МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/812/100/20 Головуючий у суді першої інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 81 КК України Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 лютого 2020 року м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Казанківського районного суду Миколаївської області від 24 липня 2019 року, якою
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянину України, який має середню освіту, неодруженого, раніше судимого, уродженцю та мешканцю АДРЕСА_1 ,
- відмовлено в задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення.

Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_7 ,
засуджений ОСОБА_6 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги засудженого.

Просить ухвалу Казанківського районного суду Миколаївської області від 24 липня 2019 року скасувати та постановити нову, якою застосувати відносно нього положення статті 81 КК України, а саме умовно-дострокове звільнення.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції. В задоволені клопотання засудженого ОСОБА_6 про умовно дострокове звільнення від покарання - відмовлено.
Узагальнені доводи апеляційної скарги засудженого. Вважає, що відносно нього необхідно застосувати положення законодавства щодо умовно дострокового звільнення від відбування покарання. Зазначає, що в період відбуття покарання має заохочення. Вважає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку щодо його ставлення до праці та те, що він не став на шлях виправлення. Вказує, що свою вину у скоєному злочині визнав повністю та щиро розкаюється.
Встановлені судом першої інстанції обставини.
Вироком Малиновського районного суду м. Одеса від 26 травня 2017 року, ОСОБА_6 було визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 121 КК України та призначено покарання у виді 5 (п`яти) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 31 липня 2018 року вказаний вирок суду першої інстанції залишений без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_6 без задоволення.
На підставі наряду Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції від 12 грудня 2018 року № 1.5/12284/Мл, засудженого ОСОБА_6 було направлено для подальшого відбування покарання до Державної установи «Казанківська виправна колонія (№ 93)».
15 липня 2019 року, до Казанківського районного суду Миколаївської області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_6 про умовно дострокове звільнення.
Початок строку 22 лютого 2017 року, кінець строку 13 березня 2021 року.
Відмовляючи в задоволенні клопотання суд прийшов до висновку, що дані про особу засудженого ОСОБА_6 не доводять того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідача про зміст оскаржуваної ухвали, доводи, викладені в апеляційній скарзі, пояснення засудженого на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора, який просив залишити ухвалу суду без змін, вивчивши матеріали судового провадження, та особової справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, суд визнає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно частини 2 статті 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Згідно статті 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання до осіб, що відбувають покарання, зокрема, і у виді позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Відповідно до положень пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого, при цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Згідно до вимог статті 6 КВК України, виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки, свідоме відновлення засудженого в соціальному статусі повноправного члена суспільства, повернення його до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя в суспільстві.
Системний аналіз Кримінального та Кримінально-виконавчого законодавства України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким», свідчить про те, що висновок про можливість застосування умовно-дострокового звільнення засудженого повинен ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь час відбуття покарання, в тому числі й даних, що характеризують ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу засудженого в цілому. При цьому основним, вирішальним є не факт відбуття певної частини покарання, а виправлення засудженого. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання є заохочувальною нормою кримінального та кримінально-виконавчого законодавства, оскільки має на меті стимулювання засуджених до чіткого виконання правил внутрішнього розпорядку, дотримання вимог режиму відбування покарання, прагнення до продуктивної праці, відшкодування матеріальних збитків, нанесених злочином, каяття у скоєному злочині. Доцільність умовно-дострокового звільнення визначається тим, що засуджений за певний час перебування у місцях позбавлення або обмеження волі виправився, змінив поведінку, з огляду на що відсутня необхідність повного відбування призначеного судом строку покарання. Отже, виправлення засудженого передбачає такі зміни у його поведінці та особистості, які дають підстави вважати, що він у разі застосування цієї пільги спроможний свідомо дотримуватись соціальних норм життя та не має установок на повернення до злочинної діяльності. Оцінка ступеню виправлення повинна ґрунтуватися не лише на юридичних критеріях, але й враховувати весь комплекс педагогічних га психологічних аспектів оцінки особистості, які мають підстави вважати, що у засудженого сформувалась соціально визначена самоврегульована поведінка. Сумлінна поведінка засудженого передбачає не тільки наявність у останнього заохочень, застосованих у порядку, визначеними статтями 67, 130 Кримінально-виконавчого кодексу України (надалі КВК України), але й те, що засуджений подає позитивний приклад для поведінки інших засуджених. При цьому, під сумлінною поведінкою слід розуміти зразкове додержання засудженим вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях, безперечне виконання законних вказівок та розпоряджень адміністрації установи виконання покарань, корисну ініціативу, соціальну активність, участь у вирішенні питань організації навчання, відпочинку, побуту, вплив на виправлення інших засуджених, розвиток корисних соціальних зв`язків, відсутність порушень дисципліни. Сумлінне ставлення до праці це чесне та повне виконання засудженим своїх трудових обов`язків відповідно до статей 59, 60, 118 КВК України, покращення кількісних та якісних показників роботи, підвищення робітничої кваліфікації, бережливе ставлення до обладнання та інструментів, суворе дотримання правил техніки безпеки тощо. Сумлінне ставлення до праці передбачає прагнення засудженого до перевиконання встановлених норм виробітку або зразкового виконання робіт, участь у вирішенні питань організації праці, відшкодування збитків, заподіяних злочином, та надання матеріальної допомоги сім`ї або виплати аліментів.

Висновок про виправлення засудженого має ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь період відбування покарання, а не за час, що безпосередньо передує розгляду питання про можливість застосування умовно-дострокового звільнення від покарання.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення у відповідності з вимогами статті 81 КК України та статей 537, 539 КПК України.
Так, ОСОБА_6 засуджений за вироком Малинівського районного суду м. Одеси від 26 травня 2017 року за частиною 1 статті 121 КК України до 5(п`яти) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.
Відмовляючи у задоволенні клопотання засудженому ОСОБА_6 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, суд першої інстанції обґрунтовано послався на те, що не залежно від наявності позитивних змін, які відбуваються із засудженим ОСОБА_6 , сам процес перевиховання (виправлення) такої особи не відбувся. Про наведені обставини, свідчать зокрема, характеризуючи матеріали, складені в період відбування покарання ОСОБА_6 в установах виконання покарань протягом 2018 року та першого півріччя 2019 року, за якими засуджений не визнає свою вину в повному обсязі, не згоден із призначеним покаранням, не завжди є відповідальним та уважним при виконанні дорученої роботи, допускає порушення вимог пожежної безпеки, безпеки праці, не приймає участі в заходах диференційованого виховного впливу, посередньо реагує на заходи виховного впливу.
Окрім того, заохочення, саме по собі не доводить виправлення засудженого в сенсі положень частини 2 статті 81 КК України, та як для такого висновку повинні бути наявні докази, які засвідчують, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці в період усього періоду відбування покарання довів своє виправлення.
Згідно характеристики від 23 жовтня 2018 року (а.о.с. 117), ОСОБА_6 не працевлаштований, до праці ставиться негативно, не вбачає суспільної необхідності в роботі, не приділяє уваги необхідності дбайливого ставлення до майна установи та предметів, якими користується при виконанні дорученої роботи, здійснення за ними належного догляду та використання за призначенням. Стягнень та заохочень за час перебування в установі не має.
Як вбачається з матеріалів особової справи засудженого ОСОБА_6 , а саме з витягу з протоколу №23 від 23 жовтня 2018 року (а.о.с. 101), засудженому відмовлено комісією в заміні невідбутої частини покарання більш м`яким, оскільки він не став на шлях виправлення.
Як слідує з характеристики від 24 травня 2019 року (а.с. 7), прибувши до Державної установи «Казанківська виправна колонія №93» був розподілений до відділення №1 та працевлаштований поваром до їдальні установи, не завжди приділяє уваги до необхідності дбайливого ставлення до майна установи і предметів, якими користується при виконанні дорученої роботи, не здійснює за ними належного догляду та їх використання за призначенням, допускає порушення вимог пожежної безпеки і безпеки праці. Безвідповідально відноситься до виконання робіт по благоустрою установи виконання покарань, не вбачає суспільної необхідності у їх виконанні. Намагається самостійно виконувати роботи із самообслуговування, але достатніх навичок не має. Участі у програмах диференційованого виховного впливу не приймає. У колективі засуджених скритний, брехливий, дружні стосунки підтримує із особами різної спрямованості. Зовні не завжди охайний, вимог санітарії та гігієни дотримується тільки під контролем представників адміністрації.
Доводи апелянта, щодо наявності у нього заохочень, не заслуговують на увагу, оскільки були враховані судом першої інстанції.
Посилання апелянта на визнання своєї вини та щире каяття у скоєному, самі по собі не доводять виправлення засудженого в сенсі положень частини 2 статті 81 КК України.

З огляду на зазначене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що засуджений ОСОБА_6 своєю поведінкою та ставленням до праці не довів свого виправлення, що виключає можливість його умовно-дострокового звільнення від подальшого відбування покарання.
Рішення суду першої інстанції ґрунтується на матеріалах особової справи засудженого, даних щодо його особи та поведінки під час відбування покарання в умовах ізоляції від суспільства, також рішення суду постановлене з урахуванням вимог кримінального матеріального та процесуального права, є законним, обґрунтованим та вмотивованим, а тому підстав для її скасування немає. Окрім того, апелянт не навів жодної достатньо переконливої підстави для скасування ухвали суду першої інстанції. За таких обставин, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга засудженого ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 376, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Ухвалу Казанківського районного суду Миколаївської області від 24 липня 2019 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про умовно-дострокове звільнення - залишити без змін, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 - без задоволення.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді: