УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши матеріали кримінального провадження №0000023 за апеляційною скаргою прокурора Миколаївської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_5 на вирок Центрального районного суду м.Миколаєва від 21 листопада 2019 року стосовно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, громадянина України, не працюючого, із вищою освітою, одруженого, без зареєстрованого місця проживання, фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

-обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.366-1 КК України.
учасники судового провадження:
прокурори ОСОБА_5 , ОСОБА_7
обвинувачений ОСОБА_6
захисник ОСОБА_8

в с т а н о в и в :

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким визнати винним ОСОБА_6 за ст. 366-1 КК України та призначити йому покарання у виді 3 тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням функцій держави та місцевого самоврядування на 3 роки.

Короткий зміст вироку.
Вироком суду ОСОБА_6 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.366-1 КК України та виправдано у зв`язку із відсутністю в його діях складу зазначеного кримінального правопорушення.
Вирішено питання стосовно речових доказів.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі прокурор вказує, що він не погоджується з вироком суду і вважає, що він є незаконним і таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неповнотою судового розгляду, істотним порушення судом вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що виразився у не застосуванні закону, який підлягав застосуванню.

Вважає, що суд в порушення вимог ст. 94 КПК України оцінив докази без належного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності, не навів у вироку переконливих мотивів, з яких він відкинув докази обвинувачення.

Суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання щодо призначення судової почеркознавчої експертизи з метою встановлення виконавця підпису у зворотному повідомленні від 03.09.2018 року та письмового зобов`язання ОСОБА_6 про дотримання окремих обмежень, передбачених Законом України «Про запобігання корупції» при звільненні зі служби, в якому міститься підпис ОСОБА_6 , датований 24.04.2018 року, для з`ясування обставин, які мають істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Зазначає, що стороною обвинувачення були надані докази щодо належного повідомлення ОСОБА_6 про обов`язок подачі декларації після звільнення зі служби, зокрема письмові матеріали, належним чином звірені, перевірки НАЗК та документи, отримані в результаті тимчасового доступу до особової справи ОСОБА_6 .

Проте, судом безпідставно та необґрунтовано вказані докази визнано недопустимими.

Узагальнені доводи заперечень на апеляційну скаргу.
В запереченнях на апеляційну скаргу обвинувачений ОСОБА_6 зазначив, що Центральним районним судом м. Миколаєва ухвалено законне, обґрунтоване і вмотивоване судове рішення.

Вважає, що позиція державного обвинувача, про те що суд відкинув докази обвинувачення є не вірною та не аргументованою.

Так, судом першої інстанції вірно зазначено про те, що матеріали перевірки Національного агентства з питань запобігання корупції, що містить копію рішення НАЗК № 210 від 25.01.2019 року про затвердження обґрунтованого висновку про виявлення ознак, пов`язаного із корупцією правопорушення, передбаченого ст.366-1 КК України. окрім рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №061 та інформаційної довідки про встановлення факту неподання декларації від 22.01.2019 року є копіями документів. В тому числі є копією обґрунтований висновок про виявлення ознак пов`язаного з корупцією правопорушення від 25.01.2019 року, затверджений рішенням НАЗК №210.

Стверджує, що сторона обвинувачення мала можливість отримати вищезазначені документи в оригіналах та дослідити їх шляхом здійснення тимчасового доступу до речей і документів в порядку ст.160 КПК України.

Слідчому під час досудового розслідування нічого не заважало зробити тимчасовий доступ до речей і документів в НАЗК та вилучити оригінал вказаного висновку та допитати посадових осіб НАЗК з приводу його складання. Хоча, прокурор вважає, що достатньо було нібито належно завірених копій вказаних документів.

В ході розгляду справи в суді першої інстанції прокурором в судовому засіданні були надані документи, які відсутні в описі речей та документів, вилучених на підставі ухвали слідчого судді від 20.05.2019 року. Про це вірно було зазначено і судом і не зрозуміло, яким чином ці копії документів потрапили до матеріалів кримінального провадження.

