Ухвала
Іменем України
23 грудня 2019 року

м. Київ
справа № 525/498/17

провадження № 51-5973 ск 19

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Шишацького районного суду Полтавської області від 26 грудня 2017 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року щодо нього.
Вироком Шишацького районного суду Полтавської області від 26 грудня 2017 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Устивиця Великобагачанського району Полтавської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засуджено за ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання

у виді позбавлення волі на строк 9 років 6 місяців.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК ОСОБА_4 у строк покарання зараховано строк його попереднього ув`язнення з 12 березня по 20 червня 2017 року

з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі,

а з 21 червня по 26 грудня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Вирішено питання щодо цивільного позову та речових доказів.
Згідно з вироком суду ОСОБА_4 визнано винним у тому, що він 11 березня

2017 року в період з 18 год. 30 хв. по 19-ту год., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, на узбіччі дороги неподалік двоповерхового багатоквартирного будинку

на АДРЕСА_2

на ґрунті виниклих неприязних стосунків умисно, з мотивів помсти за образи завдав ОСОБА_5 , який також перебував у стані алкогольного сп`яніння, численних ударів руками та ногами по голові та тілу, чим заподіяв тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості. Отримані потерпілим тяжкі тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми з крововиливами в речовину головного мозку та в м`яку мозкову оболонку головного мозку стали причиною смерті ОСОБА_5 на місці події приблизно о 19-й годині.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року вирок суду залишено без змін. Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК ОСОБА_4 у строк покарання зараховано строк його попереднього ув`язнення з 20 червня 2017 року

по 17 вересня 2019 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
У касаційній скарзі засуджений, не оспорюючи правильності встановлення судом фактичних обставин справи, доведеності вини та юридичної оцінки дій, просить змінити вирок і ухвалу апеляційного суду у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення через суворість. Також вказує, що апеляційним судом було формально перераховано обставини,

які пом`якшують йому покарання, але не було їх враховано, а саме: під час апеляційного розгляду справи він визнав вину, щиро розкаявся у вчиненому злочині, частково відшкодував потерпілій шкоду та докладає усіх зусиль для подальшого

її відшкодування. До того ж судом апеляційної інстанції на обґрунтування призначення покарання практично максимального терміну було зазначено, що він

«з місця злочину зник та переховувався у ОСОБА_6 », що не відповідає дійсності. За таких обставин засуджений вважає, що є всі підстави для застосування ст. 69 КК та призначення йому більш м`якого покарання, ніж передбачено законом.
Заслухавши доповідь судді Верховного Суду, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі засудженого, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого слід відмовити на таких підставах.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду першої інстанції щодо винуватості ОСОБА_4 у заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 121 КК у касаційній скарзі засудженого

не оспорюються.

Засуджений порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, які стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосуваннясвободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Відповідно до ст. 65 КК суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного

та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення

та попередження нових злочинів.
З огляду на положення ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність

в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Частиною 1 ст. 69 КК передбачено можливість суду призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин, за наявності кількох обставин,

що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного, крім випадків засудження за корупційний злочин.
Зі змісту копій судових рішень, доданих засудженим до касаційної скарги, вбачається, що при призначенні ОСОБА_4 покарання суд виходив із сукупності всіх обставин справи, зокрема, суд зазначив, що обвинувачений раніше не судимий, працює, характеризується позитивно за місцем роботи та посередньо за місцем проживання.
Ураховуючи конкретні обставини вчиненого злочину, наявність двох обтяжуючих вину обставин, відсутність обставин, які пом`якшують покарання, думку потерпілої, яка наполягала на найсуворішому покаранні, невизнання обвинуваченим своєї вини та відсутність щирого каяття, суд першої інстанції дійшов висновку про призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі, однак не знайшов підстав для призначення такого покарання у максимальному розмірі, визначеному в санкції ч. 2 ст. 121 КК, як на тому наполягав прокурор. Підстав для застосування статей 69, 75 КК суд не знайшов.
Апеляційний суд, як видно зі змісту ухвали від 17 вересня 2019 року, ретельно перевірив доводи апеляційних скарг захисника ОСОБА_7 з внесеними обвинуваченим ОСОБА_4 змінами та прокурора з доповненнями, дав на них мотивовану відповідь та не знайшов підстав для зміни вироку суду в частині призначеного покарання як у зв`язку з його м`якістю, так і у зв`язку з його суворістю, повною мірою врахувавши всі обставини, навіть з урахуванням визнання обвинуваченим своєї вини під час апеляційного розгляду справи.
Що стосується доводів засудженого про зазначення в ухвалі апеляційного суду того, що він «з місця злочину зник та переховувався у ОСОБА_6 », що не відповідає дійсності, то вказана в апеляційній скарзі прокурора обставина не була врахована судом апеляційної інстанції при перевірці вироку щодо правильності призначеного судом першої інстанції ОСОБА_4 покарання.
На переконання суду касаційної інстанції, призначене ОСОБА_4 покарання, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є співмірним протиправному діянню, достатнім для виправлення засудженого

та попередження вчинення нимнових злочинів і не може вважатися явно несправедливим через суворість чи недостатнім для досягнення мети покарання.
Підстав для сумніву в правильності висновків суду апеляційної інстанції немає. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були

б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі засудженого не наведено.
З огляду на викладене суд касаційної інстанції вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги засудженого з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно

до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою слід відмовити.
Беручи до уваги наведене, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Шишацького районного суду Полтавської області від 26 грудня 2017 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду

від 17 вересня 2019 року щодо нього.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3