Житомирський апеляційний суд
Справа №279/6246/19 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст.81 КК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2020 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретар ОСОБА_5 ,
за участю: прокурора ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі судове провадження №279/6246/19 за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 18 грудня 2019 року,
в с т а н о в и в :
ухвалою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 18 грудня 2019 року, відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, призначеного вироком Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 21.07.2015.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, як незаконну, та постановити нову ухвалу, якою задовольнити його заяву про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. При цьому, зазначає, що інформація надана Коростенською ВК №71 щодо нього не відповідає дійсності. Під час відбуття покарання в ВК №71 він не порушував режим утримання та правил внутрішнього розпорядку колонії, виконував усі вказівки адміністрації, за відсутності у нього жодних стягнень. Наголошує, що особисто звертався до адміністрації з проханням про працевлаштування, однак йому було відмовлено в зв`язку зі станом його здоров`я. Зазначає, що відсутність в нього заохочень викликана в першу чергу відсутністю у нього роботи, що не може слугувати у відмові його дострокового звільнення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення засудженого в підтримку своєї апеляційної скарги, позицію прокурора, який просив оскаржену ухвалу залишити без змін, перевіривши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали провадження, а також ухвалу суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга засудженого не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
З ухвали убачається, що приймаючи рішення про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення, суд першої інстанції діяв у відповідності до положень ст.81 КК України та ст.539 КПК України, відповідним чином мотивувавши свої висновки.
Так, відповідно до ст.81 КК України до осіб, що відбувають покарання у виді позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання за умови, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення, та після фактичного відбуття ним призначеної судом частини строку покарання, яка визначена у ч.3 ст.81 КК України.
Зі змісту вказаної норми випливає, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання являє собою звільнення засудженого від подальшого відбування покарання за наявності таких обов`язкових умов, як відбування покарання у виді позбавлення волі, доведення засудженим свого виправлення сумлінною поведінкою і ставленням до праці, фактичне відбуття встановленої законом частини призначеного покарання в залежності від класифікації злочину за ступенем тяжкості, формою вини та об`єктом суспільно-небезпечного посягання, наявності попередніх судимостей.
Згідно п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно- дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» від 26.04.2002 року №2 умовно - дострокове звільнення від відбування покарання, заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого та якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Аналізуючи дані про поведінку засудженого та ставлення його до праці за весь період відбування покарання, суд першої інстанції правильно зазначив, що засуджений ОСОБА_7 на теперішній час хоча і відбув певну частину призначеного судом покарання, однак не характеризується як особа, яка за весь час відбування покарання сумлінною поведінкою та ставленням до праці довела своє виправлення, що є обов`язковою підставою для умовно-дострокового звільнення.
З таким висновком суду погоджується й апеляційний суд та вважає, що вищенаведене свідчить про не достатню готовність засудженого ОСОБА_7 до самокерованої правослухняної поведінки, а отже клопотання про умовно-дострокове звільнення засудженого наразі є передчасним.
Дослідженням матеріалів судового провадження №279/6246/19 встановлено, що ОСОБА_7 засуджено вироком Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 21.07.2015 року за ч.2 ст.121 КК України до 8 років позбавлення волі. (а.п.5-7)
Ухвалою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 14.03.16 в строк відбуття покарання засудженому ОСОБА_7 зараховано строк попереднього ув`язнення з 24.02.15 до 16.10.15. (а.п.12)
Згідно довідки по особовій справі, засуджений ОСОБА_7 відбуває покарання в Коростенській ВК (№71). Початок строку покарання 24 лютого 2015 року. Кінець строку покарання 02 липня 2022 року.
