Ухвала
Іменем України

09 січня 2020 року

м. Київ
справа № 431/378/19-к

провадження № 51- 5805 ск19

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Старобільського районного суду Луганської області від 10 квітня 2019 року та ухвалу Луганського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року,

встановив:

Вироком Старобільського районного суду Луганської області від 10 квітня 2019 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, не працюючого, раніше не судимого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року зазначений вирок залишено без змін.

Згідно з вироком ОСОБА_4 визнано винним у тому, що 26 листопада 2018 року, о 16 год. 50 хв., в порушення вимог п. 2.9.а Правил дорожнього руху України, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем ВАЗ 21013 державний номерний знак НОМЕР_1 , при атмосферних опадах у вигляді дощу, рухаючись по проїжджій частині по вул. Шкільній в с. Бутове Старобільського району Луганської області, яка позначена дорожнім знаком «Обережно діти», без світла, скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_5 , яка рухалась у попутному напрямку по правому краю проїжджої частини та з правого боку від себе котила велосипед, внаслідок чого остання загинула на місці пригоди.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації своїх дій, просить скасувати постановлені стосовно нього судові рішення та пом`якшити йому покарання. Обгрунтовуючи свої вимоги, засуджений зазначає, що суд, при призначенні йому покарання, не повною мірою зважив на те, що він вчинив злочин з необережності, дорожньо-транспортна пригода вчинена ним вперше, а також те, що він здійснив необхідні дії направлені на надання першої допомоги постраждалій ОСОБА_5 та в подальшому намагався частково відшкодувати шкоду потерпілому. З урахуванням наведеного, на думку засудженого, є всі підстави для призначення йому більш м`якого покарання, в межах санкції ч.2 ст. 286 КК України.

Перевіривши доводи касаційної скарги та копії судових рішень стосовно ОСОБА_4 , колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину та правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі не оспорюються.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання воно має ґрунтуватися, зокрема, на принципах індивідуалізації та справедливості. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Для вибору такого покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Як убачається з копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_4 , згідно з вказаними нормами закону, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину та його особу, який раніше не судимий, не одружений, дітей не має, не працює, характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. До обставин, що пом`якшують покарання суд відніс його щире каяття, а до обставини, що його обтяжує вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

При цьому, суд першої інстанції зазначив, що намагання ОСОБА_4 сплатити потерпілому ОСОБА_6 кошти в рахунок спричиненої ним матеріальної та моральної шкоди суд розцінює як один з проявів його щирого каяття, проте, у якості пом`якшуючої обставини не враховує, виходячи з явно незначного розміру грошової компенсації у розмірі 2000 грн, а також категоричної позиції потерпілого про відмову від отримання цих коштів та наполягання на призначенні ОСОБА_4 максимально суворого покарання.

Крім того, суд зазначив про відсутність підстав для застосування п. 2-1 ч. 1 ст. 66 КК України при призначенні покарання ОСОБА_4 , оскільки факт надання ним медичної або іншої допомоги потерпілій ОСОБА_5 безпосередньо після вчинення злочину, оспорюється показами свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .

З огляду на наведене, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому покарання, в межах санкції статті, за якою його засуджено.

Зі змісту ухвали апеляційного суду вбачається, що ОСОБА_4 та його захисник ОСОБА_10 , не погоджуючись із вироком місцевого суду, подали до апеляційного суду апеляційні скарги, в яких, зокрема, просили пом`якшити йому покарання. На обґрунтування своїх вимог наводили доводи, які за змістом та суттю є аналогічними доводам, викладеними засудженим у касаційній скарзі.

Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку, цей суд перевірив посилання й доводи, викладені ОСОБА_4 та його захисником у їх скаргах, і, не встановивши підстав для скасування вироку місцевого суду, обґрунтовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.

Так, апеляційний суд зазначив, зокрема, що районним судом при призначенні ОСОБА_4 покарання в повній мірі враховані обставини вчинення ним злочину та ступінь його тяжкості, а також особу винного, який не працює, раніше не судимий, характеризується позитивно, а також обставину, що пом`якшує покарання щире каяття, та обставину, що його обтяжує вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння. Крім того, апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції при призначенні покарання обгрунтовано послався на відомості про притягнення ОСОБА_4 протягом 2015-2017 р.р. тричі до адміністративної відповідальності за ст. 130 КУпАП і хоча на час розгляду цього кримінального провадження в суді на підставі ст. 39 КУпАП він визнається таким, що не був підданий адміністративному стягненню, проте ці відомості визначають його як особу, схильну до вчинення правопорушень на транспорті, що обумовлює необхідність призначення йому покарання наближеного до максимальної межі передбаченої санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, оскільки саме таке покарання, на думку суду, є справедливим, а також необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових злочинів.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду, вмотивованість їх висновків з питань справедливості призначеного ОСОБА_4 покарання, останній у касаційній скарзі не навів.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Старобільського районного суду Луганської області від 10 квітня 2019 року та ухвалу Луганського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3