ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/6955/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/184/20 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.3 ст.185 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2020 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючої - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю:

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника - ОСОБА_8

розглянувши матеріали кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000022 від 11 січня 2019 року за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника-адвоката ОСОБА_8 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 квітня 2020 року, -

В с т а н о в и л а :

Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Російської Федерації Хабаровського Краю м.Комсомольськ-на-Амурі, українця, громадянина України, з неповною середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , судимого:

12 лютого 1993 року Василівським районним судом Запорізької області за ч.3 ст.140, ч.3 ст.81 КК України (в редакції 1960 року) до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки;

10 квітня 1995 року Василівським районним судом Запорізької області за ч.2 ст.140 КК України (в редакції 1960 року) до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки;

09 липня 1998 року Василівським районним судом Запорізької області за ч.2 ст.215-3, ч.3 ст.193, ст.17 ч.3 ст.140, ст.42 КК України (в редакції 1960 року) до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки;

14 травня 2002 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ст. 70 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців;

15 лютого 2007 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч.1 ст. 70 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки 6 місяців;

21 квітня 2011 року Орджонікідзевським районним судом м.Запоріжжя за ч. 3 ст. 185, 71 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком 3 роки 3 місяці позбавлення волі;

09 червня 2017 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області за ч.3 ст.185, ч.4 ст.185, ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права займати посади, пов`язані з обслуговуванням валютних цінностей на строк 2 роки, з конфіскацією належного йому майна;

- 04 липня 2018 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області за ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку терміном на 3 роки,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

У відповідності до ст.71 КК України за сукупністю вироків до покарання за даним вироком частково, у виді 6 (шести) місяців позбавлення волі, приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 липня 2018 року, та призначено остаточне покарання ОСОБА_7 у виді 4 (чотирьох) років 6 (шести) місяця позбавлення волі.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 визначено рахувати з моменту вступу вироку в законну силу.

На підставі ст.72 КК України в строк призначеного судом покарання ОСОБА_7 зараховано термін його попереднього ув`язнення з 11 січня 2019 року (з моменту затримання) по дату зміни судом запобіжного заходу на цілодобовий домашній арешт, тобто по 15 липня 2019 року, та з моменту його затримання 27 січня 2020 року по дату набрання даним вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Скасовано арешт накладений ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 січня 2019 року, в частині заборони здійснювати розпорядження транспортним засобом марки «Mercedes-Benz» модель «Vito» д.н.з. НОМЕР_1 , 1999 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_2 .

Вироком суду також вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат.

Згідно вироку, 11 січня 2019 року у обвинуваченого ОСОБА_7 , який перебував в с. Ігровиця Тернопільського району Тернопільської області виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, поєднаного із проникненням у приміщення. Реалізуючи свій злочинний намір, направлений на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів та з метою незаконного збагачення, 11 січня 2019 року близько 02.00 год. обвинувачений ОСОБА_7 , керуючи автомобілем марки «MerсedesVito108» д.н.з. НОМЕР_1 , який згідно генеральної довіреності належить ОСОБА_9 , заїхав на територію сільськогосподарського приватно-орендного підприємства «Золотий колос», що знаходиться за адресою вул. Джерельна в с.Ігровиця Тернопільського району Тернопільської області, де біля автозаправної колонки припаркував вказаний автомобіль. У подальшому обвинувачений ОСОБА_7 , діючи умисно, переслідуючи корисливий мотив, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, їх караність та настання суспільно - небезпечних наслідків, та що його дії є непомітними для сторонніх осіб, відкрив засув (навісну колодку) у вхідних дверях і проник в підсобне приміщення.

У подальшому, обвинувачений ОСОБА_7 , перебуваючи в підсобному приміщенні сільськогосподарського приватно-орендного підприємства «Золотий колос», що знаходиться за адресою: вул. Джерельна в с. Ігровиця Тернопільського району Тернопільської області, діючи умисно, таємно викрав металеву бочку для палива, об`ємом 200 літрів, вартістю 189,75 грн., яка була наповнена дизельним паливом в кількості 160 л., вартістю за 1 літр - 23 грн., загальною вартістю 3680 грн., яку перемістив до свого автомобіля.

Продовжуючи свій злочинний умисел, обвинувачений ОСОБА_7 викрав із підсобного приміщення пусту металеву бочку для палива об`ємом 200 л вартістю 189,75 грн., яку переніс до свого автомобіля, після чого наповнив її повністю із автозаправної колонки автомобільним бензином марки А 95 «Premium» вартістю за 1 літр бензину 20,83 грн. загальною вартістю 4166 грн. З викраденим майном обвинувачений ОСОБА_7 з місця вчинення злочину втік, чим спричинив сільськогосподарському приватно-орендному підприємству «Золотий Колос» матеріальну шкоду в розмірі 8225,5 гривень.

Вказаними діями обвинувачений ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.185 КК України - таємне викрадення чужого майна (крадіжка) поєднана з проникненням у інше приміщення, вчинена повторно.

В апеляційних скаргах:

- обвинувачений в апеляційній скарзі та доповненнях до неї просить вищевказаний вирок суду скасувати та дослідити наявні у справі докази.

Свої доводи мотивує тим, що у справі відсутні належні докази його винуватості, у потерпілого немає претензій майнового характеру, тому висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, судом допущено неповноту судового розгляду, а рішення прийнято з істотними порушеннями вимог кримінально-процесуального закону.

Стверджує, що покази потерпілого та допитаних у судовому засіданні свідків відрізняються від попередньо наданих, не узгоджуються між собою та не підтверджують його причетність до злочину, а обвинувачений оговорив себе під час слідчого експерименту.

Також судом проігноровано неодноразові клопотання ОСОБА_7 про визнання протоколу огляду місця події від 11 січня 2019 року недопустимим доказом у зв`язку підписанням його змісту іншою особою, а не обвинуваченим.

Крім того жоден із свідків не був очевидцем факту крадіжки, ними не конкретизовано ознак за якими вони впізнали обвинуваченого, тому протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками не є допустимими доказами.

- захисник обвинуваченого просить вищевказаний вирок суду скасувати та закрити провадження щодо ОСОБА_7 за ч.3 ст.185 КК України на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України.

Вказані вимоги мотивує тим, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а рішення прийнято з істотними порушеннями вимог кримінально-процесуального закону.

Зазначає, що судом належним чином не встановлено розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, оскільки вартість викраденого дизпалива та бензину, встановлена на підставі довідок сільськогосподарського приватно-орендного підприємства «Золотий колос», що є зацікавленою стороною у справі, однак сторона обвинувачення повинна була залучити експерта для проведення товарознавчої екпертизи.

Звертає увагу, що висновок судової товарознавчої експертизи № 6.1-120/19 від 08 лютого 2019 року містить лише припущення щодо ринкової вартості двох металевих бочок для палива, об`ємом 200 літрів, тому не є належним доказом у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали подані апеляційні скарги та просять вирок суду скасувати, міркування прокурора, який заперечив проти задоволення апеляцій, дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом, відповідно ст. 94 КПК України, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вказані вимоги судом першої інстанції при розгляді даного кримінального провадження були повністю дотримані.

Згідно статті 392 КПК України рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності і обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.

Визнаючи доведеним вчинення ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, судом в основу обвинувального вироку було покладено покази безпосередньо допитаних в судовому засіданні свідків, представника потерпілого, ряд висновків експертиз, протоколи огляду, протоколи слідчих експериментів.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у скоєнні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується сукупністю доказів, безпосередньо досліджених у судовому засіданні, достатній аналіз яким суд дав у вироку та які узгоджуються між собою, і є обґрунтованим.

Доводи апелянтів, викладені ними у апеляційних скаргах є такими, що не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та зводяться до незгоди апелянтів з висновками суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні ним інкримінованого кримінального правопорушення. Крім того , такі доводи апелянтів є аналогічними доводам, які були ними заявлені в ході розгляду даного кримінального провадження у суді першої інстанції, які були предметом ретельної перевірки судом, що у вироку достатньо мотивовано.

Так, судом в основу обвинувального вироку було покладено покази свідка ОСОБА_10 , який ствердив, що працює охоронцем сільськогосподарського приватно-орендного підприємства «Золотий колос», що в с.Ігровиця Тернопільського району Тернопільської області і у його обов`язки входить нагляд за збереженням товарно-матеріальних цінностей. Об 18.15 год. 10 січня 2019 року він заступив на чергування та виконував обов`язки до 06.00 год. 11 січня 2019 року. Здійснив близько 5 обходів. Під час одного з обходів побачив мікроавтобус, який стояв за межами огорожі території. Він підійшов ближче посвітив ліхтарем та побачив, як з автомобіля вийшов раніше незнайомий йому ОСОБА_7 .. Останній крикнув до нього «іди сюди». На це він налякався, оскільки ОСОБА_7 тримав щось в руках та боявся щоб він не наніс йому ушкоджень та почав втікати. Проте перечепився і впав, та сказав обвинуваченому, щоб він брав все, що хоче, та щоб його не чіпав. Після цього ОСОБА_7 поїхав, а він про вказаний випадок повідомив керівника підприємства. Авто ОСОБА_7 було сірого кольору. Бачив його та заходив із задньої лівої сторони, бо думав, що авто належить знайомому. Він не чув щоб авто заїжджало на територію підприємства та не бачив що робив ОСОБА_7 , який був одягнутий у темному одязі. Від авто до підсобного приміщення де зберігались бочки та пальне, що зачинялось на колодку, відстань близько 40 метрів та до них були свіжі сліди на снігу від автомобіля.

