Справа № 1-601/2000
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2020 року Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого-судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Львові клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту по кримінальній справі про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 140 КК України (в редакції 1960), -

встановив:

03.12.2019 ОСОБА_3 звернулась до суд з клопотанням про скасування арешту по кримінальній справі про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 140 КК України (в редакції 1960), в якому просить скасувати арешт накладений відповідно до постанови державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції ОСОБА_5 від 15.01.2000 та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про арешт нерухомого майна: житлового будинку АДРЕСА_1 .

В судове засідання учасники не з`явились, на адресу суду скерували заяви про слухання клопотання у їх відсутності (а.с.30, 39, 40, 42).

Відповідно до ч. 4 ст. 107 КПК України фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження під час розгляду питань слідчим суддею, крім вирішення питання про проведення негласних слідчих (розшукових) дій, та в суді під час судового провадження є обов`язковим. У разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

Суд вважає за можливе розглянути дану справу у відсутності осіб, які беруть участь у судовому провадженні без фіксування судового засідання технічними засобами.

Судом встановлено, що вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 02.10.2000 ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст.17, ч.2 ст.140 КК України в редакції 1960року та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 2роки з конфіскацією всього особистого майна. На підставі ст.46-1 КК України в редакції 1960року відстрочено покарання строком на 2роки зі сплатою штрафу в сумі 980,00гривень (а.с.8, справа №1-601/2000).

На виконання вироку Шевченківського районного суду м. Львова видано два виконавчі листи: про стягнення штрафу та конфіскацію майна (а.с.9).

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції ОСОБА_5 від 15.01.2000 накладено арешт на майно засудженого,що належить на праві приватної власності ОСОБА_4 ,1969року народження, який проживав за АДРЕСА_2 .

Постановою державного виконавця Шевченківського ВДВС від 27.09.2002 виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №1-601 виданого 18.10.2000 закінчено (а.с.25). Арешт, накладений згідно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження знято згідно п.8 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень КК України від 05.04.2001, однак відповідно до відомостей Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про арешт нерухомого майна, а саме житлового будинку АДРЕСА_1 не виключений.

Відповідно до ч. 1 ст. 64-2 КПК України третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, може бути будь-яка фізична або юридична особи.

Відповідно до п. ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи.

Відповідно до ч.5 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Виходячи з наведеного, дана норма пов`язує право суду на скасування арешту майна, накладеного за відсутності підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника, законного представника, іншого власника чи володільця майна, із можливістю надання особами, що не були присутніми в судовому засіданні і про права та законні інтереси яких вирішено питання судовим рішенням, доказів та матеріалів, які вказуватимуть, що арешт накладено необґрунтовано або в його застосуванні відпала потреба, доведеності перед судом їх переконливості.

Звертаючись із клопотанням заявник вказує, що безпідставне та неправомірне накладення арешту на житловий будинок, грубо порушує її права на нерухоме майно та позбавляє її можливості зареєструвати це право у встановленому законом порядку, а також реалізувати своє право власності шляхом здійснення вільного та на власний розсуд розпоряджання.

Встановлено, що провадження по кримінальній справі №1-601/2000 закінчено, шляхом ухвалення вироку Шевченківським районним судом м. Львова від 02.10.2000, який на даний час виконаний. Відповідно до довідки КВІ УДДУ ПВП Шевченківського району м. Львова №79/71 від 24.01.2003, ОСОБА_4 з 25.01.2001 знаходився на обліку в кримінально-виховній інспекції Шевченківського району м. Львова, знятий з обліку по амністії, штраф погашено, заборгованості перед державою немає (а.с.10).

Згідно копії свідоцтва серія НОМЕР_1 від 07.03.2019 про смерть ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер (а.с.7).

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Отже, за встановлених судом обставин, з метою недопущення необґрунтованого порушення прав та свобод третіх осіб, суд приходить до висновку, що на цей час відпала потреба в застосуванні арешту зазначеного майна, який був вже скасований постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції ОСОБА_5 від 15.01.2000, однак не виключений з Єдиного реєстру заборон відчуження об"єктів нерухомого майна.

Керуючись ст.ст. 174, 372, 376 КПК України, суд -

постановив:

Клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту по кримінальній справі про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 140 КК України (в редакції 1960) задовольнити.

Виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про арешт нерухомого майна: житлового будинку АДРЕСА_1 , який накладено постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції ОСОБА_5 від 15 січня 2000 року та який було знято ( скасований) державним виконавцем відділу Державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м.Львові ОСОБА_6 27 вересня 2002 року ( В/п №601/Л-00).

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом 7 діб.

Суддя ОСОБА_1