Справа № 216/7146/19
Провадження № 1-кс/216/5531/19
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25.11.2019 року слідчий суддя Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області ОСОБА_1 , розглянувши клопотання ОСОБА_2 про скасування арешту з майна, -

ВСТАНОВИВ:

22.11.2019 ОСОБА_2 звернулася до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області із клопотанням про скасування арешту з належного їй майна, накладеного постановою слідчого СВ КМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_3 від 12.04.2010, під час здійснення досудового розслідування кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 146 КК України. На даний час кримінальна справ закрита, однак питання про скасування арешту з майна не вирішено.

Відповідно до ст. 126 КПК 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно заявника, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з ч. 1 ст. 214 КПК 1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення.

Правова природа арешту майна не змінилась і з прийняттям нині чинного КПК, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.

Зокрема, згідно зі ст. 170 КПК завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. За змістом ч. 3 ст. 174 КПК, у разі закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування одночасно з винесенням відповідної постанови прокурор зобов`язаний скасувати арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Зазначена норма процесуального права є аналогічною наведеній у ч. 1 ст. 214 КПК 1960 року.

Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час закриття кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, в означеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає.

Відповідно до п. 9 розд. ХІ «Перехідні положення» КПК 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення в порядку, що діяв до набрання чинності цим кодексом. Ця норма узгоджується з вимогами ч. 1 ст. 5 КПК, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

З огляду на зазначене на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК 1960 року. Проте положеннями цього кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження в кримінальній справі: або одночасно з винесенням постанови про її закриття, або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба.

Із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами.

Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають із цивільних правовідносин, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції.

Зазначена правова позиція знайшла відображення в постанові Верховного Суду України від 15 травня 2019 року №372/2904/17-ц.

З урахуванням наведеного вище КПК 1960 року, як і чинний КПК, не передбачає застосування слідчим суддею процесуальних норм у припиненій кримінальній справі, вирішення вказаного питання належить до цивільного судочинства.

Приписами пункту 2 частини 2 статті 304 КПК України передбачено, що скарга на рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора повертається, якщо ця скарга не підлягає розгляду в цьому суді.

Керуючись ст.ст. 174, 303, 304, 310, 395, 532 КПК України, слідчий суддя -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання ОСОБА_2 про скасування арешту з майна повернути заявнику.

Ухвалу слідчого судді може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом 5 днів з дня отримання її копії. Ухвала слідчого судді, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Слідчий суддя ОСОБА_1