26.12.2019
Справа № 642/6541/19
Провадження № 1-кп/642/835/19
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2019 року м. Харків

Колегія суддів Ленінського районного суду м. Харкова у складі головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , секретаря ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 за ознаками ч. 5 ст.185, ч.3 ст.28 ч.3 ст.368, ч.1 ст.28 ч. 2 ст. 365 КК України; ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 за ознаками ч. 5 ст.185, ч.3 ст.28 ч.3 ст.368, ч.1 ст.28 ч. 2 ст.365, ч. 1 ст. 366 КК України; ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_5 за ч.1 ст.28 ч. 2 ст. 365, ч. 1 ст. 366 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Ленінського районного суду м. Харкова перебуває кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 за ознаками ч. 5 ст.185, ч.3 ст.28 ч.3 ст.368, ч.1 ст.28 ч. 2 ст. 365 КК України; ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 за ознаками ч. 5 ст.185, ч.3 ст.28 ч.3 ст.368, ч.1 ст.28 ч. 2 ст.365, ч. 1 ст. 366 КК України; ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_5 за ч.1 ст. 28 ч. 2 ст. 365, ч. 1 ст. 366 КК України.

В порядку ст.331 КПК України суд поставив на обговорення питання про доцільність продовження обвинуваченому ОСОБА_12 міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки обрана раніше міра запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою спливає.

Прокурор в судовому засідання просив продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у зв`язку із тим, що ризики, встановлені на досудовому розслідуванні не зникли та не зменшилися. Крім того, через характер вчинення ОСОБА_12 злочинів пов`язаних із застосуванням ним, як працівником поліції, тривалих насильницьких дій, щодо потерпілого, вчинене ОСОБА_16 кримінальне правопорушення набуло суспільного резонансу. На час проведення судового слідства у кримінальному провадженні ризики, передбачені ст.177 КПК України, які були підставою для обрання запобіжного заходу не відпали, а тому слід продовжити запобіжний захід обвинуваченому у вигляді тримання під вартою строком на 2 місяці, але не більше 60 днів.

Захисник ОСОБА_6 та обвинувачений ОСОБА_12 проти подовження строків запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою заперечували та просили змінити запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт із покладенням обов`язків передбачених ч.5 ст. 194 КПК України, в тому числі й обов`язку носити електронний засіб контролю. Такі вимоги захисник ОСОБА_6 мотивував тим, що запобіжний захід у виді домашнього арешту зробить можливим досягнення незалежного балансу між потребами судового розгляду та обмеженням прав обвинуваченого в результаті чого завдання кримінального провадження можна буде досягти у якнайкращий спосіб.

Інші учасники кримінального провадження підтримали думку захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_12 .

Вислухавши сторони кримінального провадження, судова колегія вважає, що клопотання захисника задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Згідно з положеннями ч.3 ст.331 КПК України суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ст.177 КПК України метою запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду, перешкоджати кримінальному провадженню, незаконно впливати на потерпілих, свідків, тощо, вчинити інше кримінальне правопорушення, а підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою вищенаведеної статті.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, згідно ст.178 КПК України, враховується: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного; майновий стан підозрюваного; наявність судимостей у підозрюваного; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

Згідно ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

Так, колегія суддів приходить до висновку, що прокурором доведено існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, зокрема можливість переховування від суду, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого йому злочину може вдатися до відповідних дій.

Крім того, колегія суддів враховує, що обвинувачений ОСОБА_12 обвинувачується у вчиненні кількох тяжких злочинів, а саме за ч.3 ст.28 ч.3 ст.368, ч.1 ст.28 ч.2 ст.365 КК України, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до десяти років, а також у вчинені особливо тяжкого злочину, а саме передбаченого ч.5 ст.185 КК України, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі строком до дванадцяти років із конфіскацією майна.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням конкретних обставин вчинення злочинів, які інкримінуються ОСОБА_12 , а саме того, що вони вчинені при виконанні службових обов`язків з охорони громадського порядку, з корисливих мотивів, демонструють явну неповагу до суспільства, свідчать про нехтування охоронюваних Конституцією України прав і свобод людини, а також з урахуванням заподіяної шкоди потерпілим, колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілих.

Так, на час проведення судового розгляду ризики, що існували на час обрання запобіжного заходу обвинуваченому, зокрема можливість обвинуваченого переховуватися від суду, не втратили свою актуальність, а суспільний інтерес, внаслідок висунутого йому обвинувачення, об`єктивно переважає принцип поваги до особистої свободи. Об`єктивних даних що вказують на зменшення чи відсутність ризиків передбачених ст.177 КПК України, які можуть слугувати підставою для застосування до підозрюваного більш м`якого запобіжного заходу суду не надано.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідивши належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження вважає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду, тому вважає за необхідне продовжити строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_12 .

Керуючись ст.ст. 176-177, 331, 369-372 КПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в ДУ «Харківській слідчий ізолятор», щодо обвинуваченого ОСОБА_12 на 60 днів, тобто до 24 лютого 2020 року включно.

Відкласти судове засідання на 27 січня 2020 року на 14 год. 30 хв.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Харкова протягом семи днів з дня її проголошення, а обвинуваченим, який перебуває під вартою - в той же строк з моменту вручення копії.

Повний текст ухвали виготовлений 26.12.2019 о 16 год.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3