Крім того, виклад змісту обвинувачення в обвинувальному акті, затвердженому прокурором від 24.05.2019 року є суперечливим та стосується інших обставин ніж були встановлені в обґрунтованому висновку НАЗК про виявлення ознак пов`язаного із корупцією правопорушення.

Обставини встановлені судом першої інстанції.
Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачується в умисному неподані суб`єктом декларування декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, передбаченої Законом України «Про запобігання корупції» за наступних обставин.

Так, 24.04.2018 року ОСОБА_6 звільнено з посади дільничного офіцера поліції сектору превенції Центрального відділу поліції ГУНП в Миколаївській області.
Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання. Відповідно до пп «з» п. 1 ч.1 ст.3 Закону України «Про запобігання корупції» (далі - Закон) ОСОБА_6 є суб`єктом, на якого поширюється дія Закону, та відповідно до ч.2 ст.45 Закону, примітки до ст.366-1 КК України є суб`єктом декларування. Відповідно до п.1 ч.1 ст.18 Закону України «Про Національну поліції» поліцейський зобов`язаний неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського.
Абзацом другим ч.2 ст.45 Закону визначено, що особи, які припинили діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, або іншу діяльність, зазначену у пп «а» і «в» п. 2, п.5 ч.1 ст.3, зобов`язані наступного року після припинення діяльності подавати декларацію за минулий рік (далі - Декларація).
Відповідно до діючого законодавства Декларація подається не пізніше дня такого припинення. Декларація заповнюється та подається особисто суб`єктом декларування на веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції через власний персональний електронний кабінет суб`єкта декларування у системі Реєстру, шляхом заповнення електронної форми.
За ствердженням обвинувачення, ОСОБА_6 зобов`язаний був до 25.04.2018 року подати Декларацію, шляхом заповнення відповідної форми на веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції. Проте, на думку сторони обвинувачення, декларацію ОСОБА_6 не подав. У зв`язку з цим Національне агентство з питань запобігання корупції, з дотриманням вимог ст.49 Закону, повідомило ОСОБА_6 про факт неподання Декларації та необхідності у продовж десяти днів з дня отримання вказаного повідомлення подати Декларацію. Однак упродовж передбачених Законом десяти днів ОСОБА_6 декларацію не подав.
Такі дії ОСОБА_6 стороною обвинувачення кваліфіковані за ст.366-1 КК України, як умисне неподання суб`єктом декларування декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, передбаченої Законом України «Про запобігання корупції».
Виправдовуючи ОСОБА_6 , суд зазначив, що інкриміноване обвинувачення та обставини, викладені в обвинувальному акті, базуються лише на припущеннях, а встановлені в ході судового розгляду обставини є підставою для розумного сумніву в доведеності вини обвинуваченого, оскільки надані докази не підтверджують наявності умислу обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину, що свідчить про відсутність у діянні ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-1 КК.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурорів на підтримку доводів апеляційної скарги, думку обвинуваченого та його захисника щодо законності та обґрунтованості вироку суду, вивчивши матеріали кримінального провадження, відповідно до положень ч.3 ст. 404 КПК України, повторно дослідивши обставини, встановлені під час кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 ст.1 КПК України встановлено, що кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Згідно ст.91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: у тому числі подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 цього Кодексу, у відповідності до положень ч.1 ст.92 КПК України, покладається на слідчого, прокурора.

За змістом ст. 84 КПК України, докази в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

За змістом ст. 84 КПК України, докази в кримінальному провадженні мають бути отримані тільки у порядку, передбаченому КПК, отриманий з порушеннями доказ є недопустимим і не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 94 КПК України, слідчій, прокурор, слідчій суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

В рішенні Конституційного Суду України № 12 рп/2011 від 20 жовтня 2011 року зазначено, що визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

При оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом», яке повинно випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

На думку апеляційного суду, суд першої інстанції ухвалюючи виправдувальний вирок щодо ОСОБА_6 даних вимог законів та Конституції дотримався.

