УХВАЛА

23 червня 2020 року

м. Київ
справа № 132/3954/18
провадження № 51-1260 ск 20
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду (далі Суд) у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши матеріали провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Калинівського районного суду Вінницької області від 17 липня 2019 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 29 січня 2020 року,
в с т а н о в и л а:
Засуджений звернувся з касаційною скаргою, в якій порушує питання про перевірку вказаних судових рішень у касаційному порядку.

Ухвалою Суду від 21 травня 2020 року касаційну скаргу засудженого було залишено без руху через невідповідність вимогам ст. 427 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) і встановлено строк для усунення недоліків протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії вказаної ухвали. Також у рішенні Суду було зазначено, у чому саме полягали допущені недоліки скарги, і роз`яснено, що у разі невиконання вимог згаданої норми права в установлений строк касаційна скарга повертається особі, яка її подала.
У межах наданого строку засуджений ОСОБА_4 повторно звернувся до суду касаційної інстанції. Проте приписів ст. 427 КПК знову не дотримано.
Виходячи з положень ст. 129 Конституції України насамперед забезпечується право на апеляційне оскарження судового рішення, а право на касаційне оскарження у визначених законом випадках та порядку.

Наведені законодавчі положення залишено поза увагою.
Як убачається зі змісту нової скарги, у ній ОСОБА_4 заперечує правомірність засудження за ч. 2 ст. 307, ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК). Однак при цьому скаржник не наводить обґрунтування в аспекті ст. 374 КПК незаконності вироку в зазначеній частині, з огляду на встановлені факти, сукупність зібраних доказів в їх логічному взаємозв`язку, як це передбачено правилами ст. 94 вказаного Кодексу, ураховуючи також положення статей 84, 86, 91, 246, 256 КПК. Замість цього доводи засудженого переважно зводяться до цитування окремих законодавчих норм й тверджень про їхнє порушення.

Крім того, засуджений, вкотре не зазначає обґрунтування допущення апеляційним судом таких порушень норм права, які в силу ст. 412 КПК є істотними і тягнуть за собою обов`язкове скасування на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 цього Кодексу ухвали, з огляду на положення статей 370, 405, 407, 415, 419 КПК. Разом із цим, у скарзі містяться посилання на неповноту апеляційного розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, що згідно з приписами статей 433, 438 КПК не є предметом перевірки в порядку касаційної процедури.
Таким чином, скаржником не викладено аргументів на підтвердження заявленої вимоги про скасування оспорюваних рішень у згаданій частині та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.
Водночас попри те, що у поданій скарзі йдеться про пом`якшення покарання за ч. 2 ст. 309 КК із застосуванням інституту умовного звільнення, засудженим не зазначено обґрунтування відповідно до ст. 414 КПК саме явної несправедливості призначеного заходу примусу. Отже, й необхідності зміни на підставі п. 3 ч. 1 ст. 438 вказаного Кодексу вироку та ухвали, зважаючи також на положення статей 50, 65 КК й особливості правозастосування ст. 75 цього Кодексу.
Окрім цього, до касаційної скарги не додано завіреної копії ухвали апеляційного суду.
Недодержання ст. 427 вказаного Кодексу перешкоджає вирішенню питання про відкриття касаційного провадження.

За таких обставин колегія суддів вважає, що касаційну скаргу засудженого слід повернути на підставі п. 1 ч. 3 ст. 429 КПК особі, яка її подала.

Ураховуючи викладене, керуючись ч. 3 ст. 429 КПК, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Калинівського районного суду Вінницької області від 17 липня 2019 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 29 січня 2020 року разом з усіма доданими до неї матеріалами повернути особі, яка її подала.

Ухвала оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3