Провадження № 11-кп/811/326/18 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі :

головуючого-судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши матеріали кримінального провадження про обвинувачення:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою АДРЕСА_2 ,

за ч.3 ст. 146 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6
та його захисника - адвоката ОСОБА_8
та його законного представника ОСОБА_9 ,
потерпілої ОСОБА_10

та її представників - адвокатів ОСОБА_11 та ОСОБА_12 ,

за апеляційними скаргами прокурора Львівської місцевої прокуратури № 1 Львівської області ОСОБА_13 , представника потерпілої ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 , захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 на вирок Галицького районного суду м. Львова від 15 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

вироком Галицького районного суду м. Львова від 15 грудня 2016 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 146 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років.

На підставі ст. ст. 75, 104 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на два роки з покладенням на нього обов`язків згідно ст. 76 КК України, а саме: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально виконавчої інспекції; повідомляти кримінально виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтись для реєстрації в кримінально виконавчій інспекції.

Заходи забезпечення кримінального провадження скасовано.

Цивільний позов ОСОБА_14 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_10 залишено без розгляду.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь Комунальної 8-ої міської клінічної лікарні м. Львова 2 564 грн. 96 коп. витрат на лікування.

Вирішено питання з процесуальними витратами та речовими доказами.

ОСОБА_6 визнаний винним у тому, що 25 травня 2013 року, близько 18 години, діючи умисно та нехтуючи правом на особисту волю, честь та гідність потерпілої ОСОБА_10 , шляхом обману, під приводом продовження святкування закінчення навчального року, заманив її у квартиру за адресою АДРЕСА_3 , де шляхом застосування погроз і насильства незаконно позбавив її волі, насильно утримуючи її у квартирі, наносячи численні побої та погрожуючи ножем.

В подальшому, незважаючи на прохання потерпілої відпустити її додому, умисно наніс їй удар ножем у ліву гомілку, спричинивши їй тілесне ушкодження, яке за висновком судово медичної експертизи № 198/13 від 28.05.2013 року було небезпечним для життя в момент заподіяння та за ступенем тяжкості відноситься до тяжкого тілесного ушкодження.

В апеляційній скарзі прокурор Львівської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_13 просить поновити судове слідство при розгляді даного кримінального провадження в частині дослідження доказів, що характеризують особу обвинуваченого та допитати останнього, вирок Галицького районного суду м. Львова від 15 грудня 2016 року стосовно ОСОБА_6 скасувати в частині призначення покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винним та засудити за ч.3 ст. 146 КК України до 5 років позбавлення волі. Крім того просить стягнути з ОСОБА_6 на користь Комунальної восьмої міської клінічної лікарні м. Львова 2 564 грн. 96 коп. витрат на лікування та 1662 грн. процесуальних витрат в дохід держави. Вирішити долю речових доказів згідно вимог КПК України.

Зазначає, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_6 покарання, не врахував, що злочин вчинений обвинуваченим відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, вчинений щодо неповнолітньої, його вчинення супроводжувалося заподіянням потерпілій фізичних страждань та тілесних ушкоджень.

Крім того, у вироку суд зазначив, що при призначенні ОСОБА_6 покарання врахував його розкаяння у скоєнні (щире каяття), що визнає обставиною, яка пом`якшує покарання. Проте, як вбачається з матеріалів справи, як під час досудового слідства, так і під час судового розгляду ОСОБА_6 не розкаявся у вчиненому злочині, вину свою не визнав, завданих злочином збитків потерпілій не відшкодував, що не може свідчити про його щире каяття.

Також, з урахуванням того, що в ході перегляду судового рішення необхідно дати оцінку доказам, які досліджувалися судом першої інстанції, з метою недопущення істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, в порядку ст. ст. 404, 405 КК України слід поновити судове слідство при апеляційному розгляді даного кримінального провадження в частині дослідження доказів, що характеризують особу обвинуваченого та допитати останнього.

