Справа № 127/1153/20
Провадження №11-кп/801/436/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 квітня 2020 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем: ОСОБА_5 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
засудженого ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 05 лютого 2020 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про заміну покарання призначеного вироком Одеського обласного суду від 12.10.2000 року у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років,

в с т а н о в и в:
До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання від засудженого ОСОБА_8 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.
Клопотання мотивоване тим, що засуджений до покарання у виді довічного позбавлення волі ОСОБА_8 просить суд на підставі ст.28 Конституції України та ст.3 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, замінити йому покарання призначене вироком Одеського обласного суду від 12.10.2000 року у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді 15 років позбавлення волі, оскільки злочин за який він відбуває покарання, вчинено в період з 29.12.1999 року по 04.04.2000 року, коли санкція статті 93 КК України (в ред.1960 року) передбачала максимальне покарання у виді 15 років позбавлення волі.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 05 лютого 2020 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про заміну покарання призначеного вироком Одеського обласного суду від 12.10.2000 року у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років.
Приймаючи рішення суд першої інстанції своє рішення мотивував тим, що довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 року, на час вчинення ОСОБА_8 особливо тяжкого злочину, то положення КК України 1960 року із змінами, внесеними Законом України №1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище ОСОБА_8 , а його посилання на відсутність в суду правових підстав для призначення іншого покарання ніж 15 років позбавлення волі є необґрунтованими.
В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 просить скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції та задовольнити його клопотання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покарання, а саме позбавлення волі строком на 15 років, мотивуючи свої вимоги тим, що злочини, які були вчинено в період з 29.12.1999 року до 24:00 год. 04.04.2000 року включно, за які Кримінальним кодексом України передбачалося покарання у виді смертної кари, до введення нового виду покарання довічного позбавлення волі на підставі Закону України від 22.02.2000 року «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України», який набрав чинності з 0 год. 00 хв. 05.04.2000 року засудженим могло бути призначено покарання лише у виді позбавлення волі строком на 15 років.
З вироку Одеського обласного суду від 12.10.2000 року вбачається, що він вчинив злочин, передбачений п.п. «б», «г», «ж» ст.93 КК України 30.12.1999 року близько 22:30 год., тобто в період, коли у кримінальному законі не існувало покарання у виді довічного позбавлення волі, а новий закон, який встановлював це покарання ще не набрав чинності, а тому даний вирок за яким його було засуджено у виді довічного позбавлення волі підлягає зміні через неправильне застосування кримінального закону, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком 15 років.
Заслухавши засудженого ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_7 ,які підтримали вимоги викладені в апеляційній скарзі та просили їх задовольнити, прокурора, який заперечив проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає до задоволення.

ОСОБА_8 засуджено вироком Одеського обласного суду від 12.10.2000 року за ст.93 п.п. «б,г,ж», ст.206 ч.2, ст.42 КК України (в ред.1960 року) до покарання у виді довічного позбавлення волі. Даний вирок суду набув законної сили 01.02.2001 року на підставі ухвали Верховного Суду України.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 24.01.2018 року ОСОБА_8 зараховано в строк відбутого покарання за вироком Одеського обласного суду від 12.10.2000 року, строк попереднього ув`язнення з моменту затримання з 31.12.1999 року до набрання вироком законної сили 01.02.2001 року, з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі.
З дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 29.12.1999 року N 11-рп/99 (справа про смертну кару) і до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22.02.2000 року N 1483 (далі - Закон № 1483), яким введений новий вид покарання - довічне позбавлення волі, існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України 1960 року, стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положень Кодексу 1960 року щодо смертної кари і набранням чинності Законом N 1483 стосовно встановлення нового виду покарання.

Разом з тим, наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей КК України 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали покарання лише у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років.

Кримінальний Кодекс України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію - позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років - за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94).

Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 КК України 1960 року).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що альтернативний характер санкцій статей КК України 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не дають підстав для призначення ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі строком 15 років, оскільки це порушує принцип співмірності тяжкості вчинених ним злочинів і покарання за їх вчинення не відповідає принципу справедливості в кримінальному праві.

Такі висновки узгоджуються з рішенням Конституційного Суду України від 26.01.2011 року № 1-рп/2011 року (справа про заміну смертної кари довічним позбавленням волі) та з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (рішення у справі "Скоппола проти Італії" від 17 вересня 2009 року, заява N 10249/03).

В приписах ч.4 ст.5 КК України 2001 року йдеться про можливість зміни покарання тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішеннями Конституційного Суду України, який повноважний лише в частині визнання неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність.

Тобто, виключно кримінальними законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується, через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

Враховуючи вище зазначене, колегія суддів вважає, що рішення Конституційного Суду України від 29.12.1999 року N 11-рп/99 (справа про смертну кару), яким визнано неконституційною смертну кару в України, не є новим законом, що пом`якшив кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів, в чому намагається переконати суд засуджений ОСОБА_8 .
При цьому, колегія суддів вважає, що новий вид кримінального покарання у виді довічного позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою, оскільки при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин, забезпечується можливість мати соціальні зв`язки у межах, визначених законом.

У санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі, як найбільш суворий вид покарання у переліку кримінальних покарань поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років.

Таким чином, оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена КК України в ред.1960 року на час вчинення ОСОБА_8 , ряду епізодів особливо тяжких злочинів, то положення КК України в ред. 1960 року із змінами, внесеними Законом N 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та покращують його правове становище, мають зворотну дію в часі, тобто поширюються і на засудженого, який вчинив ряд особливо тяжких злочинів, відповідальність за які передбачена КК України в ред. 1960 року особливо тяжких злочинів до набрання чинності зазначеним законом.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлена новим кримінальним законом (а не позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів на заміні якого наполягає ОСОБА_8 ), не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. (Рішення у справах "Алакрам Хумматов проти Азербайджану" від 18 травня 2006 року, заяви N 9852/03, N 13413/04, "Ткачов проти України" від 13 грудня 2007 року, заява N 39458/02).

Відповідно до ч.1 cт.87 КК України передбачено можливість здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи. Згідно ч.2 cт.87 КК України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.
Таким чином, Кримінальним Кодексом України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та практиці Європейського суду з прав людини.
Враховуючи вище наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і підстав для її скасування немає.
Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 05 лютого 2020 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про заміну покарання призначеного вироком Одеського обласного суду від 12.10.2000 року у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років залишити без змін.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4