Дата документу 27.04.2020 Справа № 332/1029/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/882/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 332/1029/19
Категорія ст. 125 ч.1 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі суддів:

головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, матеріали кримінального провадження відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, який має повну загальну середню освіту, не працевлаштованого, одруженого, на утриманні неповнолітніх дітей не має, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого, в силу ст. 89 КК України,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України;

за участю прокурора ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_8 , представника потерпілої адвоката ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_10 ,

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_10 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 13 лютого 2020 року,

в с т а н о в и л а:

в апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 вважає винесений вирок незаконним, внаслідок невідповідності викладених в ньому висновків фактичним обставинам справи. Обґрунтовуючи свій висновок про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні дій, зазначених у вироку, суд зазначив, що його вина підтверджується зібраними в ході судового слідства доказами, та виклав показання потерпілої, висновок експертизи.

Однак, з зазначеним висновком суду не погоджується, оскільки згідно показань потерпілої, саме ОСОБА_8 , що наявність конфлікту та скандалів між потерпілою та обвинуваченим через перегородку на кухні дійсно існують, що узгоджується з вищезазначеними доказами та вказує на перехід довготривалого конфлікту. Але суд проігнорував той факт, що обвинувачений викликав пожежників і інспектора щодо очищенню вентиляційної шахти, які не дали згоду на підключення газової плити обвинуваченому. З чого виник конфлікт, але це не є підтвердження нанесення потерпілій будь-яких ушкоджень, крім того, звертає увагу суду, що у потерпілої був свідок, який надав покази у відділенні поліції Заводського району м. Запоріжжя, на підставі чого фактично і базувалася звинувачення, але в судовому засіданні свідок відмовився надавати показання, не з підстав родинних відносин, а саме, з того, що свідок знаходився на той час на роботі, однак, суд взагалі не надав оцінку зазначеному показам свідка, що фактично спростувало та змінило хід кримінальну справу, крім того як з`ясувалася в судовому процесі, не був допитаний свідок, який фактично був присутній при конфлікті обвинуваченого та потерпілого.

Таким чином, показання потерпілою про те, що 20 лютого 2019 року приблизно о 18 годині 00 хвилин, ОСОБА_6 , маючи умисел, спрямований на заподіяння тілесних ушкоджень, знаходячись на загальній кухні комунальної квартири розташованої у будинку АДРЕСА_2 , під час раптово виниклого конфлікту з ОСОБА_8 , не підтверджується показаннями свідків, крім того потерпіла в судовому засіданні підтвердила, що вона згодна відмовитися від обвинувачення в рахунок того, щоб спірна перегородка у спільній кухні, яку вона збудувала не законно, повинна залишитися без подальшої претензії з боку підозрюваного ОСОБА_6 , що ставить під сумнів, ті дії на які вона посилається, тобто, її заява до поліції, була подана, саме для здійснення тиску на ОСОБА_6 , а не з нанесення їй легких тілесних ушкоджень.

В протоколі про прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 20.02.2019 року не зазначено, що був, ще очевидець кримінального правопорушення ОСОБА_11 , але чомусь даний свідок не був допитаний.

Показання потерпілої не містять ніяких пояснень, які б свідчили про умисел ОСОБА_6 на заподіяння їй тілесних ушкоджень у спосіб, вказаний потерпілою, про локалізацію тілесних ушкоджень та механізм їх спричинення.

Ні органом досудового розслідування, ні судом не встановлено механізм спричинення тілесних ушкоджень потерпілій, належним чином не перевірені показання потерпілої, не з`ясована позиція, щодо свідка який відмовився від показань, на яких базувалася доказування кримінальної справи та не спростовані показання обвинуваченого.

Суд належним чином не проаналізував досліджені докази у їх сукупності і дав цим доказам неправильну оцінку.

Крім того, судом був задоволений цивільний позов у повному обсязі, та стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 грошові кошти в сумі 10 000 гривень на відшкодування моральної шкоди, завданої злочином. Вище зазначений позов взагалі нічим неаргументований, в матеріалах справи відсутні довідки про лікування потерпілої, саме від нанесення їй ушкоджень, та як, ці ушкодження погіршили стан здоров`я ОСОБА_12 . Довідки які надала потерпіла, взагалі підтверджують її хронічні захворювання які сформувалися протягом її життя і не підтверджують стан її здоров`я від отримання їй тілесних ушкоджень.

