ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1261/20 Справа № 175/4696/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
потерпілої ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0001546 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06 лютого 2020 року щодо

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у с. Лимани Березанського району Миколаївської області, громадянина України, розлученого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України,
В с т а н о в и л а:

Вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06 лютого 2020 року ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КК України, та призначено покарання у виді обмеження волі строком 1 рік.
Вироком суду ОСОБА_9 визнано винним у тому, що він відповідно до свідоцтва про народження НОМЕР_1 від 18.06.2003 року є батьком неповнолітнього ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 21 квітня 2011 року у справі № 2-3452/11 і виданого на підставі нього виконавчого листа ОСОБА_9 зобов`язаний до сплати аліментів на користь ОСОБА_11 на утримання сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/4 частини зі всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для однієї дитини відповідного віку, починаючи з 21 лютого 2011 року та до досягнення ОСОБА_10 повноліття.
Однак, обвинувачений ОСОБА_9 , достовірно знаючи про необхідність виплати аліментів, грубо порушуючи обов`язки щодо необхідності утримання малолітнього сина, які покладені на нього як батька, ч.2 ст.51 Конституції України та ст.180 Сімейного кодексу України, ігноруючи вимоги державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби про необхідність виконання аліментних зобов`язань і попередження про притягнення до кримінальної відповідальності, маючи умисел, направлений на невиконання вказаного судового рішення, у період часу з 01 липня 2012 року по 01 листопада 2018 року злісно ухилився від сплати аліментів на утримання свого неповнолітнього сина, а саме: без поважних причин офіційно не працював і не вживав заходів для офіційного працевлаштування, не звертався у місцевий центр зайнятості з приводу постановки на облік, протягом тривалого часу, працюючи у фізичних осіб-підприємців і приватних осіб і маючи тимчасовий заробіток, з метою ухилення від сплати аліментів не повідомляв у державну виконавчу службу відомості про місце своєї роботи та приховував фактичні доходи, не надавав будь-якої матеріальної допомоги на утримання дитини, в результаті чого утворилась заборгованість по сплаті аліментів на утримання дитини у сумі 89868,20 грн.

Захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 не погодилась з даним рішенням суду. В своїй апеляційній скарзі просить скасувати вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06.02.2020 року та направити справу на новий судовий розгляд.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що суд допустив неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Зазначає, що суд обмежився формальним допитом обвинуваченого ОСОБА_9 , при якому обвинувачуваний пояснив, що двічі надсилав на ім`я потерпілої по 500 грн, але грошові перекази поверталися. В судовому засіданні обвинувачений показував ці квитанції, але оскільки здійснював свій захист без адвоката, не розумів, що можливо було клопотатися про залучення цих квитанцій та з`ясування в потерпілої, чому вона відмовлялася отримувати ці кошти.
Також вказує, що суд не з`ясував, чи приховував обвинувачуваний місце свого мешкання, роботи, заробіток, чи були до того об`єктивні причини, чи тривало систематично, не дивлячись на попередження про кримінальну відповідальність за несплату коштів, чи обвинувачуваний дійсно викликався до державного виконавця та чи отримав останній повідомлення про це, чому саме обвинувачуваний не працював офіційно, що саме йому заважало.
Крім того, захисник зазначає, що після оголошення вироку суду обвинувачуваний офіційно працевлаштувався, що підтверджується довідкою вих.. 136/20 від 02.03.2020 року, що дійсно він працює в ЖКП «Комунальник» ЧСР на посаді «Слюсара-сантехніка», та пройшовши лікування взяв довідку, відповідно до якої він з 2016 року по теперішній час має захворювання: хронічний холецистопанкреатит в стадії нестійкої ремісії, виразкове захворювання шлунку та 12-шерстної кишки в стадії ремісії. Ці документи захисник долучила до поданої апеляційної скарги.
Додатково вказує, що обвинувачений раніше не працевлаштовувався, оскільки йому потрібно було почекати на вищезазначену посаду, закінчити курс лікування і після цього офіційно влаштуватися на роботу.
Окрім того, на підтвердження, що обвинувачений має та мав намір сплачувати аліменти, апелянт долучила заяву від 03.03.2020 року про відраховування 50% від заробітної плати в рахунок заборгованості по аліментам, як і чеки на переказ потерпілій коштів у сумі 500 грн.

В судовому засіданні обвинувачений та його захисник, кожен окремо, апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.
Прокурор заперечувала проти задоволення даної апеляційної скарги, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, просила залишити вирок суду без змін.
Потерпіла також заперечувала проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту, просила залишити її без задоволення.
В судових дебатах сторони підтримали такі ж позиції.

Заслухавши доповідача, думки учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а вирок суду необхідно залишити без змін за таких підстав.
Згідно ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто, ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом; ухваленим судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України; в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Суд першої інстанції під час ухвалення вироку зазначених вимог дотримався в повному обсязі.
Згідно з ч. 1 ст. 164 КК України злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів), а також злісне ухилення батьків від утримання неповнолітніх або непрацездатних дітей, що перебувають на їх утриманні, - карається громадськими роботами на строк від вісімдесяти до ста двадцяти годин або арештом на строк до трьох місяців, або обмеженням волі на строк до двох років.
У примітці до статті 164 КК України зазначено, що під злісним ухиленням від сплати коштів на утримання дітей (аліментів) слід розуміти будь-які діяння боржника, спрямовані на невиконання рішення суду (приховування доходів, зміну місця проживання чи місця роботи без повідомлення державного виконавця, приватного виконавця тощо), які призвели до виникнення заборгованості із сплати таких коштів у розмірі, що сукупно складають суму виплат за три місяці відповідних платежів.
Апеляційним переглядом встановлено, що свій висновок про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КК України, суд зробив на підставі доказів, які він дослідив та оцінив із дотриманням положень ст.94 КПК України, а також навів у вироку докладні мотиви прийнятого рішення відповідно до вимог ч.3 ст.374 КПК України. Доводи апеляційної скарги не викликають сумнівів у правильності судового рішення й спростовуються зібраними у провадженні доказами.
Так, у судовому засіданні ОСОБА_9 свою провину визнав повністю і пояснив, що не сплачував аліменти тому, що ніде не працював. Стверджував, що поштою на ім`я ОСОБА_12 двічі надсилав по 500 грн., однак перекази повернулися. На даний час офіційно працевлаштувався та буде сплачувати аліменти.
Потерпіла ОСОБА_7 у судовому засіданні суду першої інстанції показала, що після ухвалення судового рішення про стягнення аліментів, з 2011 року обвинувачений злісно ухиляється від сплати аліментів і не надає будь-якої допомоги на утримання сина, з яким не спілкується та не приймає участі у вихованні. Вважає, що ОСОБА_13 як раніше засуджений за ухилення від сплати аліментів, підлягає відповідальності за ч.2 ст.164 КК України та заслуговує на суворе покарання.
Висновок місцевого суду про доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КК України, ґрунтується на об`єктивно з`ясованих судом обставинах, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими відповідно до вимог ст.94 КПК України.
Зокрема, такий висновок ґрунтується на даних письмових доказів, які є послідовними, узгоджуються між собою та з іншими наведеними у вироку об`єктивними доказами, а саме:
- рапортом ДОП Дніпровського РВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_14 від 05.11.2018 року, зареєстрованим у той же день у журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчиненні кримінальні правопорушення та інші події під № 18404, протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується) від 18.10.2018 року, зареєстрованим того ж дня у журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчиненні кримінальні правопорушення та інші події під № 17363, із яких убачається, що ОСОБА_7 просить органи поліції притягнути до відповідальності ОСОБА_15 , який з 2011 року ухиляється від сплати аліментів (а.к.п.5,7);
- копією свідоцтва про народження НОМЕР_1 від 18.06.2003 року, відповідно до якого обвинувачений ОСОБА_13 є батьком ОСОБА_16 , 2003 року народження (а.к.п.37);
- копією заочного рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21.04.2011 року про стягнення з ОСОБА_15 аліментів на користь ОСОБА_12 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_16 , 2003 року народження, починаючи з 21 лютого 2011 року, і копією виконавчого листа № 2-3452/2011, виданого 04 липня 2011 року на підставі цього рішення (а.к.п.39-41,45);
- копією виконавчого провадження № від 08 серпня 2011 року та довідками державного виконавця щодо заборгованості ОСОБА_15 по сплаті аліментів без дати та від 16.01.2020 року (а.к.п.50-146,159-160,а.с.п.97-98).
Також, як убачається з матеріалів кримінального провадження, відповідно до обвинувального акту в редакції від 28 листопада 2018 року умисні дії ОСОБА_9 були кваліфіковані за ч.2 ст.164 КК України як злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів), вчинене особою, раніше судимою за злочин, передбачений цією статтею.
З підстав неправильної кваліфікації дій обвинуваченого за ч.2 ст. 164 КК України як органом досудового розслідування, так і судом першої інстанції, 29.11.2019 року апеляційним судом було скасовано вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20.08.2019 року з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.