Представник потерпілої ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_11 в апеляційній скарзі просить вирок суду скасувати та постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 146 КК України, та призначити покарання в межах санкції ч.3 ст. 146 КК України без застосування ст. ст. 69, 69-1, 74, 75 КК України.

Зазначає, що суд не взяв до уваги встановлені і досліджені в суді обтяжуючі вину обвинуваченого докази щодо факту і обставин вчинення кримінального правопорушення. Вказані докази і факти істотно впливають на висновок суду в частині призначення більш суворого покарання і відповідно до положень п.2 ч.1 ст. 411 КПК України свідчать про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального правопорушення.

Також зазначає, що суд фактично виключно в користь обвинуваченого врахував і подав у вироку лише його характеризуючі дані. При цьому всупереч положень ч.1 ст. 75 КК України суд формально зазначив, що враховує тяжкість скоєного обвинуваченим злочину, не вказав у вироку, що відповідно до положень ч.4 ст. 12 КК України злочин, передбачений ч.3 ст. 146 КК України, є тяжким, насильницьким, скоєним відносно неповнолітньої.

Щодо характеризуючих ОСОБА_6 даних, які суд поклав в основу застосування ст. 75 КК України і його звільнення від відбування покарання, то вони в жодній мірі не свідчать про зниження суспільної небезпеки скоєного, суспільної небезпеки обвинуваченого і можливість його виправлення без ізоляції від суспільства із випробуванням.

Мотивуючи у вироку своє рішення про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання у вигляді позбавлення волі суд неправдиво зазначив, що обвинувачений розкаявся у вчиненому. Вказане жодним чином не відповідає дійсності. Суд суперечить своїм же висновкам у вироку про те, що обвинувачений вини у скоєнні інкримінованого йому злочину не визнав. В дійсності, намагаючись уникнути відповідальності, обвинувачений в суді цинічно звинувачував потерпілу у подіях та наслідках, які мали місце, відверто ігнорував її, давав нелогічні і суперечливі показання.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_8 просить вирок Галицького районного суду м. Львова від 15 грудня 2016 року відносно ОСОБА_6 скасувати та кримінальне провадження відносно нього закрити у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення.

Вирок суду щодо визнання ОСОБА_6 винним за ч.3 ст. 146 КК України та призначення йому покарання всупереч вимог ст. ст. 94, 368, 370, 373, 374 КПК України прийнято незаконно, необґрунтовано, без вказання в оскаржуваному рішенні належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Судом не звернуто увагу на доводи сторони захисту, наведені в дебатах, про те, що за результатами судового розгляду не здобуто достатньої кількості взаємопов`язаних між собою належних доказів, які достовірно та поза розумним сумнівом підтверджують винність ОСОБА_6 у вчиненні незаконного позбавлення волі ОСОБА_10 , що спричинило тяжкі наслідки. Відповідно до ст. 373 КПК України це є підставою для виправдання його за пред`явленим обвинуваченням.

Судом не надано належної та об`єктивної оцінки дослідженим у ході судових засідань доказам, які виправдовують ОСОБА_6 у вчиненні даного злочину.

В оскаржуваному рішенні показання ОСОБА_6 викладені не в повному обсязі. Суд всупереч вимог ст. 94 КПК України їх оцінив неналежно та необ`єктивно. Так, без наведення належної мотивації та обґрунтування ці показання визнано судом суперечливими, непослідовними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, спростовуються об`єктивними дослідженими в судовому засіданні доказами, є способом захисту обвинуваченого та мають на меті уникнути відповідальності.

Крім того, судом проігноровано, що будучи допитаною у кримінальному провадженні ОСОБА_10 давала різні за змістом та істотно суперечливі між собою показання.