Проаналізувавши всі надані сторонами судового провадження докази, суд обґрунтовано прийшов до висновку, що стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ст.366-1 КК України за обставин, викладених у висунутому йому обвинуваченні.

Апеляційна скарга прокурора обґрунтована тим, що докази судом оцінені неповно, не в їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку, відокремлено один від одного, з істотним порушенням кримінального процесуального закону, внаслідок чого суд дійшов висновку про недоведеність вини ОСОБА_6 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ст.366-1 КК України, який не відповідає фактичним обставинам справи.

Як на доказ винуватості ОСОБА_6 у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.366-1 КК України, прокурор посилається на те, що обвинувачений , будучи звільненим з посади дільничного офіцера поліції не подав у встановлені законодавством строки декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (далі - декларація), за минулий рік.

Крім того, Національне агентство з питань запобігання корупції ( далі НАЗК ) повідомило його про факт неподання декларації та зазначило про необхідність впродовж десяти днів з дня отримання повідомлення подати декларацію. Однак, впродовж передбачених законом десяти днів ОСОБА_6 декларацію так і не подав.

Обвинувачений ОСОБА_6 у судовому засіданні з приводу цього повідомив, що він працював в органах поліції до квітня 2018 року. 10.04.2018 року він подав керівництву рапорт на звільнення за власним бажанням, у зв`язку із наявними сімейними обставинами та незручним графіком роботи. Зазначений рапорт було погоджено та задоволено. Після складання рапорту він ще пропрацював близько тижня та більше не повертався на службу. 23.04.2018 року він вже не приходив на службу і перебував за межами м. Миколаєва. Тому наказ про звільнення в цей час не отримував, з ним не ознайомлювався, будь-яких документів 24.04.2018 року не підписував. В кінці грудня 2018 року його запросили до управління кадрового забезпечення, де пояснили, що необхідно терміново подати декларацію після звільнення, оскільки йде службове розслідування з боку НАЗК та прийшов відповідний запит щодо надання матеріалів його особової справи. В той день він поставив підпис у письмовому роз`ясненні про необхідність подання декларації після припинення роботи в органах державної влади, при цьому на документі поставив дату свого звільнення, а також надав письмову згоду щодо направлення його контактного номеру телефону до НАЗК.
Також, зазначив, що повідомлення з НАЗК від 03.09.2018 року він не отримував. До грудня 2018 року він не знав про свій обов`язок подати декларацію перед звільненням, так як ніхто йому про це не роз`яснив.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що наявний у матеріалах справи оригінал рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 061 (а.с.52) не може бути допустимим доказом, який підтверджує факт особистого отримання ОСОБА_6 повідомлення про факт неподання декларації.

Так, відповідно до п.106 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених Постановою КМУ №270 від 05.03.2009 р. (далі - Правила) під час вручення фізичній особі реєстрованого поштового відправлення, з повідомленням про вручення, працівник поштового зв`язку на підставі пред`явленого одержувачем документа, що посвідчує особу, зазначає на бланку повідомлення про вручення його прізвище. Проте, зазначене повідомлення не містить рукописного тексту працівника поштового зв`язку із зазначенням прізвища особи, що отримала зазначене поштове відправлення. В той же час, пункти 99, 100 Правил дозволяють вручення рекомендованих поштових відправлень, у разі відсутності адресата, будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, який проживає разом з ним. Виключно особисте вручення поштового відправлення передбачено лише для поштових відправлень з позначкою "Вручити особисто". Зазначена позначка у рекомендованому повідомленні №061 відсутня. Така обставина узгоджується із показами обвинуваченого щодо можливого отримання поштового відправлення №061 його матір`ю, яка крім того, є власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, вищезазначене повідомлення взагалі не містить відмітки працівника поштового зв`язку щодо вручення поштового повідомлення, а поля "розписка в одержанні" та "підпис працівника поштового зв`язку" не заповнені. Крім того, зазначене повідомлення містить штриховий кодовий ідентифікатор та трек номер №061. Відповідно до відомостей з електронного ресурсу https://a.ukrposhta.ua/vidslidkuvati-forma-poshuku_UA.html?barcode=061 дані про таке відправлення відсутні, тому що не зареєстровані в системі.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції було вірно відмовлено у задоволенні клопотання прокурора щодо призначення судової почеркознавчої експертизи з метою встановлення виконавця підпису на вказаному вище зворотному повідомленні. У проведенні вказаної експертизи не має потреби. У судовому засіданні ОСОБА_6 підтвердив, що саме його мати отримала за адресою АДРЕСА_1 повідомлення від НАЗК, розписалась на зворотному повідомлені, однак йому не передала. З серпня 2018 року ОСОБА_6 разом із дружиною проживав за адресою: АДРЕСА_2 .