Умовно - достроковому звільненню від покарання підлягає по відбутті 2/3 строку покарання - 02.11.2019. З даного питання розглядався на засіданні комісії 13.11.2019, в чому відмовлено, так як не довів свого виправлення. Заміні невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням підлягає по відбутті 1/2 строку покарання - 02.07.2018. З даного питання розглядався на засіданні комісії 11.07.2018, в чому відмовлено, так як не став на шлях виправлення. (а.п.17)
Згідно наявної у провадженні характеристики від 13 листопада 2019 року (а.п.13-14), засуджений ОСОБА_7 під час відбування покарання порушення встановленого порядку відбування покарання не допускав, до дисциплінарної відповідальності не притягувався. Адміністрацією установи не заохочувався.(а.п.15) На виробництві установи не працевлаштований, в цілому до суспільно-корисної праці відноситься негативно. У відношенні до представників адміністрації ввічливий та тактовний. Законні вимоги персоналу установи виконання покарань виконує вчасно. За характером спокійний, врівноважений, контролює свої емоції та почуття, має пристосовницьку цілеспрямованість. На зовнішній вигляд охайний, дотримується норм особистої гігієни та санітарії, своє спальне місце утримує в задовільному санітарному стані. Порушення форми одягу не допускає. Участі у суспільному житті відділення та в роботі самодіяльних організацій засуджених не приймає та приймати не бажає, говорить що це суперечить його життєвим поглядам. Під час відбування покарання виявив бажання займатися за програмою диференційованого виховного впливу «Духовне відродження», але за програмою і займається, говорить, що це його не цікавить. Над підвищенням свого загальноосвітнього рівня не працює, вважає його достатнім. На профілактичних обліках в установі не перебуває. За вироком суду має позов, але виконавчі листи до установи не надходили. Вину в скоєному злочині визнав повністю, але каяття з приводу вчиненого злочину не проявляє. Соціально-корисні зв`язки на волі збережені. Стосунки з рідними підтримує шляхом листування. Взаємовідносини між ними задовільні.
З урахуванням викладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що факт, того, що засуджений ОСОБА_7 формально виконує свої прямі обов`язки, свідчить лише про те, що останній виконує їх на підставі закону, оскільки це є прямим обов`язком усіх засуджених, а умовно дострокове звільнення від відбування покарання є заохочувальною нормою кримінального та кримінально-виконавчого законодавства, має на меті стимулювання засуджених до чіткого виконання правил внутрішнього розпорядку, дотримання вимог режиму відбування покарання, прагнення до продуктивної праці, визнання вини у скоєному злочині, і з огляду на це, такі дії засудженого не можна розцінювати як сумлінну поведінку та належне ставлення до праці, а тому, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що засуджений ОСОБА_7 своїм відношенням до праці та поведінкою не довів своє виправлення та перевиховання і обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання останнього.
Одночасно, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними апеляційні доводи засудженого щодо неврахування судом першої інстанції стану його здоров`я, оскільки в матеріалах провадження №279/6246/19 відсутня будь-яка відповідна інформація з цього приводу, як і не доведено це останнім в суді апеляційної інстанції.
Крім того, як вважає суд апеляційної інстанції, є безпідставним і апеляційне посилання засудженого на порушення судом першої інстанції його права на захист, а саме проведення судового розгляду без його участі, у тому числі й судового розгляду в режимі відеоконференції.
При цьому, слід врахувати, що нормами ч.5 ст.359 КПК України визначено, що неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про місце та час розгляду клопотання (подання), не перешкоджає проведенню судового розгляду, крім випадків, коли їх участь визнана судом обов`язковою або особа повідомила про поважні причини неприбуття.
В даному випадку, засуджений ОСОБА_7 був належно повідомлений судом першої інстанції про судовий розгляд його ж клопотання (а.п.20), судом не визнана його участь обов`язковою, а в матеріалах провадження №279/6246/19 відсутні жодні клопотання останнього, як про проведення судового розгляду в режимі відеоконференції, так і за його обов`язковою участю.
Таким чином, аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги засудженого у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 18 грудня 2019 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, призначеного вироком Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 21.07.2015, без змін.
Ухвала апеляційного суду касаційному оскарженню не підлягає.

Судді :