Судом не звернуто увагу на доводи сторони захисту, що на відсутність достатньої кількості та сукупності об`єктивних та належних доказів винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих злочинів свідчить подана державним обвинувачем у ході судового розгляду довідка з Галицького відділу поліції про втрату всіх без винятку речових доказів у даному кримінальному провадженні, що унеможливлює їх огляд у судовому засіданні в порядку ст. 357 КПК України. А тому, відповідно до ст. 23 КПК України, враховуючи принцип безпосереднього дослідження доказів в суді, не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду. В суді не оглядався ніж, який фігурує як знаряддя спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , одяг ОСОБА_6 , тощо. Таким чином, в суді не досліджено відомостей щодо предмета, яким спричинено тілесні ушкодження. Наведені доводи свідчать на користь сторони захисту про невинність ОСОБА_6 за пред`явленим обвинуваченням.

Між показаннями потерпілої та показаннями обвинуваченого існують істотні розбіжності, які не можуть бути усунуті будь-якими іншими доказами обвинувачення, адже такі відсутні, отже, відсутні фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку суд міг би встановити наявність в діях ОСОБА_6 ознак складу злочину, передбаченого ч.3 ст. 146 КК України.

Вказує на те, що судом не звернуто уваги на те, що показання ОСОБА_15 спростовують показання потерпілої ОСОБА_10 про те, що ОСОБА_6 обманним шляхом під приводом продовження святкування дня останнього шкільного дзвоника запросив її у квартиру, де незаконно утримував її поза її волею та в такий спосіб вчинив незаконне позбавлення волі людини.

В оскаржуваному вироку всупереч вимог ст. ст. 94, 368, 370, 373, 374 КПК України безпідставно не вказано показання допитаного в суді свідка ОСОБА_16 і не надано їм правової оцінки, що істотно вплинуло на законність і обґрунтованість судового рішення. Крім того, проігноровано, що показання свідка ОСОБА_17 спростовують показання потерпілої в частині того, що ОСОБА_18 закривав двері квартири з середини на ключ. Зазначає, що судом не надано оцінки показанням, які у ході судового засідання дані цими свідками, так як такі мають істотне значення для підтвердження правдивості показань ОСОБА_6 та спростування показань потерпілої, що істотно вплинуло на законність та обґрунтованість судового рішення.

Судом першої інстанції проігноровано і те, що, будучи неодноразово допитаною, потерпіла давала різні за змістом та істотно суперечливі між собою показання. Проведеним аналізом її показань встановлено наступні розбіжності: щодо часу відновлення дружніх стосунків між ОСОБА_10 та ОСОБА_6 ; щодо того, хто кому телефонував 25.05.2013 року, запрошуючи у квартиру на продовження святкування останнього дзвоника - ОСОБА_6 . ОСОБА_10 чи навпаки; щодо того, куди спочатку зайшла ОСОБА_10 з ОСОБА_6 у квартирі - у кухню чи у кімнату, де розміщено двохярусне ліжко; щодо того, з якої руки ОСОБА_6 забрав у ОСОБА_10 її мобільний телефон; щодо того, скільки ножових поранень в живіт ОСОБА_6 спричинив ОСОБА_10 ; щодо того присідала на крісло у кухні потерпіла після ножового поранення живота чи ні; щодо часу виходу ОСОБА_6 в аптеку за ліками; щодо того, хто вколов ліки ОСОБА_10 ; щодо того о котрій годині потерпіла заснула та прокинулася у період з 25.05.2013 року на 26.05.2013 року; щодо того лягав спати чи ні ОСОБА_6 після того, як він виходив до дверей і цікавився, що відбувається в під`їзді; щодо того, хто відчинив вхідні двері квартири ОСОБА_10 сама чи ОСОБА_6 ; щодо часу отримання ножового поранення ноги, зокрема біля 22 год. чи раніше о 19 год.; щодо того, чи застосовував ОСОБА_6 раніше до ОСОБА_10 насильство чи ні.

Також судом першої інстанції проігноровано доводи сторони захисту про те, що існують обґрунтовані сумніви щодо правильності визначення судово-медичними експертами ступеня тяжкості тілесних ушкоджень потерпілій. 13 листопада 2013 року стороною захисту в межах процесуальних повноважень захисника отримано Висновок експерта № 4-2013/3, згідно якого тілесні ушкодження, спричинені ОСОБА_10 , відносяться до легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я. Проте судом не враховано даний висновок, який водночас повністю спростовує наявні у справі інші висновки судово-медичних експертиз, якими визначалась ступінь тяжкості тілесних ушкоджень ОСОБА_10 .

Заслухавши виступ прокурора ОСОБА_7 на підтримання апеляційних скарг прокурора та представника потерпілої адвоката ОСОБА_11 та на заперечення апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 , пояснення потерпілої ОСОБА_10 та її представників адвокатів ОСОБА_11 та ОСОБА_12 на підтримання апеляційних скарг прокурора та адвоката ОСОБА_11 та на заперечення апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 , пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника адвоката ОСОБА_8 та його законного представника ОСОБА_9 на підтримання апеляційної скарги адвоката ОСОБА_8 та на заперечення апеляційних скарг прокурора та представника потерпілої ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 , перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Висновок суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 146 КК України, за обставин, описаних у вироку, є обгрунтованим, вмотивованим і відповідає фактичним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_8 про безпідставність обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення стосовно потерпілої ОСОБА_10 є безпідставними.
Заперечення вини обвинуваченим в судовому засіданні суду першої інстанції в сукупності з іншими зібраними у справі доказами суд першої інстанції належно оцінив, ґрунтуючись на повному та всебічному розгляді всіх обставин провадження, і правильно визнав його показання такими, що не відповідають дійсності, та взяв за основу вироку показання потерпілої ОСОБА_10 , а також свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , які також підтверджуються й іншими доказами.
Як безспірно встановлено судом, ОСОБА_6 вчинив саме незаконне позбавлення волі потерпілої, що спричинило тяжкі наслідки.
Такий висновок підтверджується сукупністю досліджених в судовому засіданні доказів, яким суд дав належну оцінку й навів у вироку, зокрема:

показаннями потерпілої ОСОБА_10 про те, що 25.05.2013 року вона погодилась на пропозицію ОСОБА_6 щодо продовження святкування закінчення навчального року з його друзями. Близько 17 год. 30 хв., зустрівшись з ОСОБА_6 , вони прийшли у квартиру АДРЕСА_4 , де були напередодні 24.05.2013 року. Зайшовши у квартиру, була здивована, що нікого немає. Почекавши біля 40 хв., вирішила піти, оскільки мала намір піти зі своєю товаришкою ОСОБА_22 на концерт. Це роздратувало ОСОБА_6 , він закрив двері із середини, відібрав у неї телефон, заштовхав у кухню. Приставляючи ніж до шиї, змусив поза її волею залишатись у квартирі, в телефонній розмові переконати ОСОБА_22 , що вона не може піти з нею на концерт, а також відповісти матері, що у неї все гаразд. При спробі втекти через балконні двері ОСОБА_6 вдарив її, а коли вона від його удару впала, продовжував наносити удари руками та ногами по голові, руках, ногах, лівому передпліччю, наніс ножем порізи шиї та живота. На прохання відпустити її не реагував, продовжував висловлювати погрози на її адресу, погрожував ножем, а коли вона після отриманих побоїв прилягла на ліжко, наніс удар ножем в ліву гомілку, що спричинило рану з кровотечею. На неодноразові прохання викликати швидку медичну допомогу ОСОБА_6 не реагував, згодом погодився піти в аптеку і придбати ліки для знеболювання та припинення кровотечі. Лише близько 11 год. 30 хв. наступного дня 26.05.2013 року на вимогу працівників міліції обвинувачений звільнив її, після чого її було госпіталізовано у лікарню для надання медичної допомоги;
показаннями свідка ОСОБА_19 , який пояснив, що у райвідділ міліції звернулись батьки потерпілої з заявою про її зникнення. Внаслідок проведених оперативних дій було встановлено місце можливого її перебування. Прибувши за встановленою адресою 26.05.2013 року, близько 11 год., виявили, що у вікні будинку АДРЕСА_5 рухається штора. Саме у цій квартирі перебував обвинувачений разом з потерпілою. В результаті перемовин ОСОБА_6 викинув через вікно записку з вимогою відійти і до них вийде потерпіла. В подальшому обвинувачений виніс потерпілу за межі квартири, передав її йому та був затриманий;
показаннями свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_23 , які є аналогічними показанням свідка ОСОБА_19 .
Показання потерпілої та свідків всебічно перевірялися в судовому засіданні. Даних, які давали б підстави вважати, що вони могли обмовити ОСОБА_6 , не встановлено. Доводи апеляційної скарги захисника про упередженість суду першої інстанції є надуманими. Потерпіла і свідки були безпосередньо допитані в судовому засіданні і саме зміст їх показань відображено у вироку суду.