В апеляційній скарзі прокурор зазначає, що стороною обвинувачення були надані докази щодо належного повідомлення ОСОБА_6 про обов`язок подачі декларації після звільнення зі служби, зокрема письмові матеріали, належним чином звірені, перевірки НАЗК та документи, отримані в результаті тимчасового доступу до особової справи ОСОБА_6 , на думку прокурора, судом безпідставно та необґрунтовано вказані докази визнано недопустимими.
Однак, така позиція сторони обвинувачення не є правильною та не аргументована.

Так, судом першої інстанції вірно зазначено про те, що матеріали перевірки НАЗК, що містять копію рішення НАЗК №210 від 25.0l.2019 року про затвердження обґрунтованого висновку про виявлення ознак, пов`язаного із корупцією правопорушення, передбаченого ст.366-1 КК України, окрім рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №061 та інформаційної довідки про встановлення факту неподання декларації від 22.01.2019 року є копіями документів. В тому числі є копією обґрунтований висновок про виявлення ознак пов`язаного з корупцією правопорушення від 25.01.2019 року, затверджений рішенням НА3К №210.

Відповідно до ч.3 ст.99 КПК України, сторони кримінального провадження зобов`язані надати суду оригінал документа. Оригіналом документа є сам документ. Частина п`ята зазначеної статті передбачає виключення із нього правила, а саме те, що для підтвердження змісту документа можуть бути визнані допустимими й інші відомості, якщо: оригінал документа втрачений або знищений, крім випадків, якщо він втрачений або знищений з вини потерпілого або сторони, яка його надає; оригінал документа не може бути отриманий за допомогою доступних правових процедур; оригінал документа знаходиться у володінні однієї зі сторін кримінального провадження, а вона не надає його на запит іншої сторони.

Разом з тим, стороною обвинувачення на підтвердження винуватості ОСОБА_6 , в порушення вимог ст. 99 КПК України, подані суду копії вищезазначених документів.

В той же час, сторона обвинувачення мала можливість отримати вищезазначені документи в оригіналах та дослідити їх шляхом здійснення тимчасового доступу до речей і документів в порядку, передбаченому ст. 160 КПК України.

Прокурор безпідставно вважав, що достатньо було нібито належно завірених копій вказаних документів.

Вказане твердження стосується й клопотання прокурора про призначення почеркознавчої експертизи з метою встановлення виконавця підпису у зворотньому повідомленні від 03.09.2018 року та письмового зобов`язання ОСОБА_6 .

Слідчий під час розслідування кримінального провадження відносно ОСОБА_6 за ст.366-1 КК України разом з процесуальним керівником мав досить довгий час для повного та всебічного розслідування кримінального правопорушення, в тому числі призначити та провести відповідну експертизу.

