ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/728/19 Номер провадження 11-кп/814/360/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2020 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
в складі:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Полтава кримінальне провадження № 0000519 щодо
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Куликів, Нестерівського району, Львівської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з вищою освітою, пенсіонера, на утриманні має неповнолітнього сина, не судимого
у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст.286 КК України
за апеляційними скаргами захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 23 жовтня 2019 року
за участю:
прокурора ОСОБА_9
обвинуваченого ОСОБА_6
захисника ОСОБА_8
потерпілого ОСОБА_10
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 23 жовтня 2019 року ОСОБА_6 , визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строком 1 (один) рік.
Обрано ОСОБА_6 запобіжний захід до набрання вироком законної сили у виді особистого зобов`язання, з покладанням на нього обов`язків:
- прибувати за кожною вимогою до суду на визначений час;
- повідомляти суд про зміну свого місця проживання та роботи.
Строк покарання визначено обраховувати з моменту затримання обвинуваченого для направлення до місця відбування покарання.
Як зазначено у вироку, ОСОБА_6 винуватий в тому, що він 10.11.2018 року близько 09 години 20 хвилин керуючи технічно справним транспортним засобом - автомобілем «ВАЗ 217030» державний номер НОМЕР_1 , рухався по автодорозі «Р42/Миргород-Лубни-Опішня». Проїжджаючи, поблизу с. Білики, Миргородського району, Полтавської області, порушив п.п. 10.1, 14.2 в) та п. 1.1 розділу 34 Правил дорожнього руху України, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року, а саме, виконуючи маневр обгону, не переконався в безпеці виконання свого маневру, не врахував дорожню обстановку, проявив неуважність, змінив напрямок руху ліворуч та виїхав на зустрічну смугу для руху, де допустив зіткнення з автомобілем «ЗАЗ 11028» державний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_11 який рухався назустріч, по своїй смузі для руху.
Порушення вище вказаних вимог Правил дорожнього руху України ОСОБА_6 призвело до даної дорожньо-транспортної події, в якій водій автомобіля «ЗАЗ 11028» державний номер НОМЕР_2 ОСОБА_11 , отримав тяжкі тілесних ушкоджень, що призвели до його смерті.
Крім того, внаслідок порушення вище вказаних вимог Правил дорожнього руху України ОСОБА_6 , що призвело до даної дорожньо-транспортної події, пасажир автомобіля «ЗАЗ 11028» державний номер НОМЕР_2 ОСОБА_12 отримала тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, які спричинили тривалий розлад здоров`я.
Згідно висновку автотехнічної експертизи № 94 від 26.02.2019, у діях водія ОСОБА_6 вбачаються невідповідності з вимогами п.п. 10.1, 14.2 в) та п. 1.1 розділу 34 Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням обставин даної пригоди та він мав технічну можливість її уникнення.
Не погоджуючись з рішенням суду, до апеляційного суду з апеляційними скаргами звернулись захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 .
Не оспорюючи фактичні обставини справи, доведеність вини та юридичну кваліфікацію захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 в поданій апеляційній скарзі, посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість, просить вирок суду змінити в частині призначеного покарання та призначити ОСОБА_6 покарання із застосуванням положень ст.75 КК України, звільнивши його від відбування основного покарання з випробуванням, без застосування додаткового покарання.

Вказує, що судом першої інстанції не враховано, що обвинувачений вчинив злочин з необережності, щиро кається про вчинене, активно сприяв розкриттю злочину, його поведінку одразу після ДТП та в подальшому, а також майже повністю відшкодував потерпілому завдану шкоду.
Також вважає, що місцевим судом не враховано те, що обвинувачений за місцем проживання характеризується позитивно, є військовим пенсіонером та має на утриманні неповнолітнього сина.
Крім того, звертає увагу на висновок органу пробації про можливість виправлення обвинуваченого без призначення покарання пов`язаного з ізоляцією від суспільства.
Захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 також не оспорюючи фактичні обставини справи, доведеність вини та юридичну кваліфікацію в поданій апеляційній скарзі просить вирок місцевого суду змінити та призначити обвинуваченому покарання не пов`язане з позбавленням волі.
В обґрунтування своїх вимог посилається на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість.
Вказує, що судом першої інстанції не враховано, що обвинувачений вину в інкримінованому йому злочині визнав повністю, активно сприяв розкриттю злочину, одразу вжив заходів для надання потерпілим першої медичної допомоги, а також повністю відшкодував завдану потерпілим шкоду, а саме добровільно передав потерпілій ОСОБА_12 грошові кошти в розмірі 12 000,00 гривень для лікування, що підтверджується розпискою і квитанціями, та добровільно передав потерпілим ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_10 грошові кошти в розмірі 50 000,00 гривень у рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди та 10 000,00 гривень на похорони, що підтверджується розпискою.
Зазначає, що потерпілі просили не призначати обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, пов`язане з позбавленням волі, але просили обмежити в праві керуванні автомобілем.
Вважає, що місцевим судом не враховано те, що обвинувачений має на утриманні хвору матір, яка потребує постійного стороннього догляду та не здатна до самообслуговування, онкохвору сестру, перебуває у фактичних шлюбних відносинах, має на утриманні малолітнього сина восьми років.
Крім того, звертає увагу на висновок органу пробації про можливість виправлення обвинуваченого без призначення покарання пов`язаного з ізоляцією від суспільства.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника в його інтересах адвоката ОСОБА_8 на підтримку поданих апеляційних скарг, прокурора яка заперечувала проти задоволення апеляційних скарг захисників обвинуваченого та просила залишити вирок суду першої інстанції без змін, потерпілого, який при вирішення справи поклався на розсуд суду, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах поданих апеляційних скарг.

Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно ч.2 ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Статтею 414 КПК України визначено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченому ч.2 ст.286 КК України ніким з учасників кримінального провадження не оспорюються, а тому відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України апеляційною інстанцією не перевіряються, адже ніким не ставляться під сумнів в цій частині.

Згідно з вимогами ст.50 КК України, покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню нею нових злочинів.
Відповідно до положень ст.65 КК України та роз`яснення наведених у п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 "Про практику призначення судами кримінального покарання", призначаючи покарання в кожному конкретному випадку, суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При призначенні покарання ОСОБА_6 , суд врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, яке є тяжким, його незворотні наслідки у виді смерті одного з потерпілих та заподіяння середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень іншій потерпілій, його ставлення до вчиненого, наявність таких обставин, що пом`якшують покарання, як щире каяття та відшкодування шкоди потерпілим, відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також його особу, який є пенсіонером має постійне місце проживання, сім`ю та утримує неповнолітнього сина. Також судом враховано висновки викладені в досудової доповіді органу пробації. Відповідно яких, орган пробації вважає, що обвинувачений має низький рівень ризиків вчинення повторних кримінальних правопорушень та припускається можливість його виправлення без призначення покарання пов`язаного з ізоляцією.
Однак проаналізувавши вказане, суд першої інстанції дійшов висновку про призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі визначеному санкцією частини 2 статті 286 КК України, так як даний вид злочину не пов`язаний з антисоціальними проявами особистості та поведінки, а лише з єдиним обов`язком особи, яка сіла керувати джерелом підвищеної небезпеки, чітко досконало та без ризиків дотримуватись Правил дорожнього руху.
Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_6 судом першої інстанції покарання, за видом та розміром буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Щодо доводів сторони захисту про призначення обвинуваченому покарання з застосуванням положень ст. 75 КК України колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст.75 КК України при вирішенні питання про можливість виправлення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, суду належить врахувати не лише тяжкість злочину, особу винного, а й інші обставини, які дають підстави вважати, що виправлення винної особи буде можливим без реального позбавлення волі.

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 про необхідність застосування до нього ст. 75 КК України є безпідставними, оскільки враховані судом першої інстанції при ухваленні вироку та призначенні покарання обвинуваченому.

Так, посилання обвинуваченого на те, що злочин вчинено ним не навмисно, без жодного умислу, не є підставою для застосування до нього ст. 75 КК України, оскільки ця обставина є суб`єктивною частиною складу вчиненого ним злочину, який є тяжким, хоч і вчинений з необережності,

Посилання захисників на те, що обвинувачений за місцем проживання характеризується позитивно, є військовим пенсіонером, має хвору матір, яка потребує постійного стороннього догляду та не здатна до самообслуговування, онкохвору сестру, перебуває у фактичних шлюбних відносинах, та має на утриманні неповнолітнього сина не є достатньою підставою для застосування до нього ст. 75 КК України.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для застосування ст. 75 КК України та звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, не встановлено таких підстав і при апеляційному розгляді кримінального провадження.

Посилань на інші обставини, які були б підставами для пом`якшення йому покарання у виді позбавлення волі та застосування положень ст. 75 КК України у апеляційних скаргах обох захисників в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 в суді апеляційної інстанції не наведено.

Враховуючи наведене колегія суддів вважає, що апеляційні скарги захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 задоволенню не підлягають, Невідповідності призначеного покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченого, що могли б бути підставою для зміни чи скасування вироку суду першої інстанції не встановлено, вирок суду першої інстанції є законним, вмотивованим та обґрунтованим.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 23 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_6 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Головуючий суддя: ОСОБА_2

Судді: ОСОБА_3
ОСОБА_4