Справа №463/3649/20
Провадження №1-кс/463/2239/20
У Х В А Л А

05 травня 2020 року Личаківський районний суд м. Львова

Cлідчий суддя ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , слідчого ОСОБА_4 , підозрюваного ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові клопотання слідчого Першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, погоджене прокурором Тячівської місцевої прокуратури Закарпатської області про обрання запобіжного заходу у виді застави -
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українцю, громадянину України, проживаючому за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимому, підозрюваному у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 364 КК України
ВСТАНОВИВ:
Слідчий Першого слідчого відділу Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, як сторона кримінального провадження, звернувся з клопотанням до слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова про застосування щодо підозрюваного ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді застави в сумі 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 42 040 грн. та покладення на нього наступних обов`язків.

прибувати до слідчого, прокурора або суду за кожною вимогою;

не відлучатись із населеного пункту (за межі Закарпатської області), в якому проживає, без дозволу т слідчого, прокурора або суду;

повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або роботи;

здати на зберігання до відповідного органу державної влади свій паспорт для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну (у випадках наявності таких);

утримуватись від спілкування із ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

Клопотання мотивує тим, що слідчим управлінням Територіального управління ДБР, розташованого у м. Львові, проводиться досудове розслідування кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000065 від 11.10.2019р., за підозрою ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 364 КК України; ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України.
Зокрема, досудовим розслідуванням встановлено, ОСОБА_7 , займаючи посаду начальника Головного управління Держеокадастру у Закарпатській області, зловживаючи службовим становищем, діючи всупереч інтересам служби, умисно, за попередньою змовою з держаним кадастровим реєстратором відділу у Тячівському районі Головного управління Держгеокадастру в Закарпатській області ОСОБА_8 та директором ДП «Брустурянське ЛМГ» ОСОБА_5 , видала 4 накази №№ 891-сг, 892-сг, 893-сг та 894-сг про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність гр. ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , для ведення особистого селянського господарства, які розташовані на території Лопухівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області за межами населеного пункту, до яких внесла завідомо неправдиві відомості про те, що вказані земельні ділянки відносяться до земель сільськогосподарського призначення, хоча достовірно знала, що вказані земельні ділянки згідно індексних кадастрових карт, які є в наявності в Головному управлінні Держгеокадастру в Закарпатській області та відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України, відносяться до земель лісового фонду та перебувають у постійному користуванні ДП «Брустурянське ЛМГ», а саме в кварталах 11 та 15 Плайського лісництва.

На підставі цих наказів ФОП ОСОБА_13 виготовив проекти землеустрою на вказані земельні ділянки, в процесі чого звернувся до ДП «Брустурянське ЛМГ» за погодженням меж цих земельних ділянок. Директор ДП «Брустурянське ЛМГ» ОСОБА_5 діючи за попередньою змовою з ОСОБА_7 усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та їх наслідки, достовірно знаючи, що земельні ділянки, дозвіл на розроблення проектів землеустрою щодо відведення таких земельних ділянок у власність перебувають у постійному користуванні ДП «Брустурянське ЛМГ», а саме в кварталах 11 та 15 Плайського лісництва та відносяться до земель лісового фонду, поставив свій підпис у актах погодження меж земельних ділянок ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 а саме у графі «Власники/користувачі суміжних земельних ділянок представник ДП «Брустурянське ЛМГ», чим ствердив, що земельні ділянки не відносяться до земель лісового фонду та не перебувають у постійному користуванні ДП «Брустурянське ЛМГ».

Державний кадастровий реєстратор відділу у Тячівському районі ГУ Держгеокадастру в Закарпатській області ОСОБА_8 , у свою чергу, отримавши від ФОП ОСОБА_13 вказані проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність, діючи умисно, за попередньою змовою з ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , 21.06.2019р., перебуваючи за місцем роботи в службовому кабінеті відділу у Тячівському районі ГУ Держгеокадастру в Закарпатській області м. Тячів, вул. Армійська, 2, внесла до поземельних книг у Державному земельному кадастрі в електронному та письмовому варіанті, завідомо неправдиві відомості про цільове призначення земельних ділянок, надавши їм статусу земель «для ведення особистого селянського господарства», зареєструвала їх, скріпивши вказану інформацію особистим підписом та особистим цифровим підписом, хоча достовірно знала, що вказані земельні ділянки, згідно індексних кадастрових карт та, відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України, відносяться до земель лісового фонду і перебувають у постійному користуванні ДП «Брустурянське ЛМГ», а саме в кварталах 11 та 15 Плайського лісництва. Після цього, системою Державного земельного кадастру зазначеним земельним ділянкам було присвоєно кадастрові номери, а саме: №:09:001:0029, площею 1,1 га; №:09:001:0031, площею 1, 3 га; №:09:001:0030, площею 1, 7686 га; №:09:001:0032, площею 1,81 га.

