Справа № 755/6745/20
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"20" травня 2020 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23 березня 2020 року за № 0002210 відносно

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, українця, громадянина України, з середньою освітою, офіційно не працюючого, неодруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 124 КК України,

за участю учасників кримінального провадження

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 22 березня 2020 року, близько о 15 год. 00 хв. перебуваючи за адресою: м. Київ, б-р. Перова, 23-Б, а саме поруч із магазином « Фора», познайомився із раніше невідомим на той час йому ОСОБА_5 .

В подальшому у вечорі, 22 березня 2020 року приблизно о 23 год. 30 хв. ОСОБА_3 , разом із ОСОБА_5 , пішли за місцем проживання останнього, а саме за адресою: АДРЕСА_2 з метою спільного вживання спиртних напоїв.

В подальшому, 23 березня 2020 року о 00 год. 15 хв. перебуваючи в приміщенні квартири АДРЕСА_3 за адресою проживання потерпілого ОСОБА_5 , між потерпілим та ОСОБА_3 на ґрунті неприязних відносин виник словесний конфлікт, у зв`язку із тим, що ОСОБА_3 стало погано від випитої кількості алкогольних напоїв та він виблював на підлогу кухні.

В подальшому, в ході словесного конфлікту, що відбувався між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , потерпілий почав наносити ОСОБА_3 цілеспрямовані удари в обличчя та тулуб.

В свою чергу, ОСОБА_3 почав захищатися від протиправних дій потерпілого ОСОБА_5 , та вони обидва впали на підлогу кухні.

Разом з тим, потерпілий ОСОБА_5 , першим піднявся з підлоги та продовжив наносити удари ОСОБА_3 в область обличчя.

В свою чергу ОСОБА_3 припустивши, що дії ОСОБА_5 становлять для нього реальне небезпечне посягання, неправильно оцінивши дії потерпілого, лише помилково припускаючи наявність такого посягання, не усвідомлюючи помилковості свого припущення, взяв до своєї правої руки ніж, після чого наніс ним ножові поранення в область підборіддя та грудної клітки зліва потерпілого ОСОБА_5 .

В подальшому ОСОБА_5 , з отриманими внаслідок дій ОСОБА_3 , тілесними ушкодженнями, було доставлено до КМКЛ ШМД, що за адресою: м. Київ, вул. Братиславська, 3.

Згідно висновку експерта №042-728-2020 аналіз наданої медичної документації на ім`я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що на момент госпіталізації і в подальшому проведенні клінічних, додаткових інструментальних досліджень у нього виявлені ушкодження:

а) різана рана підборіддя (згідно клінічним даним, розмірами 1,5x0,5 см з рівними краями в межах підшкірної клітковини);

Вивчена медична документація свідчить про відсутність явищ, небезпечних для життя, після спричинення вказаного тілесного ушкодження. За таких обставин є І підстави стверджувати, що тілесне ушкодження, відноситься до легкого і тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я на строк понад 6, але менш ніж 21 добу.

б) проникаюче колото-різане поранення грудної клітини зліва (згідно клінічним даним, рана по середньо-пахвовій лінії на рівні 7-го ребра, розмірами 3,0х 1,0 см з рівними краями, хід ранового каналу зліва направо, спереду до заду з пересіченням 7-го ребра), ускладнене лівобічним пневматораксом.

Критерієм судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесного ушкодження, є критерій небезпеки для життя, тому відповідно п.п. 2.1.2. та та 2.1.3/й «Правил», виявлене тілесне ушкодження відноситься до тяжкого тілесного ушкодження.

Характер та морфологія виявлених ушкоджень, свідчать про те, що вони утворились від двох дій травмуючого предмету, якому притаманні колюче-ріжучи властивості.
Морфологічні властивості виявлених тілесних ушкоджень, а також часові дані, наведені в медичній документації, дозволяють вважати спроможними термін їх утворення у строк 23 березня 2020 року до 00 год. 42 хв.
Будучи допитаним в судовому засіданні ОСОБА_3 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) визнав повністю, дав покази, підтвердив вищевикладені обставини його скоєння, зокрема в частині часу, місця та способу вчинення, щиро розкаявся у вчиненому.

Вказав, що дійсно, 23 березня 2020 року приблизно о 00 год. 15 хв. він разом із ОСОБА_5 , перебували за місцем проживання останнього, за адресою: АДРЕСА_2 , де спільно вживали спиртні напої. Під час спілкування ОСОБА_3 стало зле від значної кількості випитого спиртного і він забруднив підлогу своїми виділеннями з ротової порожнини, внаслідок чого між ними на ґрунті неприязних відносин виник словесний конфлікт, в ході якого ОСОБА_5 почав наносити йому удари по різним частинам тіла. Він в свою чергу, почав захищатися від дій ОСОБА_5 від чого вони вдвох впали на підлогу кухні, однак ОСОБА_5 першим піднявшись з підлоги продовжив наносити йому удари в область обличчя. Сприйнявши дії ОСОБА_5 як такі, що становлять для нього небезпечне посягання, він взяв до своєї руки ніж та наніс ним ножові поранення ОСОБА_5 . Вказав, що шкодує про вчинене ним діяння.

Останній виразив готовність понести покарання за вчинене у межах своєї вини.

Крім повного визнання своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення просив суд визнати недоцільним дослідження доказів в частині обставин вчинення даного злочину, так як повністю погоджується з встановленими обставинами.

Покази обвинуваченого в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин, добровільності та істинності його позиції.