Крім того, звертає увагу суду на те що потерпілий, працює неофіційно та призначити йому покарання у вигляді громадських робіт строком 180 годин, позбавить його, отримувати зарплатню, що в подальшому посилить його майновий стан та ускладнить в подальшому знайти себе іншу роботу.

Просить дослідити протокол огляду місця події від 20 лютого 2019 року, висновок експерта № 181 від 06.03.2019 року, протокол про прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 20.02.2019 року.

Вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 13 лютого 2019 року, яким ОСОБА_6 визнаним винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, скасувати.

Кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 на підставі п.3 ч. 1 ст. 284 КПК України закрити у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведеності винуватості останнього у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

В запереченні на апеляційну скаргу прокурор у процесуальному провадженні ОСОБА_13 просить вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 13.02.2020 року відносно засудженого ОСОБА_6 за ч.1 ст. 125 КК України залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: захисника та обвинуваченого, у тому числі і в останньому слові, які просили задовольнити апеляційну скаргу адвоката, прокурора, потерпілу, представника потерпілої, які вважали, що судове рішення слід залишити без змін; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_10 задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Вироком Заводського районного суду м. Запоріжжя області від 13 лютого 2020 року ОСОБА_6 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, та призначено йому покарання у вигляді громадських робіт строком 180 годин. Цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 грошові кошти в сумі 10000 гривень на відшкодування моральної шкоди, завданої злочином. Запобіжний захід по справі не обирався.

Згідно зі змістом оскаржуваного судового рішення, 20 лютого 2019 року приблизно о 18 годині 00 хвилин, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , маючи умисел, спрямований на заподіяння тілесних ушкоджень, знаходячись на загальній кухні комунальної квартири розташованої у будинку АДРЕСА_2 , під час раптово виниклого конфлікту з ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на ґрунті особистих неприязних відносин, наніс останній один удар лівою ногою в область правої ноги, а саме в область стегна, після чого штовхнув ОСОБА_8 , обома руками в область передпліч, від чого остання впала на підлогу, своїми діями ОСОБА_6 спричинив потерпілій синці в області правого стегна, в області лівого стегна, в поперековій області зліва, в області лівого плеча, які відповідно до висновку експерта №181 від 06.03.2019 року, кваліфікується як легке тілесне ушкодження.

За наслідками розгляду апеляційної скарги колегією суддів встановлено наступне.

Доводи захисника ОСОБА_10 про недоведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні ним злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Висновки районного суду про наявність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні ним злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, за вказаними у вироку обставинами, підтверджена дослідженими у судовому засіданні доказами, зокрема:

- показаннями в судовому засіданні потерпілої ОСОБА_8 зокрема про те, що 20 лютого 2019 року, вона приїхала додому, зайшла на кухню та хотіла приготувати їжу, несподівано до кухні «влетів» ОСОБА_6 та вдарив своєю лівою ногою по правому стегну потерпілої, а потім штовхнув її, від чого потерпіла впала та вдарилась, ії було дуже боляче, вона викликала швидку та поліцію, також обвинувачений бив ногою по перегородці на кухні, через цю перегородку в них конфлікт, оскільки перегородку поставили за його згодою, коли була жива його мати, але зараз обвинувачений оспорює це, виникають постійні конфлікти, він погрожує потерпілій, вона боїться приходити додому, наразі вона продовжує лікування у травматолога;
- висновком експерта № 181 від 06.03.2019 р., з якого вбачається, що синці в області правого стегна, в поперековій області зліва, в області лівого плеча у ОСОБА_8 кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, дані ушкодження утворились від дії тупого (тупих) предметів, давність утворення тілесних ушкоджень не суперечить строку, вказаному освідуваною (а.с.102-103).

Колегія суддів вважає, що показання потерпілої ОСОБА_8 , висновки експерта, є належними, допустимими та достовірними доказами, а у своїй сукупності достатніми, оскільки співпадають між собою, як в деталях, так і в цілому, щодо обставин вчинення обвинуваченим ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає, що доводи захисника про те, що висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, оскільки не встановлено достатніх доказів вини ОСОБА_6 , у вчиненні даного злочину, висновки суду не відповідають обставинам справи, є необґрунтованими, з огляду на наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 95 КПК України, показання - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Враховуючи вищевказані вимоги закону, а також показання потерпілої ОСОБА_8 , зокрема про те, що 20 лютого 2019 року, вона приїхала додому, зайшла на кухню та хотіла приготувати їжу, несподівано до кухні «влетів» ОСОБА_6 та вдарив своєю лівою ногою по правому стегну потерпілої, а потім штовхнув її, від чого потерпіла впала та вдарилась, її було дуже боляче, вона викликала швидку та поліцію;
які узгоджуються з висновком експерта № 181 від 06.03.2019 р., з якого вбачається, що синці в області правого стегна, в поперековій області зліва, в області лівого плеча у ОСОБА_8 кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, дані ушкодження утворились від дії тупого (тупих) предметів, давність утворення тілесних ушкоджень не суперечить строку, вказаному освідуваною;
колегія суддів вважає ці докази несуперечливими та конкретними, тобто належними, допустимими та достовірними, які прямо підтверджують існування обставин, що підлягали доказуванню у кримінальному провадженні (ст. 91 КПК України), і які є достатніми для прийняття процесуального рішення про те, що саме обвинувачений ОСОБА_6 вчинив злочин, передбачений ч. 1 ст. 125 КК України.

При оцінки доказів, колегія суддів звертає увагу на те, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх ( 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Доводи сторони захисту про те, що показання потерпілої ОСОБА_8 не підтверджуються доказами, зокрема показаннями свідків, а тому вина обвинуваченого ОСОБА_6 не доведена «поза розумними сумнівами», у зв`язку з чим кримінальне провадження підлягає закриттю у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведеності останнього у вчиненні даного злочину, є необґрунтованими, оскільки ці доводи сторони захисту уважно перевірялися у суді першої інстанції, який прийшов до обґрунтованих висновків, зокрема про те, що:
- аналізуючи докази у кримінальному провадженні, суд критично відноситься до показань обвинуваченого, які спростовуються дослідженими судом вищезазначеними доказами, та розцінює позицію обвинуваченого як спосіб уникнути від передбаченої законом відповідальності;

- свідчення потерпілої є логічними і послідовними та узгоджуються з письмовими доказами, а саме з висновком судово-медичної експертизи;

- наявність конфлікту та скандалів між потерпілою та обвинуваченим через перегородку на кухні підтверджують вони обоє, що узгоджується з вищезазначеними доказами та вказує на перехід довготривалого конфлікту до стадії нанесення тілесних ушкоджень;

- суд вважає малоймовірною версію обвинуваченого про можливість утворення тілесних ушкоджень у потерпілої від можливого падіння, оскільки докази на підтвердження цього суду не надані, така позиція спростовується висновком судово-медичної експертизи потерпілої, згідної якої ушкодження утворились від дії тупих предметів, але відповідно цього висновку, експерт не розглядав інші питання про утворення тілесних ушкоджень від інших предметів.

Приймаючи до уваги вищевказане, колегія суддів вважає необґрунтованими наступні доводи захисту, а саме:
- суд проігнорував той факт, що обвинувачений викликав пожежників і інспектора щодо очищенню вентиляційної шахти, які не дали згоду на підключення газової плити обвинуваченому, з чого виник конфлікт, але це не є підтвердження нанесення потерпілій будь-яких ушкоджень,

- показання потерпілою не підтверджується показаннями свідків, крім того потерпіла в судовому засіданні підтвердила, що вона згодна відмовитися від обвинувачення в рахунок того, щоб спірна перегородка у спільній кухні, яку вона збудувала не законно, повинна залишитися без подальшої претензії з боку підозрюваного ОСОБА_6 , що ставить під сумнів, ті дії на які вона посилається, тобто, її заява до поліції, була подана, саме для здійснення тиску на ОСОБА_6 , а не з нанесення їй легких тілесних ушкоджень;

- показання потерпілої не містять ніяких пояснень, які б свідчили про умисел ОСОБА_6 на заподіяння їй тілесних ушкоджень у спосіб, вказаний потерпілою, про локалізацію тілесних ушкоджень та механізм їх спричинення;

- судом не встановлено механізм спричинення тілесних ушкоджень потерпілій, належним чином не перевірені показання потерпілої, не спростовані показання обвинуваченого.