У подальшому ОСОБА_7 , доводячи свій злочинний умисел до кінця, зловживаючи наданою їй владою та службовим становищем,діючи в інтересах третіх осіб, а самегр. ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , з метою отримання неправомірної вигоди як для самої себе так і для третіх осіб, грубо порушуючи вимоги ст. 92 Земельного кодексу України, згідно із якими право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинено лише з вичерпних підстав, визначених статтею 141 даного Кодексу, тобто за умови добровільної відмови від права користування земельною ділянкою, вилучення земельної ділянки у випадках визначених цим Кодексом, припинення діяльності державних чи комунальних підприємств, установ і організацій, 03.07.2019, у невстановлений досудовим розслідуванням час у невстановленому місці, видала завідомо протиправні накази Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області № 1350-сг, № 1351-сг, 1382-сг та 05.07.2019 наказ №1387-сг, якими затвердила проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність вищенаведеним особам.

Обґрунтованість підозри ОСОБА_5 у вчиненні згаданого вище кримінального правопорушення підтверджується зібраними у справі доказами. З огляду на тяжкість вчиненого злочину та матеріальний достаток ОСОБА_5 , останній з метою переховування від органів досудового розслідування та суду може покинути територію України. Також, будучи директором ДП «Брустурянське ЛМГ» може незаконно впливати на свідків, експерта та спеціаліста у кримінальному провадженні. Також, перебуваючи на волі ОСОБА_5 зможе координувати свої дії з невстановленими на даний час співучасниками злочину або перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, підшукуючи осіб, що можуть надати вигідні для нього покази.

Прокурор в судовому засіданні клопотання підтримав, пояснив, що на його думку необхідність обрання запобіжного заходу у виді застави є обґрунтованою, оскільки він підозрюється у вчиненні злочину середньої тяжкості. Обґрунтованість підозри підтверджується зібраними по кримінальному провадженню доказами, а після пред`явлення підозри у вчиненні кримінального правопорушення, враховуючи наведені у клопотанні ризики, ОСОБА_5 з метою уникнення кримінальної відповідальності може переховуватися від органів досудового розслідування та суду. Відтак, менш суворі запобіжні заходи не достатні для запобігання вищевказаним ризикам.

Слідчий в судовому засіданні підтримав аргументи клопотання та доводи прокурора.

Захисник проти клопотання заперечив з тих підстав, що підозра є необґрунтованою. Крім того, жодний з наведених ризиків не доведений. ОСОБА_5 навпаки вчиняє дії, направленні на повернення земельних ділянок у державну власність, чим спростовуються наведені у клопотанні ризики. Також, підозрюваний ОСОБА_5 має позитивну характеристику, що виключає необхідність обрання запобіжного заходу у виді застави. Тому, в задоволенні клопотання просить відмовити.

Підозрюваний ОСОБА_5 в судовому засіданні в повному обсязі підтримав пояснення свого захисника.

Заслухавши пояснення учасників судового засідання, оглянувши та перевіривши надані матеріали клопотання, а також матеріали кримінального провадження, слідчий суддя приходить до наступних висновків.

До Єдиного реєстру досудового розслідування 11.10.2019р. року внесені дані з приводу вчинення кримінальних правопорушень, відповідальність за яке передбачено ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України.

Про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 364 КК України ОСОБА_5 повідомлено 29.04.2019р. Вказаний злочин відноситься до злочинів, які вчиняються у сфері службової діяльності.
Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що доведеність наявності обґрунтованої підозри у вчиненні злочину на момент вирішення питання про взяття під варту має відповідати стандарту «розумна підозра». Наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або інформації, які могли б переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла вчинити злочин (справа «Фокс, Кемпбел і Харлей проти Об`єднаного Королівства», рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ердагоз проти Туреччини», 1997 рік). Хоча факти на момент вирішення питання про утримання під вартою і не повинні бути переконливими настільки, щоб можна було визначити винуватість особи у вчиненні злочину, суд повинен оцінити докази, надані сторонами, на предмет їхньої допустимості, достовірності та належності і відкинути ті з них, що не відповідають цим критеріям. При цьому суд має обґрунтовувати своє рішення на підставі дослідження у суді обґрунтованої підозри, а не на основі даних, поданих стороною обвинувачення.

Обґрунтованість підозри ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується зібраними по кримінальному провадженню доказами, зокрема, висновком експерта за результатами проведення судової оціночно-земельної експертизи №113К/2020 від 07.02.2020р., висновком експерта № 15/61 від 06.02.2020р., згідно яких спірні земельні ділянки розташовані за межами населеного пункту в межах земель лісового фонду ДП «Брустурянського ЛМГ», проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадян ОСОБА_10 , ОСОБА_9 ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , реєстраційними справами щодо реєстрацій земельної ділянки, актами погодження меж із суміжними землекористувачами, які підписані ОСОБА_5 та іншими матеріалами кримінального провадження.
Такі докази в об`єктивному зв`язку вказують на обґрунтованість підозри ОСОБА_5 , тоді як пояснення сторони захисту про цивільно-правовий характер правовідносин не мають правового значення для кваліфікації дій підозрюваного.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 КПК України застава полягає у внесенні коштів у грошовій одиниці України на спеціальний рахунок, визначений в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, з метою забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків, під умовою звернення внесених коштів у доход держави в разі невиконання цих обов`язків.

В п. 36 рішення від 20.05.2010р., яке ухвалено у справі «Москаленко проти України» (заява № 37466/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Враховуючи серйозність висунутих щодо заявника обвинувачень, державні органи могли виправдано вважати, що такий ризик існує.

Санкція статті, за якою підозрюється ОСОБА_5 , передбачає покарання у виді арешту на строк до шести місяців або обмеження волі на строк до трьох років, або позбавлення волі на той самий строк, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, із штрафом від двохсот п`ятдесяти до семисот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Незважаючи на те, що інкримінований ОСОБА_5 злочин відноситься до злочинів середньої тяжкості, всі види основного покарання за таким злочином так чи інакше пов`язані з ізоляцією від суспільства, а тому, вважаю, що ризик переховуватись від органу досудового розслідування чи суду на даний час існує.

Той факт, що ОСОБА_5 як директор ДП «Брустурянського ЛМГ» ініціював цивільно-правові спори щодо повернення спірних земельних ділянок хоч і заслуговує на увагу, проте на даний час, вважаю, не спростовує існування ризиків переховуватись від органів досудового розслідування чи суду.
З цих же підстав на даний час не вважаю достатнім аргументи сторони захисту щодо позитивної характеристики підозрюваного.
У відповідності до ч.1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно ч. 2 ст. 194 КПК України слідчий суддя, суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті.

Вважаю, що в ході розгляду клопотання було доведено лише наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_5 у скоєнні злочину та наявність ризику переховуватися від органів досудового розслідування та суду з метою уникнення від відповідальності.

Що ж стосується ризиків незаконного впливу на свідків, експерта, спеціаліста або здійснення перешкод кримінальному провадженню іншим чином, вважаю, що такі слідчим залишились недоведеними.

Так, відповідно до статей 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, серед яких зазначено землі лісогосподарського призначення.

Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення органами виконавчої влади та місцевого самоврядування.

Частинами 1 та 2 ст. 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Статтею 118 ЗК України регламентується порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Так, за змістом ч. ч. 1, 2, 6-9 цієї статті, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Таким чином, відповідно до статті 118 ЗК України порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянам передбачає визначену земельно-правову процедуру, яка включає такі послідовні стадії:

1) подання громадянином клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність;

2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні);

3) після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується, зокрема з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин у відповідності до приписів статті 186-1 ЗК України;

4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі;

5) подання громадянином погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк, зобов`язаний прийняти відповідне рішення.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із Законом України «Про землеустрій» у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Відповідно до статті 50 Закону України «Про землеустрій» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок включають, зокрема, викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки), кадастровий план земельної ділянки, матеріали перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість) (у разі формування земельної ділянки).

За змістом статті 198 ЗК України погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами необхідне при кадастровій зйомці як комплексу робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок.

Відповідно до обставин кримінального провадження, одним із суміжних землекористувачів спірних земельних ділянок є ДП «Брустурянського ЛМГ» директором якого, що підписував акт погодження меж є ОСОБА_5 .

Згідно з положеннями статті 55 Закону України «Про землеустрій» установлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів, здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Власники та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка.

Механізм встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками визначено Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженою наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686 (далі - Інструкція № 376).

Згідно з пунктом 3.12 Інструкції № 376 закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою.

Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез`явлення якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті приймання-передачі межових знаків на зберігання.

На основі аналізу зазначених правових норм під час розгляду цивільної справи № 545/1149/17 (постанова від 12.02.2020р.) Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок, відповідно до якого зазначила, що стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами. Із цього не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж слід вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а з мотивів відмови. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки, яка знаходиться поза межами населеного пункту, із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідним територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (територіальним органом Держгеокадастру в районах (містах)) в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів.
Аналогічні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справах № 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18) та № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18).

Під час розгляду іншої цивільної справи № 463/5546/15-ц (постанова від 24.10.2018р.) Верховний Суд під у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду цивільної справи № 463/5546/15-ц зазначив, що за змістом статті 55 Закону України «Про землеустрій», межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) визначаються не відповідно до акта узгодження та визначення меж, а згідно з наявними планово-картографічними матеріалами та матеріалами кадастрової зйомки.

Виходячи з зазначених у клопотанні обставин, злочинність дій ОСОБА_5 по факту полягають в тому, що останній будучи директором ДП «Брустурянського ЛМГ» під час розроблення громадянами проектів землеустрою як суміжний землекористувач підписав акт погодження меж спірних земельних ділянок, і на думку органу досудового слідства, тим самим підтвердив, що спірні земельні ділянки не належать до земель лісового фонду ДП «Брустурянського ЛМГ».

Разом з тим, враховуючи, що процедура погодження меж земельної ділянки має допоміжний характер, а необхідність в такому погодженні виникає лише на стадії розроблення проекту землеустрою, немає підстав вважати, що з боку ОСОБА_5 чинитиметься будь-який тиск на учасників кримінального провадження. Натомість, даних про існування будь-яких свідків, покази яких матимуть значення для кримінального провадження матеріали клопотання не містять і тому, відсутні підстави для висновку, що ОСОБА_5 може незаконно впливати на свідків чи інших учасників кримінального провадження.
Так само, відсутні підстави вважати, що ОСОБА_5 може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, підшукуючи осіб, які зможуть надати відносно нього неправдиві показання, адже суть інкримінованого правопорушення полягає в тому, що посадові особи шляхом зловживання службовим становищем та вчинивши службове підроблення передали у приватну власність землі лісового фонду. Відповідно, злочин на даний час є завершеним, а документи, які свідчать про передачу земельних ділянок у приватну власність і які мають значення для кримінального провадження вилучені.

Частина 3 ст. 176 КПК України передбачає, що слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

Відповідно до ч. 4 ст. 194 КПК України якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Більш м`якими запобіжними заходами, у порівнянні із заставою, є особисте зобов`язання та особиста порука.

При оцінці можливості застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу з метою запобігання встановленим ризикам слід врахувати, що така оцінка стосується перспективних фактів. Зокрема, використовується стандарт доказування «обґрунтованої ймовірності», за яким слід вважати, що інші більш м`які запобіжні заходи ніж застава не зможуть запобігти встановленим ризикам лише за умови встановлення обґрунтованої ймовірності цього. При цьому КПК України не вимагає доказів того, що підозрюваний при застосуванні до нього більш м`якого запобіжного заходу обов`язково (поза всяким сумнівом) порушить покладені на нього процесуальні обов`язки чи здійснить одну із спроб, що передбачена пунктами 1-5 частини 1 статті 177 КПК України, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість допустити це в конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Виходячи з обставин кримінального провадження, реальної можливості вплинути на хід досудового розслідування у підозрюваного ОСОБА_5 немає, адже всі його дії, які на думку органу досудового розслідування є злочинними, відображені та зафіксовані у тих чи інших документах, які в свою чергу є вилученими та не можуть бути знищеними.

Відповідно, немає підстав для висновку, що більш м`який запобіжний захід буде недостатнім для запобігання ризику переховуватись від органів досудового розслідування чи суду.

Таким чином, обставини, передбачені п. 3 ч. 1 ст. 194 КПК України залишились недоведеними, однак враховуючи, що прокурор довів наявність обставин, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 194 КПК України, приходжу до висновку, що слід відмовити у застосуванні до підозрюваного запобіжного заходу у виді застави з одночасним застосуванням до нього більш м`якого запобіжного заходу особисто зобов`язання з покладенням на підозрюваного ряду обов`язків, пропорційних для запобігання зазначеним у клопотанні і доведеним ризикам.

Керуючись вимогами статей 176-179, 182, 194, 395 КПК України, -
УХВАЛИВ:
Відмовити в задоволенні клопотання слідчого Першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, погодженого прокурором Тячівської місцевої прокуратури Закарпатської області про обрання запобіжного заходу у виді застави підозрюваному ОСОБА_5 .
Обрати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід у виді особистого зобов`язання з покладенням обов`язків:
1) прибувати до слідчого, прокурора чи суду за першою вимогою,
2) повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи.
Роз`яснити підозрюваному ОСОБА_5 , що в разі невиконання покладених на нього вище обов`язків до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід і може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб до 2 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Строк дії даної ухвали становить 2 місяці, починаючи з 05 травня 2020 року до 05 липня 2020 року включно.
Контроль за виконанням особистого зобов`язання покласти на слідчого.
Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.
Повний текст ухвали оголошено 07.05.2020 року о 14.00 год.

Слідчий суддя: ОСОБА_1