду.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи представника власника майна, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити; думку слідчого, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив оскаржувану ухвалу залишити без змін; дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку про таке.

Мотиви апеляційного суду.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.
Згідно з п.1 ч.3 ст.132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.
Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У відповідності до ч.2 ст.171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.
Частиною другою ст.173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.
Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.
Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.
До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.
Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.
Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Щодо строку подання апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст. 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді може бути подана протягом п`яти днів з дня її оголошення. Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.
Як убачається з матеріалів провадження, ухвала слідчого судді постановлена 10.02.2020 року без виклику особи, яка її оскаржує. В апеляційній скарзі апелянт зазначив, що копію оскаржуваної ухвали отримано 14.02.2020 року, апеляційну скаргу подано 19.02.2020 року.
Враховуючи, що в матеріалах провадження відсутні дані, які б спростовували зазначені апелянтом обставини щодо строку на апеляційне оскарження, з метою дотримання права апелянта на доступ до суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга подана апелянтом в межах строку, передбаченого положеннями ст. 395 КПК України, в зв`язку з чим колегія суддів вважає, що апеляційна скарга подана вчасно, тому немає необхідності в розгляді питання про поновлення такого строку.

В судове засідання з`явився слідчий, у провадженні якого перебуває зазначене кримінальне провадження, однак не з`явився прокурор, який був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, та про причини неявки апеляційний суд не повідомив. Враховуючи наведене, та з`ясувавши думку інших учасників процесу, які не заперечували проти розгляду апеляційної скарги за відсутності прокурора, на підставі вимог ч. 1 ст. 172 та ч. 4 ст. 405 КПК України, апеляційний суд вважає за можливе провести судове засідання за відсутності прокурора.

І. Щодо допущення слідчим суддею істотних порушень норм КПК України та норм матеріального права.
Відповідно до матеріалів провадження, під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000295 від 19.01.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, встановлено, що 19.01.2020 року о 01 годині 32 хвилини в м. Одесі на перехресті вулиць Рішельєвська Успенська за участю водіїв ОСОБА_6 , який керував автомобілем марки «Форд Фокус», р.н. НОМЕР_2 , та ОСОБА_11 , який керував автомобілем марки «Рендж Ровер Ленд Ровер», р.н. НОМЕР_1 , сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої водій ОСОБА_11 та пасажир автомобіля «Форд Фокус» ОСОБА_13 отримали тілесні ушкодження.
19.01.2020 року в ході огляду місця ДТП зазначені транспортні засоби були оглянуті, в подальшому вилучені та поміщені на спеціальний майданчик тимчасового утримання автотранспорту №6 ГУНП в Одеській області за адресою: м. Одеса, вул. Аеропортівська, 29А.
Як убачається з матеріалів долучених до клопотання, постановою слідчого від 19.01.2020 року вказані автомобілі було визнано речовими доказами.
В клопотанні слідчий, як на підставу накладення арешту на майно послався на те, що вилучені автомобілімають суттєве значення для встановлення обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та являються речовими доказами, обґрунтовуючи клопотання метою збереження речових доказів для подальшого розслідування та дослідження за місцем зберігання.
При цьому, як пояснив апеляційному суду слідчий, на момент подання клопотання вказані транспортні засоби були оглянуті, залучені в якості речових доказів та винесено постанову про доручення проведення експертизи, яка разом з матеріалами кримінального провадження направлена для експертного дослідження, що підтверджує доводи апеляційної скарги щодо огляду автомобілів експертом.
Крім того, слідчий також зазначив, що вилучені автомобілі повернуті їхнім власникам, оскільки усі необхідні дані, для проведення експертного дослідження вже отримано, про що зазначено в апеляційній скарзі та підтверджено представником власника майна в судовому засіданні апеляційного суду.
Також слідчий пояснив, що на даний час проводиться ще одна експертиза, яка повинна встановити винну в ДТП особу, що не заперечував представник власника майна.
Водночас, слідчий не заперечував факту надання ОСОБА_6 пам`ятки про права потерпілого та визнання його потерпілим, однак вказав лише, що він визнаний потерпілим в зв`язку з отриманням ним в результаті ДТП тілесних ушкоджень, що вказує на обґрунтованість доводів щодо наявності у ОСОБА_6 статусу потерпілого, викладених в апеляційній скарзі.
В судовому засіданні слідчий наполягав на необхідності арешту зазначених транспортних засобів, вказуючи на те, що остаточна винуватість одного з водіїв встановлена не була, а не накладення арешту може призвести до пошкодження автомобілів, їх псування, перетворення чи відчуження.
При цьому слідчий не міг надати раціональне пояснення діям щодо повернення цих транспортних засобів особам, які є їх власниками та володільцями, в тому числі з огляду на неприйняття слідчим суддею рішення в частині можливості розпорядження цим майном слідчому.
Відповідно до п. 4 та п. 5 ч. 5 ст. 173 КПК України передбачено, що у своїй ухвалі про накладення арешту на майно слідчий суддя зазначає, крім іншого, також заборону розпоряджатися або користуватися майном у разі її передбачення та вказівку на таке майно, а також порядок виконання ухвали.
Як убачається зі змісту резолютивної частини ухвали, слідчий суддя вищевказаної вимоги кримінального процесуального закону не дотримався та не зазначив конкретний спосіб виконання ухвали про накладення арешту та спосіб обтяження майна, допустивши таким чином істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, що завадило йому прийняти законне та обґрунтоване рішення та є безумовною підставою для скасування такої ухвали.
Більш того, задовольнивши клопотання слідчого, слідчий не надав відповідної правової оцінки прохальній частині клопотання слідчого в частині подальшого розпорядження арештованим майном, що з урахуванням призначення на час розгляду апеляційної скарги авто технічної експертизи, як про те стверджує слідчий, не надавало права останньому на повернення автомобілів власникам, в тому числі і визначення подальшого порядку їх користування.
Враховуючи встановлені апеляційним судом обставини, колегія суддів доходить висновку, що у клопотанні слідчого на час його подання не були належним чином зазначені правові підстави для накладення арешту на майно та мета арешту а матеріали клопотання не містять документів, які свідчать про його обґрунтованість. Більш того, зазначені слідчим під час апеляційного розгляду обставини щодо проведення усіх необхідних дій у кримінальному провадженні, не узгоджуються з викладеними в клопотанні обставинами, що свідчить про невмотивованість клопотання та невідповідності його вимогам ст.171 КПК України.
З тексту оскаржуваної ухвали убачається, що приймаючи рішення за результатами розгляду клопотання, слідчий суддя обмежився лише перерахуванням встановлених під час досудового розслідування даних, які викладені у клопотанні слідчого та положень вимог кримінального процесуального закону, які є підставою для прийняття рішення про накладення арешту на майно, та не звернув уваги на невідповідність клопотання слідчого про накладення арешту на майно вимогам ст.171 КПК України і не надав відповідної правової оцінки клопотанню слідчого, оскільки воно не містить належного обґрунтування мети та підстави накладення арешту на зазначене у клопотанні майно.
Таким чином, апеляційним судом встановлено, що клопотання слідчого не відповідає вимогам ст.171 КПК України, на що слідчий суддя не звернув уваги та не виконав приписів ч. 3 ст. 172 КПК України, згідно яких встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог ст. 171 цього Кодексу, своєю ухвалою повинен був повернути клопотання прокурору для усунення недоліків, в зв`язку з чим постановлена слідчим суддею ухвала не містить належного обґрунтування прийнятого ним рішення, що вказує на допущення слідчим суддею істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та вказує на необхідність скасування ухвали.
Крім того, колегія суддів вважає необхідним зазначити, що апеляційний суд позбавлений можливості прийняти рішення по суті, оскільки в даному випадку таке рішення перешкоджатиме праву іншої особи, стосовно якої було постановлено оскаржувану ухвалу, на апеляційний перегляд справи, що суперечить загальним засадам кримінального провадження, закріпленим в ст. 7 КПК України.

Висновки апеляційного суду.
За таких обставин, колегія суддів вважає ухвалу слідчого судді незаконною та невмотивованою, та приходить до висновку про те, що при розгляді клопотання та постановленні ухвали були допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які унеможливлювали прийняття законного та обґрунтованого рішення, які у відповідності до вимог ст. 409 та 412 КПК України є підставою для скасування ухвали слідчого судді.
Крім того, встановлені апеляційним судом обставини вказують на невідповідність клопотання слідчого вимогам ч. 2 ст. 171 КПК України.
Частина 3 статті 172 КПК України передбачає, що слідчий суддя, суд, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог статті 171 цього Кодексу, повертає його прокурору, цивільному позивачу для усунення недоліків, про що постановляє ухвалу.
З урахуванням наведеного, приймаючи до уваги невідповідність клопотання слідчого вимогам ст.171 КПК України, яка не була усунута слідчим суддею районного суду в порядку ч.3 ст.172 КПК України, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, ухвала слідчого судді скасуванню, з прийняттям нової ухвали про повернення клопотання слідчого прокурору для усунення недоліків, з підстав його невідповідності вимогам ст.171 КПК України.

Керуючись ст. ст. 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 409, 412, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,
постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.
Ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 10.02.2020 року про арешт майна, в рамках кримінального провадження №0000295, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19.01.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою клопотання старшого слідчого СВ Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 , погоджене прокурором Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_10 , та накладено арешт на автомобіль «Рендж Ровер Ленд Ровер», р.н. НОМЕР_1 , зареєстрований на ОСОБА_12 та на автомобіль «Форд Фокус» р.н. НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_6 , повернути прокурору процесуальному керівнику у даному кримінальному провадженні для усунення недоліків клопотання протягом 72 годин з моменту отримання прокурором копії ухвали апеляційного суду.
Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4