справа № 208/2702/17
провадження № 1-кп/208/96/19
УХВАЛА

29 травня 2019 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі колегії судів:

судді-доповідача ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2

ОСОБА_3

при секретарях: ОСОБА_4 ,

за участю: прокурора: ОСОБА_5

потерпілого ОСОБА_6

захисників ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8 ,

ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_10

при розгляді клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_7 про визнання доказу очевидно недопустимим, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Захисником обвинуваченого ОСОБА_10 адвокатом ОСОБА_7 заявлено клопотання про визнання очевидно недопустимим доказом протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 23 лютого 2017 року, протоколу проведення слідчого експерименту за участю обвинуваченого ОСОБА_10 з тих підстав що Богун лише затриманий за підозрою у вчиненні злочину в чому його підозрюють йому не повідомлено, повідомлено про підозру лише 24 лютого 2017 року, на час проведення слідчого експерименту 23 лютого 2017 року , не мав статусу підозрюваного, порушено його право на захист. ( т. 2 а.с. 135-141);

Вважає вказані докази недопустимими, ОСОБА_10 роблячи заяви проти себе, не мав статусу підозрюваного, і взагалі про що він міг розповісти , без пред`явлення обвинувачення.

Прокурор вважав зазначене клопотання таким, що не підлягає задоволенню, обвинувачений отримав статус підозрюваного з моменту його затримання особи , підозрюваної у вчиненні злочину, 23.02.2-17 року також вважає що клопотання є передчасним , докази повинні розглядатися всі разом в нарадчій кімнаті.

Вислухав заявлене клопотання, думку учасників судового засідання, суд присяжних приходить до наступних висновків.

Конституційний Суд України у Рішенні N 12-рп/2011 від 20 жовтня 2011 року у справі за конституційним поданням Служби безпеки України щодо офіційного тлумачення положення частини третьої статті 62 Конституції України зазначив, що визнаватися допустимими і використовуватися як доказ в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Аналіз положення частини третьої статті 62 Конституції України про те, що "обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом", дає підстави для висновку, що обвинувачення у вчиненні злочину не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою тощо.

Кримінальний процесуальний закон не дає вичерпного переліку підстав, за наявності яких докази мають визнаватися недопустимими, а натомість надає право суду вирішувати питання їх допустимості чи недопустимості у порядку, передбаченому статтею 89 КПК.

Частиною першою статті 87 КПК передбачено, що ключовою умовою для визнання доказів недопустимими є їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд зауважує, що отримання доказів завжди обумовлено вчиненням стороною кримінального провадження цілеспрямованих дій з метою їх збирання. Аналіз положень частини другої цієї статті в редакції від 13 квітня 2012 року дає підстави зробити висновок, що саме вчинення з цією метою стороною обвинувачення діянь, які істотно порушують права і основоположні свободи людини, має наслідком визнання отриманих у такий неправомірний спосіб доказів недопустимими.

Законодавцем заборонено стороні обвинувачення вчиняти дії, спрямовані на примушування будь-якої особи до визнання винуватості або говорити з приводу підозри чи обвинувачення, а вчинення дій всупереч цій забороні має визнаватися істотним порушенням прав людини і основоположних свобод.

Так, пунктом 6 частини другої статті 87 КПК в редакції від 13 квітня 2012 року передбачено, що суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод діяння з отримання показань від свідка, який надалі буде визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.

Зміст цієї норми права вказує на те, що вона має застосовуватися за умови, коли на час отримання показань від свідка уже існували дані, що його буде визнано підозрюваним чи обвинуваченим, але, всупереч наявності у такої особи права на мовчання та свободи від самовикриття, слідчий чи прокурор вчиняє дії, спрямовані на отримання показань від неї. Саме такі дії, а не власне факт отримання показань від свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим, мають визнаватися істотним порушенням прав людини і основоположних свобод.

Дійсно, за участю ОСОБА_10 23.02.2017 року проведено слідчий експеримент, під час якого, ОСОБА_10 надавав пояснення і щодо особистої участі у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення. Статусу підозрюваного ОСОБА_10 отримав 23 лютого 2017 року.

На думку суду, для з`ясування питань допустимості вказаних захисником доказів потрібно спочатку допитати обвинуваченого, зокрема, щодо обставин проведення такої слідчої дії, правильності та достовірності даного протоколу, та встановити чи існують підстави вважати, що під час проведення слідчим слідчого експерименту за участю ОСОБА_10 були вчинені діяння, якими були б порушені права чи свободи або слідчий у будь-якій формі примушував би до визнання своєї винуватості,

Крім того, виходячи з положень ч.1 ст.86 КПК України допустимість доказів - це придатність їх для використання у кримінальному процесі за формою. Вимогами допустимості доказів є законність джерела, способу отримання доказів, процесуальне оформлення ходу і результатів проведення слідчих дій, належний суб`єкт, що має право проводити процесуальні дії з отримання доказів. Захисник в клопотанні не навів аргументів щодо незаконності джерела, способу отримання доказів, процесуального оформлення ходу і результатів проведення слідчих дій, чи підтверджують сторони кримінального провадження їх очевидну недопустимість, неналежності суб`єкта, що має право проводити процесуальні дії з отримання доказів, чи було у слідчого достатні дані вважати, що надалі ОСОБА_10 буде визнано підозрюваним та обвинуваченим.

Без перевірки інших доказів сторонами обвинувачення та в разі наявності і доказів захисту, суд позбавлений можливості встановити всі обставини та підстави отримання таких доказів.

Отже, для прийняття відповідного процесуального рішення оцінка доказів повинна проводитися не тільки з точки зору їх належності, допустимості та достовірності, а і в їх сукупності, з врахуванням достатності та взаємозв`язку, без відокремлення один від одного в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

З огляду на положення ст.. ст.. 86,87 КПК України, які встановлюють критерії допустимості доказів в межах кримінального провадження, враховуючи підстави на які посилається захисник в своєму клопотанні, враховуючи заперечення надані прокурором, враховуючи вимоги діючого законодавства, суд вважає клопотання задоволенню не підлягає, вказані докази підлягають дослідженню з подальшим вирішенням їх недопустимості в порядку, визначеному ч. 1 ст. 89 КПК України а отже, очевидної недопустимості цих доказів на даній стадії судового провадження без дослідження їх взаємозв`язку з іншими доказами суд не вбачає.

Керуючись ч.3 п. 1 ст. 87, ч. 2 ст. 89 КПК України,

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання про визнання очевидно недопустимим доказом протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 23 лютого 2017 року , проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_10 від 23 лютого 2017 року - відмовити.

Вирішити питання недопустимості вказаних доказів в порядку, визначеному ч. 1 ст. 89 КПК України, з рахуванням всіх досліджених судом доказів.

Суддя-доповідач ОСОБА_1

Суддя ОСОБА_3

ОСОБА_2