Аналіз звукозапису судового засідання суду першої інстанції від 04.06.2019 року свідчить, що такі покази даного свідка викладені у вироку майже стенографічно, нічого не спотворюючи та не змінюючи.

Таким чином, доводи обвинуваченого в апеляційній скарзі про те, що суд на власний розсуд виклад покази даного свідки, при цьому змінивши їх зміст, не знайшли свого підтвердження.

Не знайшли свого підтвердження й доводи обвинуваченого про порушення судом його права на захист, яке останній обґрунтовує зміною його захисника адвоката ОСОБА_11 на адвоката ОСОБА_8 , та з якою йому не було надано конфіденційної зустрічі для обрання стратегії захисту.

Як вбачається з матеріалів провадження, з початку здійснення досудового розслідування та під час судового розгляду даної справи захист обвинуваченого ОСОБА_7 здійснював адвокат ОСОБА_12 , який був призначений йому з числі захисників Центру безоплатної вторинної правової допомоги.

В ході розгляду судом даного кримінального провадження, обвинуваченому ОСОБА_7 було змінено запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт, який останнім був порушений у зв`язку із чим його було оголошено у розшук, а провадження у справі зупинено.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.23 Закону України Про безоплатну правову допомогу №3460-VI від 02 червня 2011 року надання безоплатної вторинної правової допомоги припиняється за рішенням Центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у разі, якщо особа, яка отримує безоплатну вторинну правову допомогу, оголошена в розшук у кримінальному провадженні.

Отже, з часу зупиненням даного кримінального провадження у зв`язку із розшуком обвинуваченого було припинено надання йому Центром безоплатної вторинної правової допомоги послуг адвоката ОСОБА_11 ..

Далі, після відшукання ОСОБА_7 та відновлення провадження у справі, Центром безоплатної вторинної правової допомоги було доручено здійснювати захист обвинуваченого адвокату ОСОБА_8 ..

При цьому, з матеріалів провадження вбачається, що будь-яких заяв чи клопотань про недостатність часу для конфіденційної зустрічі обвинуваченого з захисником ні від ОСОБА_7 , ні від захисника адвоката ОСОБА_8 не надходило. Доводи, які б свідчили про неефективність захисту ОСОБА_7 адвокатом ОСОБА_8 відсутні.

Крім того, апелянти у своїх скаргах вказують також на ряд порушень, допущених органом досудового розслідування.

Так, зокрема обвинувачений вказує про недопустимість такого доказу, як протокол огляду місця події від 11 січня 2019 року з фототаблицею (т.1 а.п.110-112), який був покладений судом в основу обвинувального вироку, з тих підстав, що підпис від його імені виконано іншою особою.

Таке посилання обвинуваченого було предметом перевірки суду першої інстанції та не знайшло свого підтвердження, з чим погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Так, однією із засад судочинства є, зокрема змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (п.4 ст.129 Конституції України).

Також, відповідно до вимог ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Захист здійснюється підозрюваним або обвинуваченим, його захисником або законним представником. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Як вбачається з матеріалів провадження, вказана слідча дія проведена у відповідності до вимог ст.223 КПК України за участю понятих на підставі власноручно написаного ОСОБА_7 дозволу ( т.1 а.п.120).

Будь-яких доказів підроблення протоколу огляду місця події із внесенням у нього підпису обвинуваченого ОСОБА_7 іншою особою, окрім слів останнього, стороною захисту суду не надано та не було заявлено про неможливість їх отримати самостійно, а отже такі твердження є голослівними.

Також, в основу обвинувального вироку судом було покладено протокол проведення слідчого експерименту від 18 лютого 2019 року, проведеного за участю обвинуваченого ОСОБА_7 , відповідно до якого останній детально відтворив події інкримінованого йому кримінального правопорушення (т.2 а.п.96-99).

