ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/718/20 Справа № 202/7721/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченрого ОСОБА_5 на ухвалу Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 09 січня 2020 року, про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, по кримінальному провадженні № 0002037 щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м.Дніпропетровська, громадянина України, неодруженого, на

утриманні неповнолітніх дітей не має, освіта вища, адвоката, зареєстрованого

за адресою : АДРЕСА_1 , проживаючого

з адресою : АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

прокурора

(в режимі відеоконференції) ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_5

В С Т А Н О В И Л А:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановленні судом обставини.

Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 09 січня 2020 року продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 до 08 березня 2020 року включно.
Мотивуючи прийняте рішення суд І інстанції зазначив, що обставини, які були підставою для обрання запобіжного заходу не змінилися, під час досудового слідства обвинуваченому ОСОБА_5 , у зв`язку з ухиленням від явки до органу досудового слідства останнього було оголошено у розшук, стосовно обвинуваченого змінювався запобіжний захід з домашнього арешту на тримання під вартою, через порушення запобіжного заходу у виді домашнього арешту, тому застосування до обвинуваченого жодних із більш м`яких запобіжних заходів, не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, які не зменшилися та існують на даний час, не забезпечить виконання процесуальних обов`язків.

Вимоги апеляційної скарги та узагальненні доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись з ухвалою суду, обвинувачений ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та ухвалити нову, якою обрати до нього запобіжний захід, не пов`язаним з позбавлення волі, - у вигляді особистого зобов`язання, домашнього арешту або застави.
В обгрунтування зазначив, що суд не врахував відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України. Зазначив, що він має постійне місце проживання, займається професійною діяльністю, а саме надає правову допомогу на підставі діючих договорів, він має міцні соціальні зв`язки, не ухиляється та не має наміру ухилитися від суду. Зазначив, що суд першої інстанції розглянув клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу, не дочекавшись спливу трьох годин після вручення йому копії цього клопотання.

Позиція учасників апеляційного розгляду.

В апеляційному суді захисник ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_5 підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити.
Прокурор в апеляційному суді просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Мотиви апеляційного суду.

Заслухавши головуючого суддю, пояснення учасників процесу, перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Рішенням Конституційного Суду України №4 р/2019 від 13.06.2019 р. визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення ч. 2 ст. 392 Кримінального процесуального кодексу України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті. Визнання Конституційним Судом України положення ч. 2 ст. 392 КПК України неконституційним, свідчить про те, що ухвала суду про продовження строку тримання під вартою, постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті підлягають апеляційному розгляду.

Апеляційний суд вважає правильними висновки суду І інстанції про необхідність продовження стосовно ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, тому доводи обвинуваченого ОСОБА_5 про незаконність ухвали суду є безпідставними.

Згідно з вимогами п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського Суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України , тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

До таких ризиків належать запобігання спробам обвинуваченим переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Так, апеляційним судом встановлено, що 09 січня 2020 року в судовому засіданні Індустріального районного суду м.Дніпропетровська, в порядку ст.331 КПК України, було розглянуто клопотання прокурора (а.с.12-14а) про продовження строку дії тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 , де суд прийшов до висновку про необхідність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та відсутність підстав для зміни запобіжного заходу на інший більш м`який.
Вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою обвинуваченому, суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновків про існування обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою.
Судом встановлено, що процесуальні ризики, передбачені ст.177 КПК України не зменшилися й виправдовують тримання ОСОБА_5 під вартою, оскільки він може переховуватися від суду та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування. У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Суд І інстанції врахував вимоги ст. 178 КПК України, під час продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оцінивши обставини та зазначивши, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України, відносяться до категорії тяжких злочинів. При цьому суд першої інстанції враховував вік та стан здоров`я обвинуваченого та міцність соціальних зв`язків ОСОБА_5 , місце його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців. Крім того місцевий суд зазначив, що ризики на даний час є дійсними та триваючими, стан здоров`я ОСОБА_5 не перешкоджає перебуванню у місцях попереднього ув`язнення.
З урахуванням викладеного та фактичних обставин кримінального провадження, а також того факту, що на даному етапі, до спливу строку дії запобіжного заходу, судом І інстанції зазначено, щодо останнього змінювався запобіжний захід з домашнього арешту на тримання під вартою, через порушення запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, тому застосування до обвинуваченого жодних із більш м`яких запобіжних заходів, не зможе запобігти ризикам, які не зменшилися та існують на даний час, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність продовження застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки інші більш м`які запобіжні заходу можуть не забезпечити належної процесуальної поведінки останнього.
Даний висновок не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, який неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін.
Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 09 січня 2020 року, про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, щодо ОСОБА_5 , за ч.2 ст.345 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4