Оцінка таким показанням потерпілої і свідків та визнання їх належними і допустимими доказами, дана судом з урахуванням всіх обставин провадження.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 про непослідовність показань потерпілої у зв`язку з розбіжностями, наданими нею на досудовому розслідуванні та в суді першої інстанції, то такі не заслуговують на увагу, з огляду на те, що суд першої інстанції досліджував докази безпосередньо, проте показання потерпілої, дані нею на досудовому розслідуванні, не були предметом судового розгляду.

Винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 146 КК України, підтверджується дослідженими письмовими доказами:
даними протоколів проведення слідчого експерименту від 13.06.2013 року за участю обвинуваченого та від 8.07.2013 року за участю потерпілої з відеозаписом до таких;
даними висновку експерта № 198/13 від 27 травня 2013 року, згідно якого у потерпілої ОСОБА_10 виявлено множинні синці на голові, ногах, в ділянці лівого передпліччя, в підпаховій ділянці справа (всього 23). Зазначені тілесні ушкодження заподіяні тупими предметами з обмеженою поверхнею, найімовірніше пальцями рук. Решту синців заподіяно іншими тупими предметами з обмеженою поверхнею, можливо руками, стисненими у кулаки, чи ногами у взутті. Крім цього, на шиї зліва виявлено два лінійних садна, а на животі справа лінійну рану, котрі заподіяні загостреним предметом. Кожне з цих тілесних ушкоджень відноситься до легкого тілесного ушкодження. Крім цього, як вбачається із зазначеного висновку, у потерпілої за медичними документами виявлено струс головного мозку, котрий утворився від удару в будь-яку з ділянок прикладання сили на голові та відноситься до легкого тілесного ушкодження з короткочасним розладом здоров`я, а також поранення середньої третини лівої гомілки з ушкодженням передньої великогомілкової артерії та вени, гілки задньої великогомілкової вени, пересіченням м`язів гомілки з міжм`язевою гематомою та ішемією кінцівки, котре заподіяне колюче-ріжучим чи подібним до нього знаряддям, можливо клинком ножа у напрямку зліва направо, спереду назад, згори донизу. Воно було небезпечним для життя в момент заподіяння і за цією ознакою відноситься до тяжкого тілесного ушкодження та могли бути заподіянні 25 травня 2013 року. Даний висновок підтверджено проведеною комісійною судово медичною експертизою за № 124 від 17.07.2013 року;
даними висновку експерта № 171/2013ц судовоцитологічної експертизи від 14.06.2013 року, згідно яких кров потерпілої ОСОБА_10 , 1996 року народження, відноситься до групи 0 з ізогемаглютинінами анти А і анти В ізосерологічної системи АВО. Кров підозрюваного ОСОБА_6 , 1995 року народження, відноситься до групи 0 з ізогемаглютинінами анти А і анти В ізосерологічної системи АВО. При судовомедичній експертизі складного ножа, вилученого 27 серпня 2013 року у квартирі АДРЕСА_4 зі столу на кухні, встановлено: в накладеннях речовини світложовтого кольору на ножі виявлено кров людини, клітини плоского епітелію особи чоловічої генетичної статі та антиген Н ізосерологічної системи АВО. Статева належність крові не встановлена через відсутність її клітинних елементів. Виявлена кров з антигеном Н може походити як від потерпілої ОСОБА_10 , так і обвинуваченого ОСОБА_6 , при умові зовнішньої кровотечі в останнього. Клітини особи чоловічої генетичної статті з антигеном Н можуть походити від ОСОБА_6 ;
даними висновку експерта № 614/2013ім від 14.06.2013 року, згідно яких у слідах відрізку тканини, на наволочці, простирадлі, футболці, парі кросівок, вилучених при огляді місця події, виявлена кров людини групи 0 з ізогемаглютинінами анти А і анти В ізосерологічної системи АВО, яка може походити від будь-якої особи з групою крові 0 з ізогемаглютинінами анти А і анти В, в тому числі від потерпілої ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_6 ;
даними висновку експерта № 616/2013-ім від 03.07.2013 року, згідно яких в слідах на штанах потерпілої ОСОБА_10 виявлені кров людини, сеча та антиген Н. Враховуючи обставини справи, локалізацію слідів сечі на штанах потерпілої (в ділянці ластовиці) та групову приналежність потерпілої, можна припустити, що кров, сеча та кров в цьому об`єкті відноситься до групи 0 ізогемаглютинінами анти А і анти В ізосерологічної системи АВО і належить самій потерпілій ОСОБА_10 , однак не виключається можливість походження крові і від ОСОБА_6 з такою групою крові та ізосерологічною системи АВО;
даними висновку експерта № 139/2013 мк від 19.06.2013 року, згідно яких при проведенні судово медичної експертизи одягу ОСОБА_10 на відокремленому фрагменті штанів джинсів виявлено одне колото різане пошкодження, яке утворилось від дії плоского колючо - ріжучого предмету типу клинка ножа, який мав, як мінімум, одне досить гостре лезо. Вищевказане колоторізане пошкодження за локалізацією може відповідати рані на тілі ОСОБА_10 по попередньолатеральній поверхні середньої третини лівої гомілки. Дане колоторізане пошкодження могло утворитись від дії клинка ножа, наданого на експертизу;
даними висновку експерта № 5/587 від 12.07.2013 року, згідно яких ніж, вилучений під час огляду місця події квартири АДРЕСА_4 за фактом нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 26.05.2013 року холодною зброєю не являється, є ножем господарсько-побутового призначення, туристичним складним ножем, виготовлений заводським способом;
даними висновку експерта № 6/326 від 12.07.2013 року, згідно яких рукописний напис на листочку неправильної форми «Ви всі відходите, від`їжджаєте. Я впевнююсь, що нікого немає. Софія виходить» - виконаний ОСОБА_6 .
Колегія суддів вважає, що показання потерпілої ОСОБА_10 , а також свідків у справі ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_23 є послідовними, не викликають сумнівів у своїй правдивості та узгоджуються з іншими доказами, яким суд дав правильну оцінку та навів у вироку. Також дані показання повністю спростовують показання обвинуваченого ОСОБА_6 щодо заперечення своєї винуватості у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення. Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що показання обвинуваченого є непослідовними, нелогічними, спростовуються іншими дослідженими доказами у справі та спрямовані на уникнення кримінальної відповідальсності.
Доводи апеляційної скарги сторони захисту про те, що ОСОБА_6 не позбавляв волі потерпілої, оскільки така могла самостійно покинути приміщення квартири не знайшла свого підтвердження при розгляді матеріалів кримінального провадження як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, з огляду на те, що наявність на вилученому з квартири простирадлі крові та сечі, що підтверджується висновком експертизи, свідчить про достовірність показань потерпілої ОСОБА_10 про обмеження пересування і заборону зі сторони ОСОБА_6 залишати кімнату і справляння нею природних потреб на ліжко, що свідчить про позбавлення її можливості вести звичний спосіб життя. Крім того, свідок ОСОБА_19 показав, що саме він виніс потерпілу з коридору будинку після того, як ОСОБА_6 виніс її на руках з квартири, що підтверджує той факт, що потерпіла не могла самостійно пересуватися та залишити приміщення квартири.

Інші доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 стосуються з`ясовування стосунків обвинуваченого ОСОБА_6 та потерпілої ОСОБА_10 до моменту вчинення злочину, встановлення, хто домовлявся за квартиру для ОСОБА_6 24.05.2013 року, характеру їх стосунків, прояву агресії один до одного, проте такі, на думку колегії суддів, жодним чином не впливають на фактичні обставини вчиненого 25.05.2013 року кримінального правопорушення.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про те, що суд першої інстанції не дав оцінки показанням інших свідків, зокрема свідка ОСОБА_15 , то такі є безпідставними, оскільки суд першої інстанції зазначив, що показання решти свідків, зокрема ОСОБА_15 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 мають загальний характер та не містять конкретних відомостей щодо фактичних обставин скоєного обвинуваченим кримінального правопорушення.
Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про непослідовність показань потерпілої, то такі не заслуговують на увагу, з огляду на те, що показання потерпілої всебічно перевірялися в судовому засіданні. Даних, які давали б підстави вважати, що вона могла обмовити обвинуваченого ОСОБА_6 , не встановлено. Доводи апеляційної скарги про упередженість суду першої інстанції є надуманими. Потерпіла була допитана в судовому засіданні і саме зміст її показань відображено у вироку суду.

Оцінка таким показанням та визнання їх належним і допустимим доказом дана судом з урахуванням всіх обставин провадження, в тому числі і щодо умисності дій обвинуваченого щодо незаконного утримання потерпілої в місці, де вона не бажала перебувати, із спричиненням їй тяжкого тілесного ушкодження.

Так, відповідно до висновку судово-медичного експерта № 198 від 28.05.2013 року, у потерпілої ОСОБА_10 було виявлено легкі тілесні ушкодження, а також поранення середньої третини лівої гомілки з ушкодженням передньої великогомілкової артерії та вени та гілки задньої великогомілкової вени, пересіченням м`язів гомілки з міжм`язевою гематомою та ішемією кінцівки, котре було небезпечним для життя на момент заподіяння і за цією ознакою відноситься до тяжкого тілесного ушкодження. Даний висновок підтверджено проведеною комісійною судово медичною експертизою за № 124 від 17.07.2013 року.
Висновки експертиз належно аргументовані з наукової точки зору, не суперечать іншим доказам у справі, а тому суд правомірно визнав їх достовірними доказами.

Дані висновки підтверджуються показаннями потерпілої ОСОБА_10 про час та обставини заподіяння їй тілесних ушкоджень.

Сам обвинувачений ОСОБА_6 не заперечив факт виникнення конфлікту між ним та потерпілою, зазначаючи, що застосував ножа з метою самозахисту від дій і самої потерпілої ОСОБА_10 , між тим, він повинен був передбачити негативні наслідки при його застосуванні.