Твердження обвинуваченого у апеляційній скарзі про те, що під час вказаної слідчої дії він себе обмовив, колегія суддів вважає надуманими, оскільки встановлено, що проведення слідчого експерименту було ініційовано самим обвинуваченим, проведення якого відбувалося у присутності його захисника професійного адвоката, за участю понятих та фіксувалося на відео. При цьому, під час проведення експерименту, що зафіксовано на відеозапис, ОСОБА_7 в присутності захисника самостійно, без будь-яких підказок чи примусу чітко вказав на розміщення приміщень на території сільськогосподарського приватно-орендного підприємства «Золотий колос», де він залишив спочатку керований ним автомобіль та куди він в подальшому його перемістив з метою крадіжки майна. Вказав на місце знаходження камери, куди він заходив та які речі він там виявляв. Відтворив яким чином він завантажував бочки з пальним в автомобіль. Вказане обвинуваченим було продемонстровано без будь-якого стороннього тиску.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання недопустимими доказами протоколи пред`явлення особи для впізнання за участю свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_10 (т.1 а.п. 130-132; 133-135; 135-138).

Так, відповідно до вимог ч.6 ст.228 КПК України пред`явлення особи для впізнання може проводитись за фотознімками з додержанням вимог визначених ч.ч. 1,2 вказаної статті і вирішення питання про проведення такої слідчої дії за участю особи, яку впізнають чи за її фотознімком належить до прерогативи слідчого.

Крім того, аналіз зазначених протоколів свідчить про проведення даної слідчої дії з додержанням вимог ст.228 КПК України, у присутності понятих. У кожному випадку проведення впізнання з відповідним свідком, відбувалося окремо із кожним та у різний час. Кожен із цих свідків вказували на обставини за яких вони бачили обвинуваченого. При цьому, розташування фотознімка обвинуваченого по відношенню до статистів кожного разу змінювалося, візуально фотозображення ОСОБА_7 різко не відрізнялося від фотозображення інших осіб, які разом пред`являлися для впізнання ні за віком, ні за зовнішністю, ні за одягом.

Як вбачається з матеріалів провадження свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_10 під час допиту їх в суді першої інстанції, вказували на ОСОБА_7 , як на особу, яку вони впізнали за фотознімками та за обставин, які відображені у протоколах.

Також, проведення впізнання без участі захисника, про що вказує апелянт, не суперечить вимогам ст.228 КПК України, оскільки така слідча дія проводилася не з ініціативи сторони захисту.

Не знайшли свого підтвердження й доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про недопустимість висновку експерта №1.3-47/19 від 06 лютого 2019 року судової трасологічної експертизи (т.1 а.п.139-146), який був покладений в основу доведеності винуватості обвинуваченого.

Так, згідно зазначеного висновку слід низу взуття, що зафіксований на гіпсовому зліпку, що був виявлений та вилучений під час огляду місця події в с.Ігровиця Тернопільського району Тернопільської області на території ПОП «Золотий колос» придатний для ідентифікації. Даний слід залишений взуттям (кросівком) на праву ногу, яке було вилучене під час затримання (обшуку) громадянина ОСОБА_7 ..

Гіпсовий зліпок, який був предметом експертного дослідження, був отриманий під час проведення 11 січня 2019 року огляду місця події, шляхом заливання гіпсового зліпка у виявлений відбиток з землі біля підсобного приміщення, звідки було вчинено крадіжку.

Як вбачається з протоколу огляду місця події від 11 січня 2019 року (т.1 а.п.105-109), вказана слідча дія була проведена з дотриманням вимог ст.237 КК України, у присутності понятих, правильність змісту викладних у протоколі даних останні засвідчили своїми підписами без жодних зауважень. Згідно відображених у протоколі огляду даних, у ньому зафіксовано виявлення одного сліду низу взуття, зазначено про його вилучення із вказанням способу.

Таким чином не встановлено таких порушень вимог КПК під час проведення огляду місця події, які б мали наслідком визнання недопустимим доказом висновку експерта з приводу вилученого з місця події доказу.

В апеляційних скаргах обвинувачений та його захисник вказують на те, що поза увагою суду першої інстанції залишилася та обставина, що органом досудового розслідування не встановлено дійсної вартості викраденого у потерпілого майна, оскільки відсутній з даного приводу експертний висновок.

Такі доводи апелянтів колегія суддів вважає необґрунтованим, виходячи з наступного.

Як встановлено судом, після викрадення у потерпілого двох металевих бочок ємністю по 200 літрів кожна, бензину у кількості 200 літрів та дизельного пального у кількості 160 літрів, ОСОБА_15 був затриманий працівниками поліції у момент, коли той намагався викрадене майно збути свідку ОСОБА_14 ..

Відповідно до протоколу огляду від 11 січня 2019 року у автомобілі марки «Mercedes-Benz» модель «Vito 108» д.н.з. НОМЕР_3 було виявлено та вилучено, у тому числі, дві металеві бочки, ємністю по 200 літрів кожна. Під час проведення даної слідчої дії здійснювалося фотографування (т.1 а.п.110-112).

Згідно висновку експерта судової - товарознавчої експертизи № 6.1-120/19, експертне дослідження на предмет визначення їх вартості здійснювалося експертом по фототаблиці даних бочок. Наданих на експертне дослідження матеріалів, згідно висновку, експерту було достатньо для оцінки вартості об`єктів дослідження, як таких, що перебувають в стані, придатному для використання за призначенням, та з урахуванням дефектів зазначених в протоколі їх огляду.

Що стосується встановлення вартості пального, то така доводиться наявними в матеріалах справи видатковою накладною від 19 листопада 2018 року № 3817, згідно якої ТзОВ «Магістр-Д» поставлено сільськогосподарському приватно-орендному підприємству «Золотий колос» паливо - дизельне в кількості 3440 л. на загальну суму 94944,00 грн. за ціною 23.00 грн. за літр (т.1 а.п.118 ) та видатковою накладною від 03 січня 2019 року № 23, згідно якої ТзОВ «Магістр-Д» поставлено сільськогосподарському приватно-орендному підприємству «Золотий колос» бензин автомобільний А-95 «Premium» в кількості 3060 л. на загальну суму 76487,76 грн. за ціною 20.83 грн. за літр (т.1 а.п. 119).

Тобто, в даному випадку вартість викраденого майна дизельного пального та бензину, доводиться доказами, які підтверджують фактично понесені витрати потерпілого на їх придбання, а вартість викрадених металевих бочок висновком експертизи, які, на думку колегії суддів, є достатніми. При цьому розмір вартості викраденого майна у даному випадку не впливає на правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.3 ст.185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднана із проникненням у інше приміщення, вчинена повторно.

Також, що стосується доводів апеляційної скарги про недопустимість такого доказу, як висновку експерта № 1.3-48/19 від 18 лютого 2019 року судової трасологічної експертизи протектору шини правого переднього та лівого заднього колеса, автомобіля «Mercedes-Benz» модель «Vito 108» д.н.з. НОМЕР_4 (т.1 а.п.148-155 ), то такі колегія суддів вважає безпредметними, оскільки даний доказ судом не було покладено в обґрунтування вини обвинуваченого з причин визнання його недопустимим, що відображено у вироку.

Отже, місцевий суд, дослідивши, перевіривши та проаналізувавши в судовому засіданні всі докази в їх сукупності, як такі, що узгоджуються між собою та не викликають сумніву, правильно дійшов висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 та вірно кваліфікував його дії за ч.3 ст.185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднана із проникненням у інше приміщення, вчинена повторно., з чим погоджується і колегія суддів.

Відтак, позицію сторони захисту щодо відсутності в матеріалах справи належних та допустимих доказів вини обвинуваченого у вчиненні ним інкримінованого йому правопорушенні, що залишилося поза увагою суду першої інстанції, колегія суддів вважає способам захисту, з метою уникнення останнім відповідальності за вчинене, оскільки вони повністю спростовуються вищенаведеним, у зв`язку з чим не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг.

Проголошення вироку за відсутності сторони обвинувачення, на що вказує у своїй скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , не суперечить вимогам ст.376 КПК України та не може бути підставою для скасування вироку.

Відповідно до ст.65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.ст.50, 65 КК України, враховував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно із ст. 12 вищезазначеного Кодексу є тяжким злочином, дані про особу винного, його вік та стан здоров`я, відсутність обставин, що б обтяжували чи пом`якшували покарання обвинуваченого, а також те що він неодноразово раніше судимий за вчинення аналогічних корисливих злочинів, на шлях виправлення та перевиховання не став, а знову вчинив умисний корисливий злочин та дійшов правильного висновку про необхідність призначення обвинуваченій покарання саме у виді позбавлення волі у розмірі, наближеному до мінімального, що передбачений санкцією ч.3 ст.185 КК України та із застосуваням ст.71 КК України, що буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, оскільки його перевиховання можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, з чим погоджується і колегія суддів.

Порушень місцевим судом вимог кримінального або кримінального процесуального закону, які б давали безумовну підставу для зміни або скасування по суті правильного судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

Ухвалила:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника-адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 квітня 2020 року відносно ОСОБА_7 за ч.3 ст.185 КК України без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців.

Головуючий

Судді