Справа № 161/1077/19 Провадження № 11-кп/802/85/20 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч.2 ст.286 КК України Доповідач : ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
представника потерпілих ОСОБА_11 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 та потерпілих ОСОБА_9 і ОСОБА_10 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_7 ,
В С Т А Н О В И В:
Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця, мешканця та зареєстрованого у АДРЕСА_1 , із середньою освітою, неодруженого, не працює, раніше не судимого,
засуджено:

- за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.
На підставі ст.ст.75,76 КК України обвинуваченого звільнено від відбування призначеного йому покарання, якщо він протягом іспитового строку три роки не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.
Стягнуто з ОСОБА_7 в дохід держави 5863 (п`ять тисяч вісімсот шістдесят три) гривні витрат за проведення експертиз у даному кримінальному провадженні.
Арешт, накладений на автомобіль, марки «VOLKSWAGEN PASSAT 1.9 TDI» реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , скасований.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково, стягнуто з обвинуваченого на користь потерпілого ОСОБА_9 матеріальну шкоду в розмірі 23 168 (двадцять три тисячі сто шістдесят вісім) гривень та моральну шкоду у розмірі 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_10 моральну шкоду в розмірі 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень.
В порядку ст.100 КПК України вироком вирішено долю речових доказів.
Вироком суду ОСОБА_7 визнано винним і засуджено за те, що 26 липня 2018 року близько 23 год. 20 хв. він, передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків своїх дій, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, перевищуючи встановлену відповідно до вимог дорожнього знаку 3.29 максимальну швидкість 30 км/год. в межах населеного пункту, керуючи технічно справним автомобілем, марки «Фолькваген Пассат 1.9 TDI» р.н. Республіки Польща « НОМЕР_1 », рухаючись зі сторони м. Луцьк Волинської області у напрямку с. Боратин Луцького району Волинської області, на вул. Тополева, що у с. Рованці Луцького району Волинської області, поблизу будинку № 40, був неуважний під час руху автомобіля та не стежив за дорожньою обстановкою, у зв`язку з чим завчасно не зреагував на зміну дорожньої обстановки, не зменшив швидкість транспортного засобу аж до його повної зупинки з моменту виникнення небезпеки для руху пішохода ОСОБА_12 , який перетинав проїзну частину дороги зліва на право відносно руху автомобіля, у зв`язку з чим допустив наїзд на нього. Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 406 від 10.09.2018 внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_12 отримав тілесні ушкодження, які належать до категорії тяжких, небезпечних для життя в момент спричинення, і які в даному конкретному випадку викликали смерть потерпілого.
У прямому причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і суспільно-небезпечними наслідками, що настали, стало грубе порушення водієм ОСОБА_7 вимог п.п.2.3 (б), 12.2, 12.3, 12.4, 12.9 (б) та 3.29 «Дорожні знаки. Заборонені дорожні знаки» Правил дорожнього руху (зі змінами і доповненнями).
Не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації дій обвинуваченого, прокурор оскаржує вирок суду у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його м`якості. Посилається на те, що обставини, якими місцевий суд обґрунтовує застосування до ОСОБА_7 ст.75 КК України, є недостатніми. Стверджує, що потерпілий ОСОБА_9 у судовому засіданні категорично наполягав на призначенні обвинуваченому суворої міри покарання, а потерпіла ОСОБА_10 покладалася на розсуд суду. Зазначає, що ОСОБА_7 вчинив злочин, який за ступенем тяжкості належить до категорії тяжких, а в його результаті настали тяжкі невідворотні наслідки смерть молодої людини. Крім того, зауважує, що обвинувачений взагалі не має права керувати транспортними засобами, оскільки у нього відсутнє посвідчення водія, натомість