Що ж стосується документів, отриманих в результаті тимчасового доступу до особової справи ОСОБА_6 , то слід зазначити, що відповідно до протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 20.05.2019 року на підставі ухвали слідчого судді було вилучено особову справу ОСОБА_6 , на 169 аркушах. ( а.с.55-57) Разом з тим, опис речей і документів, які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді, складений слідчим ОСОБА_9 20.05 2019 року, містить посилання на вилучення ним лише п`яти документів, а саме: рапорт про звільнення від 10.04.2018 р., рапорт на призначення від 11.09.2017 р., пам`ятка-застереження від 01.07.2014 р., зобов`язання від 24.04.2018р., присяга. Між тим, в ході розгляду справи в суді першої інстанції прокурором в судовому засіданні були подані документи, які відсутні в описі речей та документів, вилучених на підставі ухвали слідчого судді від 20.05.2019 року, а саме: копія подання до звільнення зі служби в поліції від 10.04.2018 року, копія послужного списку, витяг з наказу від 07.11.2015 року №6о/с про призначення ОСОБА_6 , витяг з наказу від 27.11.2017 року №301о/с про переведення ОСОБА_6 , витяг наказу від 23.04.2018 року №117о/с про звільнення зі служби в органах поліції.

Однак, стороною обвинувачення не надано суду доказів на підтвердження законності отримання слідчим цих документів. В той же час, слідчий відповідно до протоколу від 20.05.2019 року здійснив огляд вищезазначених документів, які були відсутні в описі речей та документів. Сам протокол огляду при цьому містить ще один документ, який відсутній в описі, а саме копію документа про освіту. При цьому, частина документів в протоколі зазначені як оригінали, хоча є копіями: подання до звільнення, послужний список.

Таким чином, суд першої інстанції вірно зазначив, що зазначені процесуальні порушення, допущені слідчим під час отримання доказів, неточності та суперечність вищезазначених документів, поданих стороною обвинувачення, не дало суду змогу використовувати їх в якості процесуальних джерел доказів, оскільки, викликали у суд обґрунтовані сумніви в їх достовірності, за такого суд першої інстанції обґрунтовано визнав зазначені докази недопустимими.

Також, слід зазначити, що жоден з доказів, які надані стороною обвинувачення та не були визнані недопустимими не підтверджує поза розумним сумнівом наявності умислу обвинуваченого не подавати декларацію при звільненні.

Висновок суду про недоведеність наявності у діях особи суб`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ст.366-1 КК України є правильним. З суб`єктивної сторони цей злочин характеризується виною у формі прямого умислу. Відповідно до ч.2 ст.24 КК України прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно-небезпечні наслідки і бажала їх настання.

Дійсно, апеляційний суд не заперечує тієї обставини, що ОСОБА_6 як поліцейський та особа, яка здійснювала діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави повинна була знати про свої обов`язки, що встановлені Законом України «Про запобігання корупції», та він своєчасно не виконав вимогу, що передбачена абз.1 ч.2 ст. 45 цього Закону. Водночас, така бездіяльність була пов`язана із його безвідповідальним ставленням до вивчення та виконання частини антикорупційних норм, що саме по собі без наявності прямого умислу на неподання відповідної декларації може мати наслідком притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 172-6 КУпАП.

Крім того, прокурором повністю проігноровано було в ході досудового розслідування та судового розгляду те, що ОСОБА_6 подав після звільнення аж дві декларації: після звільнення - 27.12.2018 року та щорічну за 2018 рік - 02.04.2019 року.

Враховуючи викладене, висновки суду першої інстанції про те, що дані, які містяться у наданих стороною обвинувачення доказах не можуть бути враховані як докази винуватості ОСОБА_6 у скоєнні злочину, передбаченого ст.366-1 КК України, є обґрунтованими.

Відповідно до ч.2 ст.62 Конституції України та аналогічна позиція держави закріплена й у ч.2 ст.17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчинені злочину (кримінального правопорушення) і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, за змістом ч.3 ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, а відповідно до ч.3 ст. 62 Конституції України та ч.4 ст.17 КПК України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

З цього приводу, також неодноразово висловлював правову позицію і Європейський суд з прав людини.

