Провадження № 11-кп/824/1279/2020 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.286 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2020 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5
із участю

прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченої ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2019 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку с. Отябрськ Н-Ундінського району Іркутської області Російської Федерації, громадянку України, з неповною середньою освітою, домогосподарку, раніше не судиму, зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , -

визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та призначено їй покарання у виді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 гривень з позбавленням права керувати транспортними засобами на 1 рік.

У задоволенні цивільного позову ОСОБА_9 відмовлено.

Цим же вироком вирішено питання про відшкодування процесуальних витрат.

Згідно вироку суду ОСОБА_7 засуджено за скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, вчиненого за наступних обставин.

12.06.2018 року приблизно о 23 год. 25 хв. водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем марки «ЗАЗ Lanos» д.н.з. НОМЕР_2 та рухаючись по автодорозі Е95 сполученням м. Одеса - м. Київ, на 85 км + 400 м, в порушення вимог п.1.5 Правил дорожнього руху України, в якому зазначено: «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду та руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків», п.2.3 (б) Правил дорожнього руху України, в якому зазначено: «Для забезпечення дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатись від керування цим засобом у дорозі», п.10.1 Правил дорожнього руху України, в якому зазначено: «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху», п.12.1 Правил дорожнього руху України, в якому зазначено: «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та, безпечно керувати ним», п.12.3 Правил дорожнього руху України, в якому зазначено: «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди», проявила неуважність та бездіяльність, несвоєчасно застосувала екстрене гальмування, змінила напрямок руху, виїхала на праву смугу руху та допустила наїзд на пішохода ОСОБА_10 , який в попутному напрямку буксирував - штовхав по краю проїжджої частини автомобіль марки «ВАЗ 21093» д.н.з. НОМЕР_3 та яким керував ОСОБА_9 .

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження у вигляді: закритого перелому лівої великої гомілкової кістки, закритого перелому лівої малої гомілкової кістки, переломи 2,3 плюсневих кісток лівої ступні, рани лівої ступні, садна голови, спини, кінцівок, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, так як для повного зрощення перелому необхідно тривалий строк - більш ніж 3 тижні, а автомобіль марки «ЗАЗ Lanos» д.н.з. НОМЕР_2 та автомобіль марки «ВАЗ 21093» д.н.з. НОМЕР_3 отримали механічні пошкодження.

Сукупність допущених водієм ОСОБА_7 порушень вимог п.п. 1.5, 2.3(б), 10.1, 12.1, 12.3 Правил дорожнього руху України знаходяться в прямому причинному зв`язку із вказаною дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, захисником обвинуваченої ОСОБА_7 адвокатом ОСОБА_8 подано апеляційну скаргу, у якій він не оспорюючи доведеність вини та правильність кваліфікації протиправних дій обвинуваченої, просить вирок суду першої інстанції змінити в частині призначеного покарання та не застосовувати до ОСОБА_7 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що призначення обвинуваченій додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами є занадто суворим, зважаючи на обставини вчинення кримінального правопорушення. ОСОБА_7 має на утриманні двох дітей і транспортний засіб їй необхідний для доставки дітей до школи у сусіднє село. Крім того, обвинувачена є домогосподаркою та приватним підприємцем, займається вирощуванням домашньої птиці. Позбавлення права керувати транспортними засобами унеможливить транспортування птиці для вирощування та продажу, а отже позбавить родину ОСОБА_7 джерела доходу.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_8 на підтримку поданої апеляційної скарги, думку прокурора, який вважав апеляційну скаргу необґрунтованою та вважав рішення суду першої інстанції правильним, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає із наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На думку колегії суддів, при ухваленні оскаржуваного вироку зазначених вимог закону місцевим судом було дотримано в повній мірі.

Суд першої інстанції розглянув це кримінальне провадження відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, оскільки проти цього не заперечували учасники судового провадження та визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд першої інстанції з`ясував, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Доведеність вини та правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч.1 ст.286 КК України підтверджується матеріалами кримінального провадження та учасниками процесу не оспорюються.

Згідно положень ст.65 КК України, суд призначає покарання відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу та враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» №14 від 23.12.2005 року, при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Суд першої інстанції, згідно положень п.п.2,3 ч.1 ст.65 КК України та п.п.1-3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року №7, при призначенні покарання в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані, що характеризують особу обвинуваченої ОСОБА_7 , обставини, що пом`якшують покарання.

У відповідності до ст.12 КК України, вчинене ОСОБА_7 кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.286 КК України, віднесено до злочинів невеликої тяжкості та є вчиненим з необережності.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченої ОСОБА_7 суд першої інстанції визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину. Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченої судом першої інстанції не встановлено.

При призначенні покарання ОСОБА_7 міськрайонний суд в повній мірі врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, фактичні обставини справи, дані про особу обвинуваченого, зокрема те, що вона раніше не притягувалась до кримінальної відповідальності, повністю відшкодувала шкоду завдану потерпілому, за місцем проживання характеризується позитивно, громадський порядок не порушує, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що достатнім та необхідним для виправлення обвинуваченої ОСОБА_7 буде призначення їй покарання у виді штрафу в мінімальному розмірі, передбаченого санкцією ч.1 ст.286 КК України з позбавленням права керувати транспортними засобами на 1 рік.

На думку суду апеляційної інстанції, такі висновки суду першої інстанції з урахуванням обставин цього кримінального провадження відповідають принципам законності, індивідуалізації та справедливості призначення покарання.

Також колегія суддів зазначає, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є основним джерелом доходу. Існування цієї обставини потребує лише більш виваженого підходу під час обрання заходу примусу, з урахуванням загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації.

Крім того, ПДР України регламентований єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватися усі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки. З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_7 грубо порушила ПДР України, що призвело до тяжких наслідків у виді травмування пішохода ОСОБА_10 , який в попутному напрямку штовхав автомобіль «ВАЗ 21093».

За таких обставин посилання у апеляційній скарзі на те, що для обвинуваченої керування транспортного засобу є джерелом доходу, не може бути безумовною підставою для звільнення її від відбування призначеного додаткового покарання, тим більше що вказані доводи захисника ОСОБА_8 не підтверджені жодними доказами. Крім того, доводи апеляційної скарги про те, що автомобіль ОСОБА_7 є необхідним для того, щоб відвозити дітей до школи в сусіднє село також не заслуговують на увагу, оскільки сама обвинувачена повідомила що її діти є повнолітніми та живуть окрема, а вона інколи відвозить онуків до школи.

Із огляду на це, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченій ОСОБА_7 покарання в повній мірі відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, є необхідним та достатнім для її виправлення, попередження нових злочинів і домірне скоєному, а доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для призначення додаткового покарання такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Отже, будь-яких порушень норм матеріального чи процесуального права, наслідком яких є зміна чи скасування судового рішення, апеляційним судом під час апеляційного розгляду встановлено не було. Таким чином, колегія суддів не знаходить підстав для скасування або зміни вироку, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а вирок - без змін.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419 КПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2019 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Головуючий :

Судді :