Дата документу 02.04.2020 Справа № 334/1221/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/807/887/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 334/1221/20 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

захисників-адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в апеляційному порядку матеріали провадження за апеляційними скаргами захисників обвинуваченого ОСОБА_9 адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 березня 2020 року,

в с т а н о в и л а:

ухвалою Ленінського районного м. Запоріжжя від 12 березня 2020 року задоволено клопотання прокурора Запорізької місцевої прокуратури №3 ОСОБА_6 про продовження строку тримання під вартою.

Продовжено ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.4 ст.185 КК України, строк тримання під вартою на 60 днів, тобто до 10 травня 2020 року включно.

Згідно зі змістом судового рішення, на розгляді у Ленінському районному суді м. Запоріжжя перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 за обвинуваченням у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.2, ч.4 ст.185 КК України.

Для забезпечення кримінального провадження обвинуваченому ОСОБА_9 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 14.03.2020 року.

У підготовчому судовому засіданні прокурор ОСОБА_6 заявив клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому, оскільки судовий розгляд у справі тільки розпочинається, існують та не зникли ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, уникнути яких буде неможливо у разі перебування обвинуваченого на волі, тому відсутні підстави змінювати запобіжний захід з тримання під вартою на інший більш м`який. Обвинувачений може переховуватися від суду, так як з 05.09.2019 року перебував у розшуку, незаконно впливати на свідків, вчинити інші кримінальні правопорушення.

Продовжуючи обвинуваченому запобіжний захід, суд першої інстанції прийшов до висновку, що продовжують існувати ризики, передбачені ст.177 КПК України, які існували при обранні обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Жоден з більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти встановленим ризикам і підстави для зміни запобіжного заходу відсутні.

В апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_7 , не погоджуючись із рішенням суду, вважає його незаконним та необґрунтованим. В обґрунтування доводів зазначає, що судом не забезпечено право на захист обвинуваченого ОСОБА_9 при продовженні йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Всупереч приписам ст.10 КПК України, сторона обвинувачення до початку підготовчого судового засідання, в непередбачений КПК України спосіб передала, а суд прийняв та долучив до матеріалів справи лист заступника керівника місцевої прокуратури №3, що стосується звільнення з-під варти 14.03.2020 року ОСОБА_9 .

Вказує, що посадовими особами Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області вивезено ОСОБА_9 із ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» та доставлено до Ленінського районного суду м. Запоріжжя, чим грубо порушено Інструкції з організації конвоювання та тримання в судах обвинувачених за вимогою судів.

Суд першої інстанції порушив п.3 статті 5 Конвенції з прав людини, оскільки обґрунтував продовження строку тримання під вартою однаковими підставами протягом всього періоду ув`язнення, не зважаючи на положення, закріплені у Законі України «Про виконання рішень та застосуванню практики Європейського суду з прав людини».

Крім того, судом не досліджувались докази про наявність чи існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України. Разом з цим ОСОБА_9 не визнає себе винним у вчиненні інкримінованих йому злочинів. Вказує, що посадовими особами здійснено службове підроблення документів, які обґрунтовують застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

На підставі викладеного, просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора.

В апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_8 , не погоджуючись із рішенням суду, вважає його незаконним та необґрунтованим. В обґрунтування доводів зазначає, що підозра у вчиненні ОСОБА_9 кримінальних правопорушень є необґрунтованою. В матеріалах справи відсутні відомості про направлення підозри обвинуваченому поштою.

Вважає, що ризики, зазначені у клопотанні про продовження строку тримання під вартою відсутні. Обвинувачений має постійне місце реєстрації та проживання, є особою похилого віку.

Крім того, суд першої інстанції продовжив строк без її участі, не повідомивши її належним чином, не вручивши копію клопотання про продовження строку.

Також зазначає, що не була присутня в судовому засідання при розгляді клопотання, не була повідомлена належним чином, на теперішній час копію ухвали суду не отримала, апеляційна скарга була подана 21.03.2020 року, а тому вважає строк на оскарження ухвали суду пропущений з поважних причин.

На підставі викладеного, просить поновити строк на оскарження ухвали суду, змінити ухвалу суду та обрати обвинуваченому запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Заслухавши в судовому засіданні суду апеляційної інстанції суддю-доповідача про суть судового рішення та доводи апеляційної скарги; захисників на підтримання апеляційних скарг; прокурора, який заперечував проти доводів апеляційних скарг, вважав ухвалу суду законною і обґрунтованою; перевіривши матеріали провадження; вислухавши доводи сторін, колегія суддів доходить висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, у зв`язку з наступним.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.395 КПК України, апеляційна скарга, може бути подана на ухвалу суду - протягом семи днів з дня її оголошення ; якщо ухвалу суду або слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення. Враховуючи вищевказане положення, а також те, що клопотання прокурора розглядалось без захисника ОСОБА_8 , копія ухвали суду нею не була отримана, апеляційна скарга була подана 21.03.2020 року, колегія суддів вважає, що у вказаному випадку строк на апеляційне оскарження судового рішення підлягає поновленню.

Щодо вимог апеляційної скарги по суті, слід зазначити наступне.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).

За змістом ст.199 КПК України, суд першої інстанції, продовжуючи строк тримання під вартою, має дослідити надані йому матеріали на предмет законності й обґрунтованості застосування даного запобіжного заходу, та з`ясувати конкретні причини тривалого строку тримання особи під вартою.

Зі змісту ухвали суду випливає, що під час продовження строку запобіжного заходу стосовно ОСОБА_9 виконані вимоги ст.199 КПК України. Вирішуючи питання про продовження виняткового запобіжного заходу тримання під вартою, суд першої інстанції встановив достатність доказів, що свідчать про наявність обставин, про те, що ризики, передбачені ст.177 КПК України, не зменшилися, а також про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції і вважає, що ухвала суду є законною, обґрунтованою і вмотивованою, при цьому, не вбачає достатніх підстав для задоволення вимог апеляційної скарги, оскільки, на переконання колегії суддів, доводи захисників є необґрунтованими.

