КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 11/824/65/2020 Головуючий у І-й інст.: ОСОБА_1
Категорія: ст. 392 КПК України Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду виділені матеріали кримінальної справи № 1005/4078/2012 (1/359/6/2020) по обвинуваченню ОСОБА_6 за ч.4 ст. 187, п.п.6,12 ч.2 ст.115, п.п.6,13 ч.2 ст.115 КК України, ОСОБА_7 за ч.4 ст.187, п.п.6,12 ч.2 ст.115, п.п.6,12,13 ч.2 ст. 115 КК України, ОСОБА_8 за ч.4 ст.187, п.п.6,12 ч.2 ст.115 КК України, за апеляціями підсудного ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_9 на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 квітня 2020 року, -

за участю сторін кримінальної справи

прокурора ОСОБА_10

захисника ОСОБА_9

підсудного ОСОБА_7

ВСТАНОВИЛА:

Вказаною ухвалою ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів до 24 години 00 хвилин 05 червня 2020 року.

Таке рішення суд мотивував тим, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.2 ст.115 КК України, санкцією якої передбачено покарання у виді довічного позбавлення волі. Ця обставина свідчить про те, що під впливом тяжкості покарання підсудний з великою ймовірністю буде переховуватись від суду, а також незаконно впливати на потерпілих та свідків з метою ухилення від кримінальної відповідальності. Крім того, ОСОБА_7 неодноразово судимий за вчинення злочинів проти власності, не працевлаштований та не має постійного джерела доходів. Ці обставини свідчать про існування ще одного ризику, який полягає у тому, що перебуваючи на волі, підсудний продовжить вчиняти нові злочини.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції захисник підсудного ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_9 подав апеляцію, в якій просить скасувати ухвалу про застосування запобіжного заходу (тримання під вартою) Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07.04.2020 повністю та постановити нову ухвалу, якою відмовити у застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та застосувати більш м`який запобіжний захід до ОСОБА_7 .

В обґрунтування апеляції захисник зазначає, що в клопотанні відсутній виклад обставин, на підставі яких прокурор дійшов висновку про наявність одного або кількох ризиків, зазначених у його клопотанні і посилання на матеріали, що підтверджують ці обставини.

Також, відповідно до КПК України клопотання має містити обґрунтування неможливості запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, однак ця вимога також не була дотримана прокурором при зверненні з клопотанням про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, в клопотанні виключно міститься виклад обставин згідно обвинувального акту.

Сторона захисту звертає увагу, що докази, надані слідчим, не свідчать про наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 148 КПК України (1960), і на які вказує слідчий та про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні.

Наголошує, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується лишу якщо прокурор доведе неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

В апеляції підсудний ОСОБА_7 просить ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 квітня 2020 року скасувати та на підставі ст. 274 КПКУкраїни змінити міру запобіжного заходу на непов`язаний із триманням під вартою.

В запереченні на апеляцію підсудний ОСОБА_6 просить апеляційний суд припинити незаконне оскарження ухвал Бориспільського міськрайонного суду Київської області з боку ОСОБА_7 , а справу направити в суд 1-ї інстанції для невідкладного розгляду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення підсудного ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_9 , пояснення прокурора ОСОБА_10 , яка заперечувала проти задоволення апеляцій, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи, викладені в апеляціях, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Рішенням Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року № 4-р/2019 року у справі за конституційною скаргою ОСОБА_11 було вирішено визнати таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення ч.2 ст. 392 Кримінального процесуального кодексу України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Таким чином, ухвали суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в судді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті можуть бути оскаржені в апеляційному порядку.

Відповідно до ч.1 ст.365 КПК України (в редакції 1960 року) вирок, ухвала чи постанова суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Так, право на свободу та особисту недоторканість є одним із найбільш значущих прав людини. Статтею 29 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за встановленим рішенням суду, і лише з підстав, визначених законом.

У відповідності до ст. 274 КПК України (в редакції 1960 року) під час розгляду справи суд, за наявності до того підстав, може своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо підсудного.

Згідно з ст. 148 КПК України (в редакції 1960 року) запобіжні заходи застосовуються до підозрюваного, обвинуваченого, підсудного з метою запобігти спробам уникнути від дізнання, досудового слідства та суду, перешкодити встановленню істини в кримінальній справі, продовжити злочинну діяльність, а також для забезпечення виконання процесуальних рішень.

Відповідно до ст. 150 КПК України (в редакції 1960 року) при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу, крім обставин, зазначених у статті 148 цього Кодексу, враховуються тяжкість злочину, у вчиненні якого обвинувачується особа, її вік, стан здоров`я, сімейний і матеріальний стан, вид діяльності, місце проживання та інші обставини, що її характеризують.

В силу ч. 1 ст. 155 КПК України 1960 року взяття під варту як запобіжний захід може бути застосовано у справах про злочини, за які законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Відповідно до ч.3 ст.165 КПК України (в редакції 1960 року) запобіжний захід скасовується або змінюється, коли відпаде необхідність у запобіжному заході або в раніше застосованому запобіжному заході.

Як вбачається з матеріалів справи, вирішуючи питання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо підсудних ОСОБА_2 та ОСОБА_1 суд першої інстанції взяв до уваги те, що останні обвинувачуються у вчиненні злочинів, які відносяться до особливо тяжких злочинів (відповідно до ст.12 КК України), врахував дані про особу підсудного ОСОБА_2 , підсудного ОСОБА_1 та встановив, що у даному провадженні існують ризики, передбачені ст. 148 КПК України (в редакції 1960 року), зокрема велика ймовірність того, що підсудні будуть переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків з метою ухилення від кримінальної відповідальності, перешкоджати судовому розгляду, ухилятись від виконання процесуальних рішень та перебуваючи на волі продовжать вчиняти нові злочини.

В контексті практики ЄСПЛ ризик втечі обвинуваченого оцінюється не лише на основі суворості можливого вироку, а має досліджуватися з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня. Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.

Колегія суддів вважає, що матеріали кримінального провадження містять дані, які доводять існування ризику втечі підсудного ОСОБА_7 , тому достатньо вмотивованим є висновок суду щодо необхідності тримання останнього під вартою, щоб завадити цьому.

Окрім того, відповідно до пунктів 3, 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

При цьому, відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків). Сама лише тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, хоча і є визначеним елементом при оцінці ризику ухилення від органу досудового розслідування та/або суду, однак не може бути достатньою підставою для законності тримання особи під вартою.

Так, колегія суддів враховує рівень суспільної небезпеки вчинених злочинів ОСОБА_7 , дані про його особу, зокрема те, що підсудний неодноразово судимий за вчинення різноманітних злочинів, офіційно не працевлаштований, не має міцних соціальних зв`язків.

Крім того, характер висунутого ОСОБА_7 обвинувачення, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення в сукупності з конкретними обставинами кримінального провадження, переконливо доводить, що суспільний інтерес, незважаючи на існування презумпції невинуватості, як переважував, так і досі переважує вимоги забезпечення поваги до особистої свободи обвинуваченого.

Заперечення ОСОБА_7 своєї причетності до вчинення інкримінованих йому злочинів, колегією суддів розцінюється як спосіб захисту від пред`явленого обвинувачення.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що на даній стадії кримінального провадження суд апеляційної інстанції не уповноважений досліджувати обставини вчинення кримінального правопорушення, перевіряти належність і допустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, а тому доводи підсудного ОСОБА_7 в частині недоведеності його вини, не можуть бути предметом даного судового розгляду.

Щодо доводів апеляційних скарг про те, що судом першої інстанції було допущено неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, то вони є необґрунтованими, оскільки жодних порушень вимог кримінального процесуального закону, при апеляційному перегляді, колегією суддів встановлено не було.

Інші доводи, наведені в апеляціях захисника ОСОБА_9 та підсудного ОСОБА_7 , колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що не впливають на законність прийнятого судом першої інстанції рішення.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що в апеляціях захисника ОСОБА_9 , підсудного ОСОБА_7 не наведено обґрунтованих підстав для зміни запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Все обґрунтування вимог апелянтів полягає у тому, що підсудний ОСОБА_7 жодним чином не зможе вплинути на проведення процесуальних слідчих дій та завадити слідству, а також відсутність ризиків, передбачених ст. 148 КПК України (в редакції 1960 року).

На переконання колегії суддів, вказані обставини кримінального провадження свідчать про неможливість обрання стосовно підсудних ОСОБА_7 будь-якого іншого запобіжного заходу, оскільки він не забезпечить належної поведінки останнього під час розгляду кримінальної справи.

На підставі наведеного, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду щодо необхідності задоволення клопотання прокурора, оскільки він довів обставини, які виправдовують подальше обмеження права ОСОБА_7 перебувати на волі.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства. Відтак, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою має забезпечити виконання підсудним ОСОБА_7 процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Апеляційний суд, враховуючи, що обставини, які були підставою для обрання ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, - не змінилися, а тому колегія суддів вважає, що підстави для зміни запобіжного заходу відсутні на час розгляду апеляцій.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 274, 362, 366, 368, 379 КПК України (в редакції 1960 року) колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляції підсудного ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_9 залишити без задоволення, а ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 квітня 2020 року - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
_______________ ______________ ________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4