Під час нового судового розгляду прокурором, який підтримував обвинувачення в суді, 20 січня 2020 року вищенаведене обвинувачення в порядку ч.2 ст.338 КПК України було змінено і дії ОСОБА_9 кваліфіковані за ч.1 ст.164 КК України як злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів) (а.с.п.91-94), оскільки попередня судимість обвинуваченого за злочин, передбачений ч.1 ст.164 КК України, була погашена у зв`язку із закінченням іспитового строку, а отже останній вважається раніше не судимою особою.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглянувши повно і всебічно кримінальне провадження, проаналізувавши та оцінивши наведені докази у їх сукупності та взаємозв`язку, у тому числі перевіривши та оцінивши усі доводи учасників судового провадження, дійшов вірного висновку про те, що прокурором цілком обґрунтовано змінено обвинувачення ОСОБА_9 , а отже за обставин, викладених у обвинувальному акті в редакції від 20 січня 2020 року, ОСОБА_9 було вчинено кримінальне правопорушення, а саме він злісно, тривалий час, ухилявся від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів) і кваліфікував дії за ч.1 ст.164 КК України як злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів) за ознакою тривалості ухилення, з чим повністю погоджується й суд апеляційної інстанції.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 164 КК України, за наведених у вироку обставин ґрунтуються на повному, всебічному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, з дотриманням вимог ст.91 КПК України та підтверджені сукупністю належних, допустимих, достовірних доказів, досліджених судом яким суд з точки зору достатності та взаємозв`язку дав належну оцінку.
Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Об`єктом даного злочину є право неповнолітніх дітей на повноцінне життя та всебічний (фізичний, психічний і соціальний) розвиток.
Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України ( ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства»). Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини( ст.11 ЗУ «Про охорону дитинства» ).
Згідно положень ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН, ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини і, тим більше, при захисті одного із основних прав дитини - права на утримання.
Таке право кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дитину до її повноліття, який закріплений в Основному Законі (ст. 51 Конституції України), а також в Сімейному кодексі (ст. 180) та гарантується Державою, в свою чергу, ст.15 Сімейного кодексу чітко регламентовано, що сімейні обов`язки не можуть бути перекладені на іншу особу.
Предметом злочину, який аналізується, є кошти, що за рішенням суду підлягають сплаті на утримання дітей.
З об`єктивної сторони злочин передбачений статтею 164 КК України може бути вчинений у формі злісного ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів).
Під злісним ухиленням від сплати коштів на утримання дітей (аліментів) слід розуміти будь-які діяння боржника, спрямовані на невиконання рішення суду (приховування доходів, зміну місця проживання чи місця роботи без повідомлення державного виконавця, приватного виконавця тощо), які призвели до виникнення заборгованості із сплати таких коштів у розмірі, що сукупно складають суму виплат за три місяці відповідних платежів.
При цьому діяння можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку.
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 21 квітня 2011 року у справі № 2-3452/11 і виданого на підставі нього виконавчого листа ОСОБА_9 було зобов`язано сплатити аліменти на користь ОСОБА_11 на утримання сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/4 частини зі всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для однієї дитини відповідного віку, починаючи з 21 лютого 2011 року та до досягнення ОСОБА_10 повноліття.
Однак, обвинувачений ОСОБА_9 , достовірно знаючи про необхідність виплати аліментів, грубо порушуючи обов`язки щодо необхідності утримання малолітнього сина, які покладені на нього як батька, ч.2 ст.51 Конституції України та ст.180 Сімейного кодексу України, ігноруючи вимоги державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби про необхідність виконання аліментних зобов`язань і попередження про притягнення до кримінальної відповідальності, маючи умисел, направлений на невиконання вказаного судового рішення, у період часу з 01 липня 2012 року по 01 листопада 2018 року злісно ухилився від сплати аліментів на утримання свого неповнолітнього сина, а саме: без поважних причин офіційно не працював і не вживав заходів для офіційного працевлаштування, не звертався у місцевий центр зайнятості з приводу постановки на облік, протягом тривалого часу, працюючи у фізичних осіб-підприємців і приватних осіб і маючи тимчасовий заробіток, з метою ухилення від сплати аліментів не повідомляв у державну виконавчу службу відомості про місце своєї роботи та приховував фактичні доходи, не надавав будь-якої матеріальної допомоги на утримання дитини, в результаті чого утворилась заборгованість по сплаті аліментів на утримання дитини у сумі 89868,20 грн.
Дані обставини вказують саме на злісне ухилення ОСОБА_9 від сплати аліментів, вони підтверджені доказами, яким місцевий суд у порядку ст. 94 КПК України дав оцінку з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупності цих доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку і прийняв обґрунтоване рішення про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому злочину.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_9 був не працевлаштований, заробітної плати не отримував, не мав реальної можливості сплачувати аліменти, тому що з 2016 року по теперішній час має захворювання: хронічний холецистопанкреатит в стадії нестійкої ремісії, виразкове захворювання шлунку та 12-шерстної кишки в стадії ремісії, що підтверджується довідкою КП «Слобожанська центральна лікарня» Слобожанської селищної ради №17 від 02.03.2020 року, раніше не працевлаштовувався, оскільки йому потрібно було почекати на посаду слюсара-сантехніка в ЖКП «Комунальник» ЧСР, закінчити курс лікування і після цього офіційно влаштуватися на роботу, колегія суддів вважає неспроможними з огляду на те, що вказані обставини не перешкодили життєдіяльності самого обвинуваченого, а тому ні в якому разі не звільняють ОСОБА_9 від обов`язку утримання сина, і відсутність доходу обвинуваченого не спростовує висновків суду щодо його вини у вчиненні інкримінованого злочину.
Крім того, колегія суддів зауважує, що ОСОБА_9 офіційно працевлаштувався тільки 02.03.2020 року, після ухвалення 06.02.2020 року судом обвинувального вироку щодо нього за ч.1 ст. 164 КК України, яким останньому призначено покарання у вигляді 1 року обмеження волі, яке належить відбувати реально, за декілька днів до закінчення строку апеляційного оскарження зазначеного вироку. 03.03.2020 року датована і заява ОСОБА_9 , адресована директору ЖКП «Комунальник» ЧСР» про відраховування 50% від заробітної плати в рахунок заборгованості по аліментам, а протягом періоду з 01.07.2012 року по 01.11.2018 року не намагався працевлаштуватися та надавати матеріальну допомогу своєму сину ОСОБА_17 .
Що ж стосується посилання апелянта на те, що обвинувачуваний двічі надсилав на ім`я потерпілої по 500 гривень, але грошові перекази поверталися, тому що потерпіла відмовлялася їх отримувати через те, що їй була потрібна уся сума заборгованості одразу, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, натомість потерпіла в судовому засіданні показала, що взагалі до цього часу не отримувала від обвинуваченого жодних коштів в рахунок сплати аліментів на дитину. До того ж, не можуть вважатися належними доказами на підтвердження доводів захисника й долучені до апеляційної скарги, згідно додатку до неї, 2 чеки за сплату аліментів, оскільки через зовнішній вигляд їх взагалі неможливо ідентифікувати жодним чином, а тим більше як квитанції про сплату грошових коштів.
За змістом ст. 27 Конвенції ООН та вимог ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» саме батьки несуть основну відповідальність за забезпечення фінансових можливостей та умов життя, необхідних для розвитку дитини, яка потребує піклування кожного дня, а тому, навіть у випадку тимчасової втрати доходу, батьки зобов`язані невідкладно вжити всіх необхідних заходів для її належного забезпечення, зокрема шляхом працевлаштування на іншу роботу чи звернення до центру зайнятості.
В данному випадку слід звернути увагу, що своїм правом на звернення до центру зайнятості обвинувачений ОСОБА_9 не скористався, об`єктивних та обґрунтованих доводів щодо неможливості пошуку роботи та отримання доходу з метою виконання покладеного на нього рішенням суду обов`язку по сплаті аліментів на утримання дитини не навів.
Таким чином, за результатами апеляційного розгляду колегія суддів дійшла висновку, що обвинувачений, безумовно розуміючи, що має обов`язок забезпечувати повноцінне життя своєї дитини та незважаючи на це, жодних дієвих кроків, направлених на її належне забезпечення не вжив, що беззаперечно свідчить про наявність в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України.
Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2004 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Згідно зі ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації це покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_9 суд першої інстанції відповідно до вимог чинного законодавства врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст.12 КК України є злочином невеликої тяжкості, особу винного, який раніше притягався до кримінальної відповідальності за аналогічний злочин, але висновків для себе не зробив і після звільнення від покарання по закінченню іспитового строку продовжив ухилятися від виконання батьківських обов`язків, за період судового провадження, з грудня 2018 року, не вживав заходів для погашення заборгованості по аліментам. За таких обставин суд дійшов обґрунтованого висновку про призначення обвинуваченому покарання у виді обмеження волі в межах санкції ч.1 ст.164 КК України без застосування положень ст..75 КК України.
Апеляційний суд погоджується з видом та розміром призначеного судом першої інстанції покарання обвинуваченому та вважає, що покарання у виді обмеження волі з реальним його відбуванням буде сприяти подальшому вихованню, виправленню ОСОБА_9 та попередженню вчинення ним нових злочинів, є достатнім та відповідним вчиненому кримінальному правопорушенню, обставинам справи та особі винного.
Виходячи з наведеного, підстав для задоволення апеляційної скарги захисника та скасування або зміни вироку суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не вбачає.
Порушень кримінального чи кримінального процесуального законодавства України, які відповідно до ст. 409 КПК Україною є підставами для скасування вироку суду, під час апеляційного розгляду не встановлено.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 - залишити без задоволення.
Вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06 лютого 2020 року щодо ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 426 КПК України до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4