Так, з наданих суду матеріалів кримінального провадження вбачається, що наведені у судовому засіданні прокурором підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_9 перевірялись судом першої інстанції. При цьому у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого, вислухана думка прокурора, захисника, та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.

Під час розгляду клопотання про продовження щодо ОСОБА_9 строку тримання під вартою, суд першої інстанції правильно встановив, що матеріали кримінального провадження свідчать про достатність підстав вважати обґрунтованою підозру ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.4 ст.185 КК України.

Згідно з положеннями статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод нікого не може бути позбавлено свободи, крім установлених цією статтею Конвенції випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Відповідно до практики ЄСПЛ обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватися арешт, складає суттєву частину закріпленої у статті 5 § 1(с) Конвенції гарантії від безпідставного арешту.

Враховуючи, що відповідно до ч.5 ст.9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, колегія суддів приймає до уваги, що у рішенні ЄСПЛ у справі «Соловей і Зозуля проти України» останній зазначив, що суд має перевірити не лише дотримання процесуальних норм національного законодавства, а й обґрунтованість підозри, на підставі якої особу взято під варту.

Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.2004 р. у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства», для вирішення питання про обрання запобіжного заходу факти, що викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеню, необхідного для засудження або навіть пред`явлення обвинувачення, а згідно рішення Європейського суду з прав людини від 30.08.1998 року у справі «Кемпбелл та Хартлі проти Сполученого Королівства» наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або відомостей, на підставі яких об`єктивний спостерігач зробив би висновок, що дана особа могла б скоїти злочин.

На думку колегії суддів, наявні у провадженні докази вказують на обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_9 інкримінованих йому злочинів, а достовірність встановлених фактичних обставин буде перевірятись в ході судового розгляду у встановленому законом порядку.

Перевіряючи доводи клопотання прокурора на предмет наявності ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, суд першої інстанції встановив, що доводи є обґрунтованими, заявлені ризики не зменшились та існують на даний час.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У рішенні по справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року, на яке послався слідчий суддя, Європейський суд з прав людини зазначив, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

Суд першої інстанції перевірив доводи прокурора щодо існування обставин, які свідчать про те, що ризики, які були підставою для обрання ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не зменшилися. Такими обставинами обґрунтовано визнано те, що ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні злочинів середньої тяжкості та тяжкого злочину, що в свою чергу вказує на наявність ймовірності ризику переховування від суду.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.178 КПК України, врахував дані про особу обвинуваченого ОСОБА_9 , який раніше не судимий, проте вчинив аналогічні злочини проти власності за попередньою змовою групою осіб, вчиненням яких завдав матеріальної шкоди у великих розмірах, не працює, не має постійного джерела доходу, з травня 2019 року перебував у розшуку. Також судом враховано стан його здоров`я, міцність соціальних зв`язків та наявність постійного місця проживання, тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватим у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень, які дають підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності.

Колегія суддів вважає, що посилання захисників на відсутність заявлених ризиків є неспроможними, оскільки існування цих ризиків неодноразово перевірялося, у тому числі, і під час обрання обвинуваченому вказаного запобіжного заходу, і під час його продовження, та які на теперішній час не зменшились і не перестали існувати.

Не можуть бути визначальною підставою для задоволення апеляційних скарг і соціальні зв`язки обвинуваченого, оскільки їх наявність та міцність, а також дані, які характеризують особу, на що є посилання в апеляціях захисників, не спростовують і не зменшують достатньою мірою ризики, що стали підставою для обрання та подальшого продовження запобіжного заходу ОСОБА_9 .

Посилання захисника на порушення конвоювання обвинуваченого до суду не є підставою для скасування судового рішення, а також не спростовує існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, на момент розгляду судом першої інстанції клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою.

Також є безпідставним посилання захисника на лист заступника керівника місцевої прокуратури №3 на адресу Ленінського районного суду м. Запоріжжя, як на підставу незаконного звернення прокурора з клопотанням про продовження строку тримання під вартою, оскільки зазначений захисником лист носить інформаційний характер і не впливає на наявність або відсутність ризиків, зазначених у клопотанні.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, що хоча тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

На думку колегії суддів, є правильним висновок суду першої інстанції про те, що зазначені ризики у сукупності свідчать про неможливість запобігання ним шляхом застосування до обвинуваченого ОСОБА_9 іншого запобіжного заходу, менш обтяжливого, ніж тримання під вартою, а також про те, що запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою буде невиправданим і не зможе запобігти ризикам, передбаченим п.п.1, 5 ч.1 ст.177 КПК України.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції в цілому обґрунтовано, у відповідності з вимогами ст.ст.197, 199 КПК України, з урахуванням тяжкості кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_9 , даних про особу обвинуваченого, який перебував у розшуку, за відсутності підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який, продовжив строк тримання його під вартою, а тому апеляційна скарга захисників не підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які тягнуть безумовне скасування ухвали суду, при апеляційному розгляді, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

поновити захиснику-адвокату ОСОБА_8 строк на апеляційне оскарження ухвали Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 березня 2020 року.

Апеляційні скарги захисників обвинуваченого ОСОБА_9 адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 березня 2020 року, якою задоволено клопотання прокурора Запорізької місцевої прокуратури №3 ОСОБА_6 про продовження строку тримання під вартою та продовжено ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.4 ст.185 КК України, строк тримання під вартою на 60 днів, тобто до 10 травня 2020 року включно, залишити без змін.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4