Справа № 461/3792/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/275/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2020 року м. Львів
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №461/3792/19 про обвинувачення ОСОБА_6 за ч.1 ст.309 КК України, з участю
прокурора ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_6
за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Львівської області ОСОБА_8 на вирок Галицького районного суду м.Львова від 21 січня 2020 року,

встановила:
цим вироком,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Борислав Львівської області, проживаючого АДРЕСА_1 , раніше судженого, останній раз вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27.09.2018 року за ч.2 ст.186, ч.2 ст.185 КК України до чотирьох років двох місяців позбавлення волі,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на два роки.

На підставі ст.71 КК України ОСОБА_6 частково приєднано невідбуте покарання за вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27.09.2018 року, та остаточно, за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання призначеного покарання, призначено покарання п`ять років позбавлення волі.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 рахується з моменту фактичного затримання 31 серпня 2017 року.

Вирішено питання з речовими доказами та процесуальними витратами.

Згідно вироку суду, ОСОБА_6 , у невстановлений час та місце, 28 вересня 2018 року під час його конвоювання з ІТТ м.Дрогобич, що знаходиться за адресою: Львівська область, м.Дрогобич, вул.Стрийська, 22, до ДУ «Львівська установа виконання покарань (№19)» Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України, придбав, шляхом знахідки, три прозорих пластикових фрагменти медичних шприців, в яких знаходилась подрібнена речовина рослинного походження зеленого кольору, та, усвідомлюючи, що це наркотичний засіб - канабіс, з метою приховання своєї злочинної діяльності, заховав їх у білизну, не повідомивши працівників поліції про знахідку. Вказану речовину ОСОБА_6 зберігав при собі для власного вживання без мети збуту.

28 вересня 2018 року о 16 год. 00 хв., під час проведення особистого огляду останнього на збірному відділенні посту №15 ДУ «Львівська установа виконання покарань (№19)» Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України (м.Львів, вул.Городоцька, 20), що проводився на підставі вимог Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України» № 460/5 від 18.05.2013 року, у анальному отворі ОСОБА_6 виявлено та вилучено три прозорих пластикових фрагменти медичних шприців, в яких знаходилась подрібнена речовина рослинного походження, яка, згідно з висновком експерта №3/262 від 25.03.2019 року, є канабісом, який віднесений до особливо небезпечних наркотичних засобів, обіг яких обмежено, масою 32,23 гр.
Таким чином, ОСОБА_6 вчинив незаконне придбання та зберігання психотропних речовин без мети збуту.
На даний вирок перший заступник прокурора Львівської області ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити такий в частині призначення покарання та виключити із мотивувальної та резолютивної частин вироку посилання на застосування ст.71 КК України.

Вважати ОСОБА_6 засудженим за ч.1 ст.309 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на два роки. На підставі ч.4 ст.70 КК України вважати ОСОБА_6 засудженим за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарань за новим вироком та вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27.09.2018 року до остаточного покарання у виді п`яти років позбавлення волі. В решті вирок залишити без зміни.
Не оспорюючи доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, вважає, що зазначене судове рішення суду першої інстанції є незаконним і таким, що підлягає зміні з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині призначення покарання.
Так, при призначенні покарання за сукупністю злочинів та вироків підлягає дослідженню співвідношення між часом вчинення кримінальних правопорушень і часом засудження за них: ст.70 КК України підлягає застосуванню, коли кримінальне правопорушення вчинено до засудження за будь - який з них, а ст.71 КК України - коли кримінальне правопорушення вчинено після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання за попереднім вироком.
Як встановлено оскаржуваним вироком суду, ОСОБА_6 судимий вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27.12.2018 року за ч.2 ст.186, ч.2 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки два місяці.
Злочин, передбачений ч.1 ст.309 КК України, за який ОСОБА_6 засуджено оскаржуваним вироком, останній вчинив 28.09.2018 року, тобто до ухвалення вироку Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області від 27.12.2018 року. Відтак застосуванню у цьому випадку підлягає ч.4 ст.70 КК України, яка не передбачає можливості призначення остаточного покарання за сукупністю вироків шляхом повного чи часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком, оскільки у даному випадку злочин вчиняється до постановлення вироку.
Суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_6 покарання за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, зазначені обставини не врахував та безпідставно застосував положення ст.71 КК України, що вплинуло на правильність визначення остаточного покарання.
Таким чином, судом допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме, застосовано закон, який не підлягає застосуванню - ст.71 КК України, та не застосовано закон, який підлягає застосуванню - ч.4 ст.70 КК України.
Заслухавши доповідь судді, виступ прокурора ОСОБА_7 , який не підтримав апеляційну скаргу, оскільки така була подана через описку у вироку суду, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам провадження і підтверджуються наявними доказами в їх сукупності, які досліджувались судом під час судового розгляду та ніким не оспорюються.
Доводи апеляційної скарги прокурора ОСОБА_8 про незаконність вироку суду у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосуванням закону, який не підлягає застосуванню - ст.71 КК України, та не застосуванням закону, який підлягає застосуванню - ч.4 ст.70 КК України, є безпідставними.
Відповідно до ч.1 ст.71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
Відтак, при визначенні остаточного покарання ОСОБА_6 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, суд першої інстанції правильно виходив з того, що ОСОБА_6 є засудженим вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27 вересня 2018 року за ч.2 ст.186, ч.2 ст.185 КК України до чотирьох років двох місяців позбавлення волі, покарання повністю не відбув, а тому до невідбутого покарання за попереднім вироком слід приєднати покарання за новим вироком, оскільки кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.309 КК України, обвинувачений вчинив 28 вересня 2018 року, тобто після постановлення попереднього вироку, але до повного відбуття покарання.
При цьому, судом першої інстанції, враховуючи характер та співвідношення тяжкості злочинних діянь, їх наслідки, ступінь суспільної небезпечності скоєного злочину, вірно обрано часткове приєднання, як принцип обрання остаточного покарання відповідно до ст.71 КК України, за сукупністю вироків.
Згідно з вимогами ст.65 КК України, суд призначає покарання в межах, встановлених у санкції статті (частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
На виконання вимог закону судом враховано те, що обвинувачений ОСОБА_6 раніше суджений, вину у вчиненні злочину визнав повністю, а також щиро розкаявся у скоєному, за місцем відбування покарання характеризується негативно, на обліку у лікаря-психіатра чи нарколога не перебуває.
Також судом враховано ступінь тяжкості, обставини злочину та його наслідки. До обставин, що пом`якшують покарання, суд відніс щире каяття обвинуваченого, повне визнання вини.
Враховуючи наведені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що призначене остаточне покарання, з застосуванням положень ст.71 КК України, призначене з врахуванням вимог ст.ст.65, 66 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, дійсно у вступній та резолютивній частинах вироку відносно ОСОБА_6 зазначено, що він раніше судимий вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27.12.2018 року, а не 27.09.2018 року. Однак в подальшому, ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 12 березня 2020 року виправлено описку та зазначено вірну дату винесення вироку Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області - 27.09.2018 року.
При перевірці справи не встановлено істотних порушень кримінально-процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які тягнули б за собою скасування вироку, про що порушується питання в апеляційній скарзі.
З врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вирок суду є законним та обґрунтованим, такий слід залишити без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення.
Керуючись статтями 376, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

постановила:
Вирок Галицького районного суду м.Львова від 21 січня 2020 року стосовно ОСОБА_6 залишити без зміни, а апеляційну скаргу першого заступника прокурора Львівської області ОСОБА_8 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4