Ухвала
Іменем України
26 грудня 2019 р.

м. Київ
Справа № 539/4487/18
Провадження № 51-6456 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргузахисника ОСОБА_4 на вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 17 січня 2019 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 26 вересня 2019 року щодо ОСОБА_5 , у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0001008,
встановив:

За вироком Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 17 січня 2019 року

ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку
с. Олександрівка Лубенського району Полтавської області, громадянку України, яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судиму,останній раз вироком
Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 02 червня 2016 року за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, звільненої на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки,

засуджено за ч. 2 ст. 190 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 02 червня 2016 року і остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць.

Вирішено питання процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 26 вересня 2019 року зазначений вирок місцевого суду залишено без змін.
Згідно з вироком суду ОСОБА_5 визнано винною та засуджено за те, що вона в ніч з 15 серпня на 16 серпня 2018 року приблизно о 00.10 перебувала неподалік площі Ярмакової в м. Лубни, де разом з ОСОБА_6 відпочивала. Побачивши в нього мобільний телефон марки «Prestigio Muze D1» вирішила ним незаконно заволодіти. Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на заволодіння чужим майном, керуючись корисливими мотивами, зловживаючи довірою ОСОБА_6 , діючи умисно, під приводом купівлі вказаного телефону попросила ОСОБА_6 передати їй телефон, не маючи на меті його повертати власнику, на що ОСОБА_6 погодився та передав ОСОБА_5 мобільний телефон марки «Prestigio Muze D1».

В подальшому під приводом купівлі вищезазначеного телефону та передачі за нього грошових коштів ОСОБА_6 та ОСОБА_5 направилися до домогосподарства за адресою: АДРЕСА_2 ,, де приблизно о 00.30 ОСОБА_5 попросила почекати ОСОБА_6 у дворі, а сама в цей час зайшла на територію двору за вказаною адресою та вийшла через інший вхід разом з мобільним телефоном марки «Prestigio Muze D1», вартістю 349 грн 20 коп., та в подальшому розпорядилась ним за власним розсудом, а саме продала його.

У касаційній скарзі захисник вказуючи на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність просить змінити судові рішення та застосувати ст. 75 КК України, звільнивши ОСОБА_5 від відбування з випробуванням. В обґрунтування зазначених вимог посилається на те, що призначене ОСОБА_5 покарання є занадто суворим. Зазначає, що судами не в повній мірі враховано обставини вчинення злочину, особу засудженої, а також обставини, що пом`якшують покарання.

Перевіривши доводи, наведені у касаційній скарзі, та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з огляду на таке.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні зазначеного у вироку кримінального правопорушення та правильність кваліфікації її дій за ч. 2 ст. 190 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.
Що стосується доводів захисника про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування до ОСОБА_5 ст. 75 КК України, то колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суду необхідно врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Вказані вимоги закону судом дотримані.

Як вбачається з вироку, при призначенні покарання ОСОБА_5 , суд з достатньою повнотою врахував характер, ступінь тяжкості вчиненого нею злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є злочином середньої тяжкості, усі обставини справи, дані про особу винної, яка раніше неодноразово притягувалася до кримінальної відповідальності за корисливі злочини, вчинила новий злочин під час іспитового строку, за місцем проживання характеризується негативно, має двох дітей, відносно яких позбавлена батьківських прав, на обліку у лікаря-невролога та лікаря- психіатра не перебуває, перебуває на обліку в Лубенському обласному наркологічному диспансері з діагнозом «психічні та поведінкові розладів наслідок вживання опіоїдів», згідно акту судово-психіатричного експерта ОСОБА_5 в період, що відноситься до інкримінованого їй протиправного діяння, будь-яким хронічним психічним захворюванням, недоумством не страждала і не перебувала в стані тимчасового розладу психічної діяльності.
Також, враховано обставини, які пом`якшують покарання щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину. Обставиною, яка обтяжує покарання визначено рецидив злочину.

Зважаючи на викладене, суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 190 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік та на підставі ст. 71 КК України визначив ОСОБА_5 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць, з врахуванням її попередньої судимості.

Таке покарання на думку колегії суддів, є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів.

Крім того, доводи касаційної скарги близькі за змістом доводам, які були наведені в апеляційній скарзі засудженої та були предметом перевірки суду апеляційної інстанції за результатами якої визнані безпідставними. Свій висновок апеляційний суд переконливо мотивував в ухвалі і вважати його необгрунтованим чи сумнівним підстав немає. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Таким чином, враховуючи дані про особу засудженої, тяжкість вчиненого ОСОБА_5 злочину колегія суддів не вбачає можливості звільнення її від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, як про це зазначено у касаційній скарзі захисника.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 17 січня 2019 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 26 вересня 2019 року щодо ОСОБА_5 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3