За згодою учасників судового провадження, які не оспорюють фактичні обставини справи, кваліфікацію кримінального правопорушення, судом встановлено, що вони вірно розуміють зміст обставин справи, відсутні сумніви в добровільності їх позиції, суд, у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням, зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують його особу, тих, що стосуються вирішення питання про долю речових доказів, а також інших доказів, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин даного кримінального провадження та інших з метою правильної кваліфікації дій обвинуваченого. Суд, у відповідності до положень Кримінального Кодексу України, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, у межах ч. 3 ст. 349 КПК України, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ст.124 КК України, а саме у заподіянні тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони, за вище встановлених обставин.

З пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 26 квітня 2002 року «Про судову практику у справах про необхідну оборону» вбачається, що згідно з ч. 3 ст. 36 КК України перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту, а згідно з ч. 2 ст. 38 КК перевищенням заходів, необхідних для затримання злочинця, - умисне заподіяння особі, що вчинила злочин, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці затримання злочинця. У зв`язку з цим кримінальна відповідальність за такі дії настає лише у випадках, спеціально передбачених статтями 118 та 124 КК України.

Пункт 5 зазначеної Постанови передбачає, щоб установити наявність або відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, суди повинні враховувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, їхні фізичні дані (вік, стать, стан здоров`я) та інші обставини. Якщо суд визнає, що в діях особи є перевищення меж необхідної оборони, у вироку слід зазначити, в чому саме воно полягає.

Про аналогічне відображення вказаного зазначено в Постанові Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 10 травня 2018 року (справа № 635/11608/14-к, провадження № 51-15 км 17).
У даному випадку зазначеним діям ОСОБА_3 органами досудового розслідування було надано повної правової оцінки, з урахуванням положень ст. 36 КК України.

Тобто, викладене в обвинувальному акті обвинувачення містить деталізований опис фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які вказують на об`єктивну сторону злочину, передбаченого ст.124 КК України.

При цьому, з урахуванням, висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах відображеного у постанові Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 22 березня 2018 року у справі № 521/11693/16-к, судом установлено, що обставини визнані судом у вироку як доведені, з числа регламентованих ст. 91 КПК України, у своїй сукупності підтверджуються процесуальними джерелами доказів, які передбачені ст. 84 того ж Кодексу, та містяться у матеріалах цього провадження, як наслідок, суд вважає, встановленими всі обставини, що мають значення для кримінального провадження шляхом обсягу та порядку дослідження доказів на їх підтвердження, у порядку ст. 349 КПК України.

При ухваленні вироку відносно обвинуваченого ОСОБА_3 суд вважає за необхідне відповідно до положень ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосувати як джерело права Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини.

Так, у рішеннях «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року Європейський суд з прав людини зазначає, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_3 суд визнає щире каяття у вчиненні злочину.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_3 , відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Також, суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_3 на обліку у лікаря нарколога та лікаря-психіатра не перебуває; не є інвалідом І чи ІІ групи, має постійне місце проживання, невстановленість судом наявності зв`язків з антигромадськими елементами, спосіб життя (раніше не судимий, офіційно не працює, повідомив, що хворіє на ОСОБА_6 ); позицію сторони обвинувачення щодо необхідної міри покарання; відношення обвинуваченого до вчиненого; ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), а саме: його класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції статті 124 КК України у виді обмеження волі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 того ж Кодексу та покладенням обов`язків з числа визначених ст. 76 КК України, оскільки суд переконаний, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, дана міра покарання є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Дане ж покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09 червня 2005 року; «Фрізен проти Росії» від 24 березня 2005 року; «Ісмайлова проти Росії» від 29 листопада 2007 року).

Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основному мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у рішенні від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

У той час, як призначення будь-якого іншого виду покарання без звільнення від його відбування, суд сприймає, як діяння, яке б указувало на те, що саме у цій ситуації, та обставинах при яких було вчинено злочин, воно сприймалося б, як грубо непропорційне (діяння та покарання), як наслідок, у світлі практики, ЄСПЛ, сприймалося б як жорстоке поводження, тобто суперечило статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Враховуючи викладене суд вважає призначене покарання обвинуваченому ОСОБА_3 у виді обмеження волі зі звільненням його від відбування покарання з випробуванням пропорційним вчиненому злочину та таким, що перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_3 з огляду на призначення судом умовного покарання є доречним змінити на особисте зобов`язання до набрання вироком законної сили.

Цивільний позов у кримінальному проваджені не заявлявся.

Процесуальні витрати у кримінальному проваджені відсутні.

Питання речових доказів у кримінальному проваджені вирішено, згідно положень ст. 100 КПК України.

Керуючись ч. 3 ст. 349, ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ст.124 КК України та призначити йому покарання у виді обмеження волі строком на 2 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 (один) рік.

Згідно ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_3 обов`язки: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Запобіжний захід ОСОБА_3 у вигляді тримання під вартою змінити на особисте зобов`язання, звільнивши його негайно з під варти в залі суду.

Зарахувати в строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_3 термін його попереднього ув`язнення, а саме з 23 березня 2020 року до 20 травня 2020 року

Цивільний позов у кримінальному проваджені не заявлявся.

Речові докази у кримінальному проваджені два диски DVD-R зберігати в матеріалах кримінального провадження.
Речові докази у кримінальному проваджені два предмети зовні схожі на ножі (спец.пакет EXPO 376504); предмет зовні схожий на ніж, які зберігається в камері схову речових доказів Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві знищити.

Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Обвинуваченому роз`яснюється право подати клопотання про помилування, а також роз`яснюється учасникам кримінального провадження право ознайомитись із журналом судового засідання.

Суддя