Доводи апеляційної скарги захисника про спотворення судом першої інстанції показань обвинуваченого ОСОБА_6 , то такі не заслуговують на увагу, оскільки показання обвинуваченого, дані ним в суді першої інстанції, повністю відповідають тим, що викладені у вироку суду першої інстанції. Суд першої інстанції вірно дав оцінку таким показанням обвинуваченого з огляду на їх суперечливість та непослідовність, так як такі спростовуються іншими доказами у справі, зокрема показаннями потерпілої, свідків, письмовими доказами, висновками експертиз та розцінив їх, як спосіб захисту обвинуваченого та спрямовані на уникнення від кримінальної відповідальності.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про те, що суд першої інстанції необгрунтовано не врахував висновок експерта № 4-2013/3, наданий стороною захисту, згідно якого тілесні ушкодження, спричинені ОСОБА_10 , відносяться до легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, то такі колегія суддів вважає безпідставними. Ураховуючи, що такий висновок здобутий захисником обвинуваченого ОСОБА_6 адвокатом ОСОБА_8 з порушенням порядку збирання доказів, передбаченого ст. 93 КПК України, тому такий відповідно до ст. 86 КПК України не може бути визнаний допустимим доказом, що відповідно тягне неможливість дослідження такого висновку в судовому засіданні.

Також колегія суддів вважає, що покликання в апеляційній скарзі захисника на неправильну оцінку судом доказів, що в основу вироку покладено припущення, не відповідають дійсності. Суд дослідив всі представлені докази, як зі сторони обвинувачення, так і сторони захисту. Доповнень до судового розгляду не було.

На підставі аналізу всіх представлених у справі доказів, яким дана належна оцінка відповідно до вимог ст. 94 КПК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 та вірно кваліфікував його діяння за ч.3 ст. 146 КК України.

Щодо покарання, з яким прокурор та представник потерпілої не погоджуються, то воно призначене судом з дотриманням вимог ст. 65 КК України, у межах санкції кримінального закону, що передбачає відповідальність за скоєне.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до ч.1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Доводи апеляційної скарги прокурора та представника потерпілої про неправильне застосування ст. 75 КК України і як наслідок невідповідність призначеного судом першої інстанції покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості не відповідають фактичним обставинам справи та не спростовують висновки суду щодо призначеного ОСОБА_6 основного покарання із застосуванням ст. 75 КК України.

При вирішенні питання щодо виду та розміру призначеного ОСОБА_6 покарання суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином; особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується, проживав з матір`ю; на обліку у психоневрологічному та наркологічному диспансері не перебуває; розкаяння у скоєному, а також вчинення ним злочину будучи неповнолітнім, що суд першої інстанції визнав обставинами, які пом`якшують покарання, а також конкретні обставини справи (обставини, що призвели до вчинення кримінального правопорушення (поведінка потерпілої); надання допомоги потерпілій безпосередньо після нанесення тілесних ушкоджень).

Обставин, що обтяжують покарання, судом встановлено не було.

Врахувавши, всі зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення і перевиховання ОСОБА_6 без його ізоляції від суспільства, звільнивши його від відбуття основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням, поклавши на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Заборони застосування ст. 75 КК України за умови невизнання обвинуваченим своєї вини КК України не містить.

До такого висновку дійшов і Касаційний кримінальний суд Верховного Суду у своїй постанові від 17 жовтня 2019 року (Справа № 205/7091/16-к).

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про те, що обвинувачений ОСОБА_6 не відшкодував завдані потерпілій збитки, то слід зазначити, що судом першої інстанції було залишено без розгляду цивільний позов ОСОБА_14 в інтересах потерпілої ОСОБА_10 та роз`яснено її право самостійного звернення з таким позовом в порядку цивільного судочинства у зв`язку з досягненням повноліття. Разом з тим, потерпіла та її представник у своїй апеляційній скарзі не оскаржили вирок суду в частині прийнятого рішення щодо заявленого цивільного позову до ОСОБА_6 .
Отже, покарання обвинуваченому ОСОБА_6 призначено судом першої інстанції відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів, призначене йому покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України.

Вирок суду постановлений з дотриманням вимог глави 29 КПК України, є законним, обгрунтованим та вмотивованим, і підстав для його зміни чи скасування немає.
Керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

вирок Галицького районного суду м. Львова від 15 грудня 2016 року стосовно ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційні скарги прокурора Львівської місцевої прокуратури № 1 Львівської області ОСОБА_13 , представника потерпілої ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 , захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4