Справа № 728/1131/19 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/464/20
Категорія - ч. 2 ст. 121 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2020 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю

секретаря судового

засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Чернігові кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Коропського районного суду Чернігівської області від 19 березня 2020 року, відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Валентинівка, Кантемирівського району, Воронезької області, жителя АДРЕСА_1 , освіта початкова, неодруженого, непрацюючого, раніше не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Коропського районного суду Чернігівської області від 19 березня 2020 року: ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років.

Долю речових доказів вирішено у порядку ст. 100 КПК України.

Судом першої інстанції встановлено, що 03 березня 2019 року у вечірній час, ОСОБА_6 , знаходячись в квартирі, що розташована в АДРЕСА_2 та перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, з метою спричинення ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, умисно наніс не менше п`ятнадцяти ударів кулаками та ногами в область голови, шиї та правої руки, чим заподіяв останньому тілесні ушкодження в область голови у вигляді закритої черепно-мозкової травми, яка виражалась саднами правової половини голови, синцями перенісся, правого крила носа, внутрішньої частини правої очної ділянки та обох губ рота зліва, просторим синцем лівої половини обличчя з крововиливом у кон`юнктиву лівого очного яблука та забійними поверхневими ранами на фоні в області надбрівної і підочної ділянок, крововиливами у м`які покриви лобної та обох тім`яно-скроневих ділянок голови, крововиливами у обидва скроневі м`язи, дифузним крововиливом у м`які мозкові оболонки та двобічною субдуральною гідромою (накопиченням рідини під обома листками твердої мозкової оболонки), в області шиї у вигляді просторого крововиливу у м`язові тканини її лівої половини, в області кінцівок у вигляді синця правої кисті, які в своєму комплексі відносяться до категорії тілесних ушкоджень тяжкого ступеня тяжкості, від яких 04 березня 2019 року останній помер в Бахмацькій центральній районній лікарні.

Не погоджуючись з рішенням суду обвинувачений подав апеляційну скаргу, в якій просить допитати свідків, дослідити висновок експерта та допитати експерта, вирок місцевого суду скасувати та закрити провадження по справі у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

В обґрунтування своїх вимог посилається на недоведеність поза розумним сумнівом його вини у причинному зв`язку між заподіяними ним потерпілому тілесними ушкодженнями та настанням смерті. Вважає, що ті удари, які він наніс потерпілому не могли спричинити його смерть. Крім того, вважає, що поза увагою суду залишилось те, що він діяв у межах необхідної оборони, оскільки потерпілий хотів нанести йому сплячому удар молотком по голові, він же, прокинувшись, припиняючи дії потерпілого, забрав у нього молоток та декілька разів ударив потерпілого кулаком у область голови. Однак переконаний, що такі його удари не могли стати причинним зв`язком зі смертю, а смерть викликали удари потерпілого головою коли його тягнув на балкон свідок ОСОБА_10 , що підтверджується і висновком експертизи від 21.03.2019 року, яким не виключено можливості утворення тілесних ушкоджень за умов падіння на тверду поверхню, у тому числі якому могло передувати прискорення тіла (удар або поштовх).

Прокурор подав письмові заперечення, в яких просив вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідача, захисника, який підтримав подану апеляційну скаргу, думку прокурора, який заперечував проти її задоволення з підстав необґрунтованості, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Обвинуваченим ставиться питання про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України та перебування його на момент злочину у стані необхідної оборони.

У судовому засіданні першої інстанцій обвинувачений свою вину у пред`явленому обвинуваченні не визнав та, не заперечуючи факту нанесення потерпілому тілесних ушкоджень порядку 4-5 ударів у область голови, вважає, що причиною настання смерті потерпілого стало завдання тілесних ушкоджень йому, коли ОСОБА_10 виносив його на балкон, де той вдарився головою і саме ці удари, вважає, є у причинному зв`язку із настанням смерті. Нанесення ним ударів потерпілому пояснює як необхідну оборону, оскільки той хотів ударити його сплячого молотком.

Попри невизнання обвинуваченим вини, його показання та доводи апеляційної скарги в повній мірі спростовуються зібраними у кримінальному провадженні іншими доказами.

Так, свідок ОСОБА_11 у суді першої інстанції надав показання, аналогічні показанням обвинуваченого щодо зустрічі у його квартирі, розпивання спиртних напоїв, подальшої телефонної розмови щодо зустрічі, під час якої ОСОБА_6 розповів йому, що побив його вітчима за те, що той хотів його вдарити молотком. Після цього, він разом із ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 пішли подивитися як там ОСОБА_15 , останній лежав на порозі балкону, побитий, ОСОБА_16 затягнув його у кімнату та залишив на підлозі, він був живий, на ранок ОСОБА_16 прийшов і сказав, що треба викликати «швидку».

Такі показання свідка в певній мірі узгоджуються і з показаннями свідка ОСОБА_17 , даними суду першої інстанції, який показав, що коли дізналися, що ОСОБА_6 побив вітчима ОСОБА_18 , то разом із ОСОБА_14 , ОСОБА_13 та ОСОБА_19 пішли додому до останнього, де вживали спиртне на кухні, де спав ОСОБА_15 він не бачив.

Такі його показання на предмет виявлення ОСОБА_20 на балконі узгоджуються із показаннями, даними суду першої інстанції свідком ОСОБА_21 , який зазначив, що коли прийшли додому до ОСОБА_18 , то він чи то від ОСОБА_22 , чи то від ОСОБА_23 дізнався, що ОСОБА_15 побитий лежить на балконі, хто його туди виніс він не знав, вони із ОСОБА_24 занесли його у кімнату і залишили на підлозі, де на ранок його і виявили, він був живий, тому вони викликали «швидку».

Свідок ОСОБА_25 суду показала, що 03.03.2019 разом із ОСОБА_6 перебували у квартирі ОСОБА_18 , де вживали спиртні напої, крім того, там були мати ОСОБА_23 , вітчим та ОСОБА_26 , потім ОСОБА_23 та ОСОБА_27 пішли, а вони залишились та лягли спати. Прокинувшись, вона побачила, що ОСОБА_28 хотів вдарити молотком сплячого ОСОБА_29 , але той, прокинувшись, вихватив молоток та відкинув, а вона закинула його під шафу. ОСОБА_30 почав наносити Рубану удари, той сидів у кріслі і ніякої агресії не проявляв, опору не чинив, оскільки був дуже п`яний. ОСОБА_30 наніс більше десяти ударів руками та ногами в область голови. Вона відтягнула обвинуваченого, потерпілий продовжував сидіти у кріслі і вони пішли з квартири.

Таким чином, посилання обвинуваченого щодо недостовірності показань ОСОБА_25 в частині повернення до квартири та залишення поза увагою суду його показань з приводу того, що саме ОСОБА_11 намагався викинути Рубана з балкону, внаслідок чого той отримав тілесні ушкодження, з якими обвинувачений і пов`язує його смерть, не знаходить об`єктивного підтвердження в матеріалах справи. Оскільки жоден зі свідків не підтвердили вказаний обвинуваченим факт, тому судом першої інстанції цілком обґрунтовано визнано показання обвинуваченого у цій частині такими, що направлені на уникнення відповідальності.

Як і доводи його апеляційної скарги щодо причинного зв`язку між тілесними ушкодженнями та настанням смерті, який, на переконання апелянта, полягає із тілесними ушкодженнями, отриманими, згідно висновку експерта, від впливу тупого предмету із широкою переважаючою (необмеженою) поверхнею в місці контакту, що не виключає можливості утворення їх за умови падіння на тверду поверхню, спростовуються цим же висновком експертизи № 30 від 21.03.2019 року, яким встановлено, що на тілі потерпілого ОСОБА_9 виявлені тілесні ушкодження: в області голови у вигляді закритої черепно-мозкової травми, яка виражалась саднами правої половини голови, синцями перенісся, правого крила носа, внутрішньої частини правої очної ділянки та обох губ рота зліва, просторим синцем лівої половини обличчя з крововиливом у кон`юктиву лівого очного яблука та забійними поверхневими ранами на фоні в області надбрівної і підочної ділянок, крововиливами у м`які покриви лобної та обох тім`яно-скроневих ділянок голови, крововиливами у обидва скроневі м`язи, дифузним крововиливом у м`які мозкові оболонки та двобічною субдуральною гідромою (накопичення рідини під обома листками твердої мозкової оболонки); в області шиї у вигляді просторого крововиливу у м`язові тканими її лівої половини; в області кінцівок у вигляді синця правої кисті, які за ступенем тяжкості в області шиї та правої руки мають ознаки тілесних ушкоджень легкого ступеня тяжкості та не знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з фактом настання смерті, а тілесні ушкодження, які були встановлені в області голови відносяться до категорії тілесних ушкоджень тяжкого ступеня тяжкості та перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку з фактом настання смерті (том 1, а.п. 34).

Цим же висновком стверджено, що смерть гр. ОСОБА_9 настала внаслідок стиснення головного мозку та його набряку з дислокацією стовбура, обумовлених закритою черепно-мозковою травмою. По давності утворення відмічені тілесні ушкодження можуть відповідати даті виникнення 03.03.2019 року. Відповідно до кількості тілесних ушкоджень, які були встановлені при експертизі в даному випадку могли мати місце неоднократні, в загальній кількості не менше п`ятнадцяти, травматичні впливи на голову, ліву половину шиї та праву кисть потерпілого (том 1, а.п. 34-35).

Такі висновки експерта у повній мірі узгоджуються із показаннями свідка ОСОБА_25 , даними нею як у судовому засіданні, так і під час проведення з нею слідчого експерименту (том 2, а.п. 27-29) щодо кількості нанесених потерпілому ударів обвинуваченим (не менше десяти), що було підтверджено і висновком додаткової судово-медичної експертизи № 69 від 14.05.2019 року (том 2, а.п. 34-38), яким констатовано, що судово-медичні дані щодо загальної кількості тілесних ушкоджень, які були встановлені при експертизі трупа, суперечать даним, на які вказував підозрюваний у протоколі його допиту (внаслідок одного удару рукою та одного удару ногою в ділянку голови) та під час проведення з ним слідчого експерименту (внаслідок чотирьох ударів кулаком правої руки та одного удару правою ногою в ділянку обличчя зліва) та не суперечать щодо кількості та механізму утворення більшості з тілесних ушкоджень (в тому числі і тих, що обумовили настання смертельного наслідку) за умов, на які вказувала свідок ОСОБА_25 у протоколі його допиту та під час проведення з нею слідчого експерименту, а саме внаслідок неоднократного (не менше десяти - п`ятнадцяти) динамічної дії руки (рук) та ноги (ніг) сторонньої особи, що підтверджується їх кількістю, особливістю характеру та локалізації.

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні зазначених у вироку діянь за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується сукупністю зібраних у кримінальному провадженні і досліджених в судовому засіданні доказів, яким судом першої інстанції дана оцінка у сукупності з іншими доказами і на підставі яких прийнято законне та обґрунтоване рішення.

Судом першої інстанції дії обвинуваченого вірно кваліфіковані за ч. 2 ст. 121 КК України як умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть потерпілого.

А його посилання у апеляційній скарзі на заподіяння тілесних ушкоджень у стані необхідної оборони не переконливі з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. При цьому перевищення меж оборони може бути зумовлене й іншими мотивами, наприклад наміром розправитися з нападником через учинений ним напад, страхом тощо. Проте існування різних мотивів не змінює того, що мотив захисту є основним стимулом, який визначає поведінку особи, яка перевищила межі необхідної оборони. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.

Для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

З матеріалів кримінального провадження, зокрема показань як самого обвинуваченого так і свідка ОСОБА_25 , даними ними як у суді так і під час слідчих експериментів, вбачається, що потерпілий мав намір ударити молотком обвинуваченого коли той спав, однак не встиг цього зробити, оскільки обвинувачений одразу припинив такі його дії, а свідок ОСОБА_25 сховала знаряддя замаху (молоток). Після чого потерпілий не чинив жодного опору або ж насильницьких дій і залишався сидіти у нетверезому стані у кріслі, а обвинувачений, переважаючи у віці, фізичній силі, за відсутності будь-якої небезпеки для свого життя і здоров`я не залишив місце події, а умисно наносив ряд ударів руками та ногами у голову потерпілого.

Вказані встановлені обставини, у сукупності з даними про характер, локалізацію та кількість завданих тілесних ушкоджень потерпілому в область голови, а також сили, з якою вони були спричинені, переконливо свідчать про направленість умислу обвинуваченого саме на заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому, але ні в якому разі не з метою самозахисту.

Фактичні обставини кримінального провадження переконливо доводять, що в момент нанесення обвинуваченим потерпілому тілесних ушкоджень в область голови, обвинувачений не діяв у стані необхідної оборони, а відтак і не перевищував її меж, оскільки жодної небезпеки (реальної чи потенційної) для життя і здоров`я обвинуваченого потерпілий не становив, адже обвинувачений мав реальну можливість безперешкодно покинути помешкання потерпілого, не завдаючи тому жодних тілесних ушкоджень.

Відтак, всі обставини, на які обвинувачений посилається у апеляційній скарзі як на підстави для скасування рішення суду, знайшли свою оцінку у вироку суду, з якою погоджується і колегія суддів і не вбачає в них підстав для скасування законного та обґрунтованого рішення.

При призначенні виду та міри покарання обвинуваченому, суд першої інстанції, у відповідності з вимогами ст. ст. 65, 66, 67 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого умисного злочину, який відноситься до тяжких, наслідки, що настали та відношення обвинуваченого до вчиненого, який не визнав вину, враховано судом і дані про особу обвинуваченого, його вік, стан здоров`я, який неодружений, непрацюючий, не має постійного місця проживання, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше не судимий, обставин, які б пом`якшували його покарання судом не встановлено, обставиною, що обтяжує покарання визнано вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння і дійшов висновку про необхідність призначення покарання у вигляді позбавлення волі ближче до мінімальної межі санкції частини статті.

Колегія суддів погоджується з тим, що таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Під час апеляційного розгляду кримінального провадження не встановлено істотних порушень кримінального-процесуального закону та порушень прав обвинуваченого, які б потягли за собою безумовне скасування вироку суду.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Коропського районного суду Чернігівської області від 19 березня 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3