ОСОБА_7 сів за кермо автомобіля, грубо порушив шість пунктів Правил дорожнього руху і рухався у населеному пункті зі швидкістю 140 км/год. Вищенаведені обставини свідчать, що у даному випадку досягнення мети покарання можливе лише за умови призначення обвинуваченому міри покарання у виді реального позбавлення волі. Просить вирок суду скасувати та ухвалити новий, який визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, призначивши покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років без позбавлення права керувати транспортними засобами.
У поданій апеляційній скарзі потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не погоджуються з рішенням місцевого суду з мотивів невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його м`якості. Вказують, що ОСОБА_7 здійснив наїзд на пішохода джерелом підвищеної суспільної небезпеки автомобілем та без права керування таким. Судом першої інстанції не враховано позицію потерпілої сторони, яка наполягала на суворій мірі покарання. Зауважують, що обвинувачений не погоджувався із заявленими цивільними позовами, завдані злочином збитки так і не відшкодовані. Вважають призначене ОСОБА_7 покарання недостатнім для виправлення та перевиховання першого. З огляду на наведене просять вирок місцевого суду скасувати та ухвалити новий, яким призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років.
У запереченні на апеляційну скаргу захисник обвинуваченого ОСОБА_8 просить залишити рішення суду без змін, а апеляційні скарги прокурора та потерпілих без задоволення.
Заслухавши доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційних скарг, прокурора, потерпілих та їх представника, які підтримали подані ними апеляції у повному обсязі та просили їх задовольнити, обвинуваченого та захисника, які заперечили доводи апеляційних скарг і просили вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.
Кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, є правильною та ґрунтується на зібраних у передбаченому кримінальним процесуальним законом порядку і перевірених у судовому засіданні доказах, яким суд дав належну юридичну оцінку, і які ніким з учасників судового провадження не оспорюються.
Згідно з вимогами ст.65 КК України суд, призначаючи покарання, враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
На думку суду апеляційної інстанції, доводи прокурора та потерпілих про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого є підставними.
Обираючи ОСОБА_7 міру покарання із застосуванням ст.75 КК України та звільнивши його від відбування основного покарання з випробуванням, суд першої інстанції не в повній мірі врахував тяжкість вчиненого ним злочину, обставини його вчинення, тяжкі невідворотні наслідки смерть людини та позицію потерпілої сторони щодо призначення покарання.
З огляду на вказані обставини, апеляційний суд доходить висновку про скасування вироку в частині призначеного покарання на підставі п.4 ч.1 ст.409 КПК України у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, з ухваленням нового вироку на підставі п.4 ч.1 ст.420 КПК України через неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
Відповідно до положень пункту 1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватись вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Призначаючи ОСОБА_7 покарання, апеляційний суд відповідно до вимог ст.65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відноситься до категорії тяжких і характеризується необережною формою вини, наявність обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, відсутність обставин, які його обтяжують та інші обставини, які впливають на ступінь відповідальності, в тому числі, важкі наслідки злочину у вигляді смерті людини та позицію потерпілої сторони.
Так, до обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, апеляційний суд відносить щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, повне визнання своєї вини.
Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , апеляційний суд не вбачає.
Апеляційний суд бере до уваги особу винного, який є особою молодого віку, раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався, вчинив необережний злочин, має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно, проживає в багатодітній сім`ї.
При цьому суд апеляційної інстанції враховує також і конкретні обставини скоєного злочину, а саме грубе порушення правил дорожнього руху та його тяжкі наслідки загибель молодої людини, і керування обвинуваченим автомобілем за відсутності права керувати транспортними засобами.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на позицію потерпілої сторони, яка як в суді першої, так і апеляційної інстанцій, наполягала на суворій мірі покарання у виді реального позбавлення волі.
Між тим, апеляційний суд враховує, що така позиція потерпілої сторони у судових засіданнях місцевого та апеляційного судів не є обов`язковою для суду, натомість ураховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст.65 КК України, і не має над ними юридичної переваги.
Під час апеляційного розгляду провадження встановлено, що ОСОБА_7 після ухвалення місцевим судом вироку відшкодував потерпілим матеріальну та моральну шкоду в розмірі, визначеному вироком суду першої інстанції, що підтверджується копіями фіскальних чеків.

Враховуючи наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, повне визнання вини, відсутність обставин, які обтяжують покарання, враховуючи особу ОСОБА_7 , який до кримінальної відповідальності не притягувався, має постійне місце проживання, позитивно характеризується, відшкодував заподіяну шкоду в розмірі, визначеному судом, апеляційний суд на підставі ч.1 ст.69 КК України вважає за можливе перейти до більш м`якого виду покарання у виді обмеження волі, не зазначеному у санкції ч.2 ст.286 КК України, яке слід відбувати реально.

Судом апеляційної інстанції не призначається ОСОБА_7 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, так як згідно з довідкою №31/3/1-482 від 28.03.2019 він не отримував посвідчення водія (а.к.п.152).
На думку апеляційного суду, саме таке покарання, яке необхідно відбувати реально, відповідатиме вимогам ст.ст.50, 65 КК України, буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення нових злочинів, як самим обвинуваченим, так і іншими особами.
Крім того, призначене покарання, на думку суду апеляційної інстанції, відповідатиме принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, а також не є надто суворим чи м`яким.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 420КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:
Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 та потерпілих ОСОБА_9 і ОСОБА_10 задовольнити частково.
Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 жовтня 2019 року в частині призначеного ОСОБА_7 покарання скасувати.
Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначити покарання із застосуванням ч.1 ст.69 КК України у виді обмеження волі на строк 3 (три) роки.
Строк відбуття покарання ОСОБА_7 обчислювати з часу приведення вироку до виконання.
В решті вирок залишити без змін.
Вирок може бути оскаржений безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення шляхом подачі касаційних скарг.

Головуючий
Судді