Безпідставними є доводи захисника і про те, що суд не допитав свідка ОСОБА_11 , який був очевидцем події, а свідок ОСОБА_14 відмовилася давати показання в суді, не в зв`язку з тим, що знаходиться в родинних відносинах з потерпілої, а тому, що в той день була на роботі, оскільки відповідно до вимог ст. ст. 22, 26, 93 КПК України, обов`язок збирання доказів покладається на сторони кримінального провадження, а суд позбавлений за власної ініціативи збирати будь-які докази.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що у сторони захисту були відсутні, як клопотання про допит будь яких свідків (а.с. 122-123), так і будь які доповнення судового розгляду (а.с. 124).

Не знаходить колегія суддів і правових підстав для задоволення клопотання захисника про повторне дослідження доказів в суді апеляційної інстанції, зокрема повторно дослідити протокол огляду місця події від 20 лютого 2019 року, висновок експерта № 181 від 06.03.2019 року, протокол про прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 20.02.2019 року, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч. ч. 2, 6 ст. 22 КПК України сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Згідно з ч. 3 ст. 26 КПК України суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що внесені на розгляд сторонами та віднесені до їх компетенції цим Кодексом.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що відповідно до вимог ст. ст. 22, 26, 404 КПК України, умови для реалізації сторонами їх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків місцевим судом були створенні, ніяких перешкод у збиранні, перевірці доказів під час судового розгляду з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження, судом першої інстанції не створювалось, підстави для повторного дослідження обставин відсутні, оскільки вони були досліджені судом першої інстанції повністю і без порушень КПК України, а тому клопотання захисника про повторне вищевказаних доказів, є необґрунтованими, оскільки по суті, захисник наводить власну оцінку доказам на користь невинуватості обвинуваченого ОСОБА_6 , відмінну від оцінки доказів судом, і замість правової аргументації застосування апеляційним судом ч. 3 ст. 404 КПК України, викладає свою позицію, щодо не винуватості останнього.

Таким чином, доводи захисника про недоведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінального правопорушення, є необґрунтованими, а дії обвинуваченого правильно кваліфіковані судом першої інстанції за ч.1 ст.125 КК України.

Доводи захисника про необґрунтованість суми, яка підлягає стягненню з обвинуваченого на користь потерпілої в якості відшкодування моральної шкоди, є безпідставними, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно до вимог ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

При розв`язанні цивільного позову потерпілої про відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції, враховуючи характер вчиненого діяння, а також те, що вона перенесла моральні страждання, пов`язані з фізичним болем, лікуванням, у зв`язку з чим певним чином порушився уклад її життя, задовольнив позов потерпілої про відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000 грн.

Колегія суддів вважає, що при визначені розміру цивільного позову судом повною мірою враховано вимоги статей 23, 1167 ЦК України, зокрема враховано глибину фізичних та душевних страждань, оскільки потерпіла вважає, що в результаті злочинних дій обвинуваченого у неї відбулися негативні зміни у житті, зокрема щоденні думки та спогади про наслідки психотравмуючої події, страх можливого повторення подій, необхідність в уникненні зустрічей з обвинуваченим на загальній кухні, почуття образи, у зв`язку з чим розмір моральної шкоди у сумі 10 000 грн., який підлягає стягненню з обвинуваченого є розумним і справедливим, а тому навіть з врахуванням вищевказаних доводів захисника, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта, зокрема про те, що в матеріалах справи відсутні довідки про лікування потерпілої, саме від нанесення їй ушкоджень, та як, ці ушкодження погіршили стан здоров`я ОСОБА_15 , довідки які надала потерпіла, взагалі підтверджують її хронічні захворювання які сформувалися протягом її життя і не підтверджують стан її здоров`я від отримання їй тілесних ушкоджень.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 судом було враховано ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу винного, який раніше був судимим, має постійне місце проживання, офіційно не працює, отже не може сплатити штраф, а тому призначив йому покарання у виді громадських робіт.

Доводи захисника про те, що даний вид покарання позбавить можливості обвинуваченого працювати, суперечить вимогам ч. 1 ст. 56 КК України, оскільки громадські роботи полягають у виконанні засудженим у вільний від роботи час безоплатних суспільно корисних робіт.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів не вбачає правових підстав для подальшого пом`якшення покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , оскільки, будучи неодноразово судимим, він знову вчинив умисний злочин проти особи похилого віку, яка наполягала на суворому покаранні для останнього, а тому призначене судом першої інстанції покарання у виді громадських робіт є необхідним та достатнім для виправлення його та попередження вчинення ним нових злочинів.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 13 лютого 2020 року відносно ОСОБА_6 , без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її оголошення.

Судді: