Провадження № 11-кп/824/1189/2020 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія ч. 5 ст. 185 КК України

У Х В А Л А
іменем України
15 червня2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі
суддів: ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря: ОСОБА_5 ,
за участю прокурора: ОСОБА_6 ,
обвинуваченого: ОСОБА_7 ,
захисника: ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу захисника на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 20.12.2019 року, якою обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в ДУ «Київський слідчий ізолятор» терміном на 60 днів, тобто до 17.02.2020 року включно та визначено розмір застави у вигляді 2 480 (двох тисяч чотириста вісімдесяти) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 4 764 080 грн. 00 коп.,
В С Т А Н О В И Л А:
20.12.2019 року судом поставлено на обговорення питання про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою, оскільки продовжують існувати ризики, передбачені ст. 177 КПК України.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 20.12.2019 року обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до 17.02.2020 року включно та визначено розмір застави у вигляді 2 480 (двох тисяч чотириста вісімдесяти) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 4 764 080 грн. 00 коп.
Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що в ході судового розгляду було доведено чинники, які передбачені ч. 1 ст. 194 КПК України, у зв`язку з чим ОСОБА_7 на даний час на законних підставах утримується під вартою в ДУ «Київський слідчий ізолятор» оскільки, на переконання суду, продовжують існувати реальні ризики, передбачені п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: обвинувачений ОСОБА_7 може здійснити спробу переховуватися від суду або незаконно вплинути на інших учасників провадження.
В апеляційній скарзі та доповненнях до неї захисник ОСОБА_8 просить вказану ухвалу скасувати повністю, та ухвалити нову ухвалу, якою застосувати до ОСОБА_7 запобіжний захід у виді особистого зобов`язання. Вимоги обґрунтовує тим, що оскаржувана ухвала винесена з грубим порушенням вимог КПК України, зокрема, на момент написання апеляційної скарги у нього був відсутній повний текст ухвали, що ускладнило йому підготовку поданої апеляційної скарги. Зазначає, що ним уже оскаржувалися ухвали про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу. Адвокат вказує, що суд першої інстанції, продовжуючи обвинуваченому запобіжний захід, поверхнево підійшов до вирішення цього питання, у зв`язку з чим, ухвала підлягає скасуванню. Зокрема, питання про продовження строку тримання під вартою було поставлено судом, прокурор безпосередньо такого клопотання не заявляв та не обґрунтував належними новими доказами наявність ризиків і появи нових. Досудове розслідування і судовий розгляд триває з 21.12.2017 року і жодних належних доказів самого факту вчинення ОСОБА_7 злочину за ч.5 ст.185 КК України не здобуто. Не дивлячись на це, фактично кожного разу суд першої інстанції при вирішенні питання продовження строку тримання під вартою незначно перефразовує, але залишає одні і ті самі формулювання. Апелянт зазначає, що після спливу певного проміжку часу існування лише обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання особи під вартою. Крім іншого, захисник вказує на грубе порушення вимог ст.129 Конституції України під час визначення розміру застави для його підзахисного, яка є завідомо для нього непомірною.
Заслухавши доповідача, захисника та обвинуваченого, які підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим; перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Рішенням Конституційного суду України № 4-р/2019 року від 13.06.2019 року у справі за конституційною скаргою ОСОБА_9 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини другої статті 392 Кримінального процесуального кодексу України було визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини другої статті 392 Кримінального процесуального кодексу України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Таким чином, ухвали суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в судді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті можуть бути оскаржені в апеляційному порядку.

Статтею 331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду, перешкоджати кримінальному провадженню, незаконно впливати на потерпілих, свідків, тощо, вчинити інше кримінальне правопорушення, а підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою вищенаведеної статті.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, згідно ст. 178 КПК України, враховується: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного; майновий стан підозрюваного; наявність судимостей у підозрюваного; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Так, при продовженні обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою було враховано що ОСОБА_7 може переховуватися від суду та незаконно впливати на інших учасників кримінального провадження. Суд взяв до уваги, що існує певна ймовірність того, що обвинувачений з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій. ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення проти власності, за яке, у разі визнання його вини, передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк до дванадцяти років з конфіскацією майна. Судом враховано і ті обставини, що обвинувачений, володіючи відповідними зв`язками, може здійснювати вплив на свідків в даному провадженні з метою зміни останніми показань, а також має реальну можливість виїхати за межі України або на територію тимчасово їй не підконтрольну, оскільки зареєстрований в м. Севастополі.

В судовому засіданні було встановлено, що дружина та діти обвинуваченого в даний час перебувають в США, де попросили притулку.

Також судом першої інстанції було враховано, що заявлені ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, не зменшилися і не зникли, та встановлені фактичні дані об`єктивно вказують на те, що застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.

Що стосується доводів захисника з приводу відсутності у суду першої інстанції доказів самого факту вчинення ОСОБА_7 злочину за ч.5 ст.185 КК України, то слід зазначити, що оскільки КПК України не містить визначення обґрунтованої підозри, за роз`ясненням вказаного поняття слід звернутися до практики ЄСПЛ. За загальною практикою Європейського суду з прав людини, що склалась з рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» (Fox, Campbelland Hartley v. the United Kingdom) від 30.08.1990 року, п. 32, Series А, № 182, термін «обґрунтована підозра» у вчиненні правопорушення передбачає наявність фактів або інформації, які могли б переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла таки вчинити злочин. Вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

У справі «Ердагоз проти Туреччини» висловлено позицію, що факти, які викликали підозру, не обов`язково мають бути одного рівня з тими, які необхідні для того, щоб не лише обґрунтувати засудження, а пред`явити обвинувачення, що є наступною стадією в процесі розслідування кримінальної справи.

Слід зазначити, що вже тричі після ухвалення оскаржуваної ухвали Шевченківським районним судом міста Києва обвинуваченому ОСОБА_7 продовжувався запобіжний захід у виді тримання під вартою, останній раз до 25 липня 2020 року.

Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали суду, як і для задоволення апеляційної скарги захисника.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 20.12.2019 року, якою обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в ДУ «Київський слідчий ізолятор» терміном на 60 днів, тобто до 17.02.2020 року включно та визначено розмір застави у вигляді 2 480 (двох тисяч чотириста вісімдесяти) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто в розмірі 4 764 080 грн. 00 коп. залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

С У Д Д І:

__________________ _________________ ________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4