печерський районний суд міста києва
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2020 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

при секретарі судових засідань ОСОБА_2

за участю сторін:

власника майна: ОСОБА_3 ,

адвокатів: ОСОБА_4 , ОСОБА_5

слідчого: ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві у залі суду судове провадження за клопотанням адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 02.04.2020 року по справі №757/65260/19-к у кримінальному провадженні №0014567, -

В С Т А Н О В И В :

06.05.2020 до Печерського районного суду м. Києва надійшло клопотання адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 02.04.2020 року по справі №757/65260/19-к у кримінальному провадженні №0014567.

В обґрунтування доводів клопотання зазначено, що на момент подання даного клопотання існують підстави для скасування арешту на майно підозрюваного, накладеного ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 02.04.2020р. по справі № 757/65260/19-к, в частині заборони використання, а саме: сторона захисту звертає увагу суду, що власнику автомобіля є необхідність лише в його користуванні, оскільки ОСОБА_3 позбавлений можливості заробляти собі на життя охоронною діяльністю та окрім цього, з ним проживає його матір, ОСОБА_7 , яка є інвалідом 1 групи, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 . Так, після перенесеного захворювання, ліва частина її тіла є повністю паралізованою, що ускладнює її пересування,відповідно до медичного висновку лікарсько-консультативної комісії № 15/4817 ОСОБА_8 ( ОСОБА_7 ) потребує постійного стороннього догляду і не здатна до самообслуговування. В зв`язку зі своєю хворобою, ОСОБА_7 є пенсіонером та фактично знаходиться на утриманні свого сина, ОСОБА_3 , який планує заробляти кошти шляхом перевезень.

Таким чином, адвокат просить суд:

- скасувати арешт транспортного засобу ОСОБА_3 , а саме автомобіль марки "HONDA ACCORD" д.н.з. НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 , накладений ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 02.04.2020р. по справі № 757/65260/19-к, в частині заборони використання;

- накласти арешт на транспортний засіб ОСОБА_3 , а саме автомобіль марки "HONDA ACCORD" д.н.з. НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 із забороню відчуження та зміни його технічного стану;

- автомобіль марки "HONDA ACCORD" д.н.з. НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 передати на відповідальне зберігання його власнику, ОСОБА_3 .

Адвокат та власник майна в судовому засіданні клопотання підтримали та просили задовольнити з викладених в ньому підстав та звернули увагу суду, що підозрюваний просить суд скасувати арешт лише в частині користування, оскільки планує ним заробляти на життя, шляхом перевезень на даному автомобілі .

Слідчий в судовому засіданні не заперечував щодо задоволення клопотання.

У відповідності до положень ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.

Зважаючи на ці положення закону та враховуючи принцип диспозитивності, суд визнав можливим прийняти рішення по суті скарги у відсутність представника органу досудового розслідування, на підставі наданих доказів.

Вивчивши клопотання, дослідивши його матеріали, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, приходить до наступного висновку.

Судовим розглядом встановлено, що досудове розслідування в кримінальному провадженні № 0014567 від 26.12.2018р. за підозрою ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 189, ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 189, ч. З ст. 146 КК України, ОСОБА_11 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 189, ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 189 КК України, ОСОБА_12 , ОСОБА_3 , ОСОБА_13 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 189, ч. З ст. 146 КК України, ОСОБА_14 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 189 КК України та за фактом учинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 189, ч. 1 ст. 296, ч. 1 ст. 355 КК України.

Так, ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 02.04.2020 року по справі № 757/65260/19-к було накладено арешт на належний ОСОБА_3 автомобіль марки "HONDA ACCORD" д.н.з. НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 із забороною використання.

У відповідності до ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Таким чином, слідчий суддя приходить до висновку про наявність у заявника права на звернення до суду з клопотанням про скасування арешту майна.

Так, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Відповідно до Постанови Європейського Суду від 09.06.2005 по справі «Бакланов проти Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», Судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.

Як вбачається з мотивувальної частини ухвали слідчого судді 02.04.2020 року при накладенні арешту слідчий суддя виходив з того, що на час розгляду клопотання у органу досудового розслідування були достатні підстави вважати, що дане майно, має ознаки предмету кримінального правопорушення, а також може бути відчужене.

За змістом частини першої статті 170 КПК арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Відповідно до частини 5 статті 173 КПК України у разі задоволення клопотання про арешт майна слідчий суддя, суд постановляє ухвалу, в якій зазначає: 1) перелік майна, на яке накладено арешт; 2) підстави застосування арешту майна; 3) перелік тимчасово вилученого майна, яке підлягає поверненню особі, у разі прийняття такого рішення; 4) заборону, обмеження розпоряджатися або користуватися майном у разі їх передбачення та вказівку на таке майно; 5) порядок виконання ухвали із зазначенням способу інформування заінтересованих осіб.

Між тим, статтею 28 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Критерії для визначення розумності строків кримінального провадження визначені ч. 3 ст. 28 КПК України, однак він має бути об`єктивно необхідним для прийняття процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.

Окрім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Відповідно до ч. 1 ст. 100 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу.

Відповідно до п.1 ч.6 ст.100 КПК України речові докази, що не містять слідів кримінального правопорушення, у вигляді предметів, великих партій товарів, зберігання яких через громіздкість або з інших причин неможливо без зайвих труднощів або витрати по забезпеченню спеціальних умов зберігання яких співмірні з їх вартістю, а також речові докази у вигляді товарів або продукції, що піддаються швидкому псуванню повертаються власнику (законному володільцю) або передаються йому на відповідальне зберігання, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження.

Згідно з частиною 2 статті 100 КПК України речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ або документ, зобов`язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. Зберігання речових доказів стороною обвинувачення здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Так, порядком зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, затвердженим постановою КМУ від 19 листопада 2012 р. № 1104, не передбачено, що під час досудового розслідування місце зберігання речового доказу визначається рішенням слідчого судді.

Так, дослідивши матеріали клопотання, заслухавши думку учасників процесу, слідчий суддя прийшов до висновку, що клопотання підлягає задоволенню лише в частині скасування арешту майна з забороною використання, з метою не порушення прав підозрюваного як власника даного автомобіля та надання можливості законним шляхом під час здійснення досудового розслідування заробляти кошти на життя.

Окрім цього, слідчим суддею не встановлено, що користування автомобілем може зашкодити кримінальному провадженню, оскільки арешт накладався з метою заборони його відчуження, тому з врахуванням того, що слідчий суддя скасовує арешт лише в частині заборони користування, завдання та мета кримінального провадження між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав заявника, буде досягнута.

З врахуванням зазначеного, клопотання підлягає частковому задоволенню, в частині скасування арешту, а саме: заборони користування та передачі на відповідальне зберігання власнику, щодо накладення арешту, слідчий суддя вважає, дану вимогу не актуальною, оскільки суд не скасовує арешт повністю, а лише в частині.

Керуючись ст. ст. 98, 167, 170,171, 172, 173, 174, 379 КПК України, слідчий суддя,-

У Х В А Л И В :

Клопотання задовольнити частково.

Скасувати арешт накладений ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 02.04.2020 року по справі №757/65260/19-к у кримінальному провадженні №0014567 лише в частині заборони користування автомобілем марки «Honda Accord» д.н.з. НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 .

Передати ОСОБА_3 автомобіль марки «Honda Accord» д.н.з. НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 на відповідальне зберігання його власнику, для користування.

В іншій частині вимог клопотання відмовити.

Ухвала слідчого судді не підлягає оскарженню.

Слідчий суддя ОСОБА_1