Так в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Барбера, Мессегуе і Джабардо проти Іспанії» в розумінні Суду принцип презумпції невинуватості полягає в наступному. Тягар доведення вини обвинуваченого покладається на обвинувачення, а всі сумніви повинні тлумачитися на його користь. Обвинувач повинен повідомити обвинуваченому про докази, що маються проти нього, для того, щоб він міг підготувати та надати доводи в свій захист, і, врешті-решт, обвинувачення повинно надати докази, достатні для визнання його винуватим. (Barberа, Messegu and Jabardo v. Spain, judgment of 6 December 1988, Series A no. 146, p. 33, § 77).

Дослідивши всебічно, повно й неупереджено всі обставини кримінального провадження, суд першої інстанції, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, сукупність доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку, обґрунтовано дійшов висновку про те, що інкриміноване ОСОБА_6 органом досудового розслідування обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ст. 366-1 КК України, забезпечується неналежними доказами, які є сумнівними, а будь-яких інших об`єктивних доказів вини особи органом державного обвинувачення не надано.

Згідно положень ч.1 ст.373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

За вимогами ст. 374 КПК України, у разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Також, відповідно роз`ясненням, наведеним у постанові Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 р. «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», суду належить оцінити всі зібрані у справі докази, які містяться в показаннях свідків, потерпілих, підсудних та інших джерелах, з точки зору їх стосовності, допустимості, достовірності і достатності.

Пункти 21, 22 цієї ж постанови містять застереження про те, що виправдувальний вирок за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення ухвалюється тоді, коли факт суспільно небезпечного діяння встановлено, але досліджені судом докази виключають або не підтверджують вчинення його підсудним. У мотивувальній частині такого вироку належить викласти результат, аналізу й оцінки доказів зібраних на досудовому слідстві, так і поданих у судовому засіданні, а також мотивовані висновки суду про недоведеність участі підсудного у вчиненні злочину.

Дані вимоги судом першої інстанції при ухваленні вироку щодо ОСОБА_6 дотримані в повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, вирок суду відповідає наведеним вимогам закону в ньому викладено формулювання обвинувачення за ст.366-1 КК України, визнаного судом недоведеним, підстави виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Тому доводи апелянта про недотримання судом при розгляді даного кримінального провадження норм кримінального процесуального закону є неприйнятними.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_6 були досліджені всі обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, досліджені всі докази, які були надані суду учасниками судового провадження, в тому числі і стороною обвинувачення, за такого судом першої інстанції прийнято всі заходи для забезпечення повноти судового розгляду. Інших належних та допустимих доказів на підтвердження обвинувачення ОСОБА_6 за ст.366-1 КК України стороною обвинувачення суду не надано. Прокурором в апеляційній скарзі не наведено доводів на користь протилежного.

Таким чином, суд правильно встановив фактичні обставини справи, дав їм належну юридичну оцінку, та обґрунтовано виправдав ОСОБА_6 за недоведеністю його винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ст.366-1 КК України. У відповідності до вимог ст.374 КПК України, суд вказав підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких відкинув докази обвинувачення.

Виправдовуючи ОСОБА_6 у скоєнні злочину, передбаченого ст.366-1 КК України, суд першої інстанції ухвалив своє рішення відповідно до норм матеріального права, з дотриманням вимог кримінального процесуального закону та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав, вирок є законним та обґрунтованим, постановлений з дотриманнями вимог кримінального процесуального закону, Конституції України та практики Європейського суду з прав людини.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що стороною обвинувачення не надано належних і допустимих доказів вчинення ОСОБА_6 злочину, передбаченого ст.366-1 КК України, жодного належного обґрунтування на спростування висновків суду щодо недопустимості, неналежності та недостатності зазначених доказів, апеляційна скарга прокурора не містить.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли стати підставою для скасування виправдувального вироку, не встановлено.

З урахуванням викладеного, відсутні правові підстави для скасування ухваленого судом першої інстанції виправдувального вироку відносно ОСОБА_6 та для ухвалення відносно нього обвинувального вироку за злочин, передбачений ст. 366-1 КК України, про що просить апелянт.

З огляду на наведене, апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 425, 426, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу прокурора Миколаївської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Вирок Центрального районного суду м.Миколаєва від 21 листопада 2019 року відносно ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: