Провадження №1-кп/127/919/19
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 грудня 2019 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілої: ОСОБА_4 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_5 ,

сторони захисту: обвинуваченої ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 в м. Вінниці кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23.07.2019 р. за № 0001599, за обвинуваченням:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки села Михайлівка Шаргородського району Вінницької області, громадянки України, освіта середня, заміжньої, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

у вчиненні злочинів, передбачених частинами першою та другою статті 185 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_6 12.03.2019 р., точний час не встановлено, перебуваючи на законних підставах в квартирі АДРЕСА_2 , помітила в одній із кімнат коробку з прикрасами, належними ОСОБА_4 , після чого у ОСОБА_6 виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна.

Реалізуючи свій злочинний умисел, діючи умисно, маючи намір на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_6 з корисливих спонукань, переконавшись, що за її злочинними діями ніхто не спостерігає, підійшла до вказаної коробки, після чого, шляхом вільного доступу, взяла з неї належні ОСОБА_4 золоті вироби, а саме: золоту обручку 583 проби вагою 1,8 г, золоту каблучку 585 проби вагою 2,62 г та золоту каблучку 585 проби вагою 8,64 г.

В подальшому ОСОБА_6 залишила місце вчинення злочину, а викраденим розпорядилася на власний розсуд.

Вартість золотої обручки 583 проби вагою 1,8 г становила 2093 грн. 87 коп., вартість золотої каблучки 585 проби вагою 2,62 г становила 3219 грн. 77 коп., вартість золотої каблучки 585 проби вагою 8,64 г становила 10617 грн. 87 коп.

Своїми умисними діями ОСОБА_6 завдала потерпілій ОСОБА_4 матеріальну шкоду на суму 15931 грн. 51 коп.

Крім того, 23.03.2019 р. в невстановлений час, ОСОБА_6 , перебуваючи на законних підставах в квартирі АДРЕСА_2 , помітила в одній із кімнат коробку з прикрасами, належними ОСОБА_4 , після чого в ОСОБА_6 виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна.

Реалізуючи свій злочинний умисел, діючи умисно, повторно, маючи намір на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_6 з корисливих спонукань, переконавшись, що за її злочинними діями ніхто не спостерігає, підійшла до вказаної коробки, після чого шляхом вільного доступу, взяла з неї належні ОСОБА_4 золоті вироби, а саме: дві золоті обручки 585 проби загальною вагою 8,59 г, вартість яких становила 9891 грн. 39 коп. В подальшому ОСОБА_6 залишила місце вчинення злочину, викраденим розпорядившись на власний розсуд.

Своїми умисними діями ОСОБА_6 завдала потерпілій ОСОБА_4 матеріальної шкоди на суму 9891 грн. 39 коп.

Крім того, 03.05.2019 р. в невстановлений час, ОСОБА_6 , перебуваючи на законних підставах в квартирі АДРЕСА_2 , помітила в одній із кімнат коробку з прикрасами, належними ОСОБА_4 , після чого в ОСОБА_6 виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна.

Реалізуючи свій злочинний умисел, діючи умисно, повторно, маючи намір на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_6 з корисливих спонукань, переконавшись, що за її злочинними діями ніхто не спостерігає, підійшла до вказаної коробки, після чого, шляхом вільного доступу, взяла з неї належні ОСОБА_4 золоті вироби, а саме: золоту каблучку 583 проби вагою 2,47 г, золотий кулон 583 проби вагою 0,91 г, золотий кулон 583 проби вагою 1,19 г та золотий ланцюг 583 проби вагою 6,49 г. В подальшому ОСОБА_6 залишила місце вчинення злочину, а викраденим розпорядилась на власний розсуд.

Вартість золотої каблучки 583 проби вагою 2,47 г становила 3023 грн. 33 коп., золотого кулона 583 проби вагою 0,91 г - 1051 грн. 43 коп., золотого кулона 583 проби вагою 1,19 г - 1374 грн. 95 коп., золотого ланцюга 583 проби вагою 6,49 г - 7994 грн. 77 коп.

Своїми умисними діями ОСОБА_6 завдала потерпілій ОСОБА_4 матеріальної шкоди на суму 13444 грн. 48 коп.

Обвинувачена ОСОБА_6 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованих їй злочинів визнав та суду пояснила, що вчинила їх за обставин, викладених у обвинувальному акті. Так, з березня 2019 року вона доглядала за матір`ю потерпілої. У шафі знаходилась скриньки, в яких вона виявила золоті прикраси. Вона викрадала золоті вироби у різні дні, але точні дати вона не пам`ятає. При цьому прикраси вона здавала до ломбардів. Кошти витратила на допомогу своїй доньці.

На даний час вона відшкодувала потерпілій 37700 гривень та має намір розраховуватися з нею і надалі.

Потерпіла ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що обвинувачена здійснювала догляд за її матір`ю. Вона перебувала у відрядженні, а коли повернулася розрахувалася з ОСОБА_7 за виконану роботу, виплативши їй 10 тис. грн. Пізніше вона виявила, що зі скрині зникли золоті прикраси.

Вона не задавала питань ОСОБА_7 з приводу крадіжки, щоб перевірити поведінку останньої. Однак після цього обвинувачена продовжила викрадати прикраси.

Суд відповідно до частини третьої статті 26 та частини третьої статті 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) вважає за доцільне дослідити докази, клопотання про дослідження яких було заявлене сторонами кримінального провадження, а саме:

-висновку судово-товарознавчої експертизи № 6857-6864/19-21 від 25.10.2019 р. відповідно до якого ринкова вартість золотої обручки 583 проби вагою 1,8 г становила 2093 грн. 87 коп., золотої каблучки 585 проби вагою 2,62 г - 3219 грн. 77 коп., золотої каблучки 585 проби вагою 8,64 г - 10617 грн. 87 коп., двох золотих обручок 585 проби загальною вагою 8,59 г - 9891 грн. 39 коп., золотої каблучки 583 проби вагою 2,47 г - 3023 грн. 33 коп., золотого кулона 583 проби вагою 0,91 г - 1051 грн. 43 коп., золотого кулона 583 проби вагою 1,19 г - 1374 грн. 95 коп., золотого ланцюга 583 проби вагою 6,49 г - 7994 грн. 77 коп.

Аналізуючи показання обвинуваченої та потерпілої, надані сторонами кримінального провадження суду докази у їх сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні було підтверджено факт таємного викрадення ОСОБА_6 майна потерпілої ОСОБА_4 . Зокрема, обвинувачена в судовому засіданні даної обставини не заперечувала, надавши суду чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованих їй злочинів. Крім того, показання обвинуваченої узгоджуються з поясненнями потерпілої.

Суд також приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06.11.2009 р. «Про судову практику у справах про злочини проти власності», згідно з якими крадіжку і грабіж потрібно вважати закінченими з моменту, коли винна особа вилучила майно і мала реальну можливість розпоряджатися чи користуватися ним. В судовому засіданні встановлено, що після заволодіння майном потерпілої обвинувачена ОСОБА_6 розпорядилась ним на власний розсуд, а саме: здала до ломбардів Тому суд приходить до переконання, що в діях останньої наявні ознаки саме закінченого злочину. Суд також вважає, що в даному випадку в діях обвинуваченої наявні саме ознаки повторності, а не продовжуваності чи тривалості.

Таким чином, суд вважає, що дії ОСОБА_6 за фактом заволодіння майном потерпілої, який мав місце 12.03.2019 р., охоплюються складом злочину, передбаченого частиною першою статті 185 Кримінального кодексу України (далі КК), за ознаками таємного викрадення чужого майна (крадіжка), за фактами заволодіння майном потерпілої, які мали місце 23.03.2019 р. та 03.05.2019 р. частиною другою статті 185 КК, за ознаками таємного викрадення чужого майна (крадіжка), кваліфікуючою ознакою якого є вчинення злочину повторно.

При вирішенні питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових злочинів, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 р. (справа № 148/1211/15-к) Верховний Суд звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

У постанові від 14.06.2018 р. (справа № 760/115405/16-к) Верховним Судом зазначено, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, Верховним Судом у постанові від 09.10.2018 р. (справа № 756/4830/17-к) звернуто увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду, як вже було зазначено вище, визнаються і Європейським судом з прав людини.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 23.12.2005 р. «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 р. (справа № 166/1065/18) Верховний Суд зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.
Аналогічна правова позиція сформована у постанові Верховного Суду від 27.11.2019 р. (справа № 629/847/15-к).
Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 р. (справа № 148/1211/15-к) Верховний Суд звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.

При вирішенні питання щодо виду і міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових злочинів суд враховує думку потерпілої щодо зазначеного питання. Разом з тим, Верховним Судом у постанові від 21.02.2019 р. (справа № 742/584/18) зазначено, що позиція потерпілого щодо визначення винному виду та розміру покарання й можливості звільнення від його відбування є не процесуальною вимогою, а думкою потерпілого, яка може бути врахована в сукупності з іншими обставинами, однак не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність. Крім того, вирішенні питання щодо розміру зазначеного виду покарання суд враховує, що Верховним Судом у постанові від 17.04.2018 р. (справа № 298/95/16-к) зазначено, що у частині другій статті 65 ККвстановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

В ході судового розгляду кримінального провадження було встановлено, що обвинувачена ОСОБА_6 вчинила злочини середньої тяжкості, раніше до кримінальної відповідальності не притягувалась, винуватість у вчиненні інкримінованих їй злочинів визнала та надала чіткі й послідовні показання щодо обставин їх вчинення, у вчиненому розкаялась та частково відшкодувала потерпілій завдану шкоду. Суд також враховує, що обвинувачена ОСОБА_6 за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченої, є щире каяття та часткове відшкодування завданої потерпілій шкоди.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченої, судом не встановлено.

З урахуванням наведеного, конкретних обставин справи, особи обвинуваченої, її негативного ставлення до вчиненого, обставин, які пом`якшують та обтяжують її покарання, думки потерпілої щодо виду та міри покарання для обвинуваченої, суд приходить до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої і попередження вчинення нею нових злочинів, буде покарання, передбачене санкціями кримінального закону, у виді штрафу та позбавлення волі. Згідно з приписами частини першої статті 70 КК остаточне покарання обвинуваченій слід призначити шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі.

При вирішенні питання щодо наявності підстав для застосування при призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_6 положень частини першої статті 75 КК, тобто для звільнення її від відбування кримінального покарання з випробуванням суд приймає до уваги, висновки, викладені Верховним Судом в постанові від 26.04.2018 р. (справа № 757/15167/15-к), а саме: відповідно до вимог статті 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як вже було зазначено судом, загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Таким чином, аналізуючи доводи сторін кримінального провадження, суд враховує, що обвинувачена винуватість у вчиненні інкримінованих їй злочинів визнала, у вчиненому розкаялась, частково відшкодувала завдану потерпілій шкоду і потерпіла не наполягала на суворому покаранні для обвинуваченої. Тому вважає, що в ході судового розгляду кримінального провадження були встановлені підстави для звільнення обвинуваченої від відбування призначеного покарання відповідно до положень частини першої статті 75 КК.

Суд враховує, що частина перша статті 76 КК є імперативною нормою, якою передбачено, що у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням суд покладає на засудженого такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. Суд також приймає до уваги, що частиною другою статті 50 КК метою покарання визначено не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Тому з метою реалізації зазначеної мети суд вважає за доцільне покласти на ОСОБА_6 додаткові обов`язки, передбачені кримінальним законом, зокрема пунктами 2 та 4 частини третьої статті 76 КК.

Згідно з абзацом третім пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема, початок строку відбування покарання. При цьому частиною першою статті 165 Кримінально-виконавчого кодексу України визначено, що іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду.

Потерпілою ОСОБА_4 заявлено цивільний позов, відповідно до якого вона просила стягнути з обвинуваченої на її користь 48570 грн. матеріальної шкоди та 100000 грн. моральної шкоди. Заявлені позовні вимоги мотивувала тим, що внаслідок вчинення відносно неї злочину їй завдано майнову (матеріальну) шкоду на загальну суму 88000 грн., однак обвинуваченою в якості відшкодування завданої шкоди передано їй грошові кошти в сумі 37700 грн., тому вважає, що відшкодуванню підлягає саме 48570 грн. Вважає, що вартість викраденого у неї майна слід обраховувати не з урахуванням висновку товарознавчої експертизи, оскільки при проведенні експертизи враховувались не ювелірні вироби, а лом золота, а з наданих нею документів про вартість ювелірних виробів. Крім того, вважає, що їй завдано моральної шкоди, оскільки на час вчинення крадіжки обвинувачена скористалась безпорадним станом її хворої матері, злочин було вчинено цинічно, внаслідок вчинення злочину вона була змушена змінити свій уклад життя.

При вирішенні питання про наявність підстав для задоволення цивільного позову потерпілої в частині стягнення матеріальної шкоди, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 31.03.1989 р. «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна», відповідно до якого, вирішуючи при постановленні вироку питання про відшкодування матеріальної шкоди, суд керується відповідними нормами цивільного, трудового та іншого законодавства, які регулюють майнову відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам, підприємствам, установам, організаціям, державі.

Зі змісту частини п`ятої статті 128 КПК випливає, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК кожна сторона в даному випадку потерпіла повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підтвердження заявлених вимог потерпілою подано до суду копії етикеток (бірок) з ювелірних виробів їх фотографії, товарний чек та відповідь на адвокатський запит, відповідно до якого зазначено вартість ювелірних виробів у торгівельній мережі. Разом з тим, як вже судом зазначено, при вирішенні цивільного позову допускається застосування положень ЦПК за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства. Слід при цьому зазначити, що крадіжка це злочин з матеріальним складом. Зі змісту пункту 3 частини першої статті 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Згідно з приписами частини першої статті 92 КПК обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого. На виконання вимог наведених норм процесуального закону, а також на виконання вимог пункту 6 частини другої статті 242 КПК (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 р., який був чинним на час проведення зазначеної процесуальної дії) під час досудового розслідування було отримано висновок судово-товарознавчої експертизи, відповідно до якої загальна вартість викраденого у потерпілої майна складає 39267,38 гривень. Саме зазначена сума була предметом доказування під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження. При цьому частиною першою статті 337 КПК визначено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. Тому, враховуючи приписи частини першої, другої та шостої статті 22, частини третьої статті 26 КПК (принципи змагальності та диспозитивності), наведене вище, суд вважає, що посилання потерпілої на заподіяння значно більшої матеріальної (майнової) шкоди, ніж зазначеного в пред`явленому обвинуваченні не ґрунтується на положеннях кримінально-процесуального закону, а тому суд вважає, що доведеним в судовому засіданні слід вважати саме заподіяння потерпілій майнової шкоди на суму, зазначену в обвинувальному акті і яка знайшла своє підтвердження в судовому засіданні, тобто 39267,38 гривень.

Як вже судом було зазначено вище, потерпілою подано до суду заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої потерпіла повідомила про здійснення відшкодування обвинуваченою їй грошових коштів у сумі 37700 гривень. Тому, цивільний позов потерпілої в частині відшкодування матеріальної (майнової) шкоди підлягає частковому задоволенню в межах 1567,38 гривень.

Потерпіла також просила стягнути з обвинуваченої на її користь понесені судові витрати, однак жодного документального підтвердження їх понесення суду надано не було, а тому суд вважає, що зазначені вимоги потерпілої слід залишити без розгляду.

При вирішенні питання щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог потерпілої в частині відшкодування моральної шкоди суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», згідно з якими розмір відшкодування визначається судом залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних страждань, з урахуванням ступеня вини відповідача та інших обставин, до яких віднесено: характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість заподіяної травми, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, ступінь зниження престижу, який залежить від часу і зусиль, необхідних для відновлення первинного стану.

Аналізуючи доводи потерпілої, викладені у позовній заяві, суд враховує, що останньою відповідно до приписів частини першої статті 81 ЦПК, за правилами якої здійснюється розгляд цивільного позову, не мотивовано, з чого вона виходила оцінюючи завдану їй моральну шкоду в розмірі 100 тис. грн. Разом з тим, суд враховує характер вчиненого злочину, глибину фізичних та моральних страждань потерпілої, ступінь винуватості обвинуваченої, її ставлення до вчиненого, вимоги розумності та справедливості, а тому вважає, що заявлені потерпілою позовні вимоги в частині відшкодування завданої їй моральної шкоди підлягають частковому задоволенню.

Питання щодо речових доказів підлягає вирішенню відповідно до положень статті 100 КПК.

Згідно з частиною першою статті 124 КПК судові витрати слід покласти на обвинувачену.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_6 винною у вчиненні злочинів, передбачених частиною першою та частиною другою статті 185 Кримінального кодексу України, та призначити покарання:

- за частиною першою статті 185 Кримінального кодексу України у виді штрафу в розмірі 100 (сто) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 1700 (одну тисячу сімсот) гривень;

- за частиною другою статті 185 Кримінального кодексу України у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

Відповідно до частини першої статті 70 Кримінального кодексу України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_6 остаточне покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

Згідно з частиною першою статті 75 Кримінального кодексу України звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої та пункту 2, 4 частини третьої статті 76 Кримінального кодексу України покласти на ОСОБА_6 обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Початок іспитового строку обчислювати з моменту проголошення вироку.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 1567 (одну тисячу п`ятсот шістдесят сім) гривень 38 копійок матеріальної шкоди та 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави 1256 (одну тисячу двісті п`ятдесят шість) гривень вартості витрат на залучення експерта.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: