Дата документу 13.02.2020 Справа № 318/1413/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження № 11-кп/807/34/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 318/1413/17Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст.186 ч.3 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000502, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні на вирок Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 05 березня 2018 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Нікополь Дніпропетровської області, громадянина України, який має повну середню освіту, не працюючого, не одруженого, на утриманні має неповнолітню доньку ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого;

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України,

в с т а н о в и л а:

вироком Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 05 березня 2018 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від призначеного покарання з випробуванням строком на 3 роки, зобов`язавши його у відповідності з п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Обраний ОСОБА_7 захід забезпечення кримінального провадження у виді домашнього арешту ухвалено залишити до набрання вироком законної сили.

Вирішена доля речових доказів.

Вироком суду першої інстанції встановлено, що 16.05.2017 року приблизно о 21.00 годині, ОСОБА_7 , діючи умисно, за попередньою змовою, групою осіб сумісно з особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження ухвалою Запорізького апеляційного суду від 13.02.2020 року (далі ОСОБА 1), маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), проник на територію подвір`я домоволодіння АДРЕСА_2 .

Знаходячись на подвір`ї домоволодіння біля порогу напроти входу у будинок, ОСОБА_7 , з метою доведення свого злочинного корисливого умислу до кінця, із застосуванням насильства, яке не було небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, наніс потерпілому ОСОБА_10 два удари долонею руки по голові в область обличчя, заподіявши тим самим потерпілому тілесні ушкодження у вигляді синця овальної форми розмірами 4,3x2,3 см на нижній повіці лівого ока, після яких потерпілий впав на бетонне покриття подвір`я та вдарившись правою частиною обличчя отримав тілесні ушкодження у вигляді садна овальної форми розмірами 3,4x1,2 см в області хвостовика правої брові на рівні, садна овальної форми розмірами 3,4x2,8 см в виличній області справа, садна лінійної форми розмірами 2,1x0,6 см в щічній області справа, які відповідно до висновку експерта № 99 від 30.05.2017 року, кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження. Не зупиняючись на досягнутому, ОСОБА 1, із застосуванням насильства, яке не було небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, наніс потерпілому ОСОБА_10 по одному удару долонями правої та лівої руки, завдавши потерпілому фізичного болю. Далі ОСОБА_7 умисно, за попередньою змовою, групою осіб сумісно з ОСОБА 1, проник у приміщення будинку, звідки відкрито викрав телевізор марки «Samsung CS-20 F3F 20R», вартістю 800 гривень, та зник з місця події, чим своїми умисними, протиправними діями, завдав потерпілому матеріальну шкоду на вищевказану суму.

В апеляційній скарзі прокурор вважає, що оскаржуваний вирок є незаконним, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого. Прокурор вважає, що суд належним чином не дав оцінку тяжкості скоєного злочину, ступеню суспільної небезпеки обвинуваченого ОСОБА_11 , який раніше засуджений за корисливий злочин. Таким чином, на думку прокурора, висновки суду, які стосуються призначеного покарання не відповідають особі обвинуваченого ОСОБА_11 та тяжкості скоєного злочину, внаслідок м`якості призначеного покарання, а саме, безпідставно призначив покарання з застосуванням ст. 75 КК України. Крім того, прокурор зазначає, що ОСОБА_11 разом з ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України, віднесено до категорії тяжких злочинів. Сукупність всіх обставин свідчить про підвищену соціальну небезпеку обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_7 та необхідності застосування до них більш суворої міри покарання.

На підставі викладеного, просить скасувати вирок районного суду та постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 та ОСОБА_11 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, кожному.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 13.02.2020 року матеріали кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, виділені в окреме провадження та оголошено розшук обвинуваченого ОСОБА_11 , у зв`язку із чим апеляційне провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_11 зупинено до виконання розшуку, а у відношенні обвинуваченого ОСОБА_7 продовжено апеляційний розгляд.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні; захисника адвоката ОСОБА_8 , який прохав вирішити апеляційну скаргу на розсуд суду, оскільки він є захисником особи, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження; обвинуваченого ОСОБА_7 , зокрема і в останньому слові, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; перевіривши матеріали провадження, та обговоривши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченогоч. 3 ст. 186 КК України, кваліфікація дій останнього, встановлені і вказані обставини у обвинувальному вироку за цим злочином, сторонами провадження не оспорюються, а тому, у відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України, апеляційною інстанцією не перевіряються.

Кримінально-правова оцінка дій ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 186 КК України є правильною.

Порушень ст. 370 КПК України щодо обґрунтованості і вмотивованості винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, увироку суду, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України» заява № 36650/03 від 12.01.2012 року) зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду, тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке, відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до тяжких злочинів, конкретні обставини справи, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, вину у скоєному злочині визнав у повному обсязі, має на утриманні неповнолітню доньку ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем проживання характеризується посередньо, на диспансерному обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, претензії матеріального та морального характеру з боку потерпілого відсутні, думку потерпілого, який не наполягав на призначенні обвинуваченому суворого покарання.

Також суд врахував пом`якшуючі покарання обставини, а саме: щире каяття у скоєному, активне сприяння розкриттю злочину, відшкодування заподіяної шкоди; та відсутність обтяжуючих покарання обставин, і призначив обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується й апеляційний суд.

Доводи прокурора про те, що суд належним чином не дав оцінку тяжкості скоєного злочину, який, відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів є безпідставними, оскільки вказана обставина була врахована судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання.

Посилання прокурора на підвищену соціальну небезпеку обвинуваченого ОСОБА_7 колегія суддів вважає неспроможними, оскільки на підтвердження цієї обставини прокурор не надав жодних доказів.

Таким чином, висновок суду щодо виду покарання за цим кримінальним законом є достатньо обґрунтованим, а з огляду на дискреційні повноваження суду та принцип верховенства права, колегія суддів вважає призначене покарання обвинуваченому ОСОБА_7 справедливим.

З огляду на це, суд дійшов правильного висновку, що вказане покарання буде цілком достатнім для виправлення й попередження вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 нових злочинів, з чим погоджується і колегія суддів.

Таким чином, призначене судом першої інстанції покарання, з яким згодна колегія суддів, відповідає принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого (підсудного), випливає з дотримання судом принципів «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які могли б вплинути на обґрунтованість і правильність судового рішення, колегія суддів не встановила.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженнів частині скасування вироку відносно призначеного покарання ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 05 березня 2018 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її оголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4