Справа № 314/7/20
Провадження № 1-в/314/246/2020
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.02.2020 року м.Вільнянськ
Вільнянський районний суд Запорізької області у складі :

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали за клопотанням засудженого, який відбуває покарання в Державній установі «Вільнянська установа виконання покарань (№11)» ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про вирішення питання в порядку виконання вироку

Початок строку: 19.04.1999 року;

за участю: прокурора ОСОБА_4 ,

захисника засудженого ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:
До Вільнянського районного суду Запорізької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який відбуває покарання у Державній установі «Вільнянська установа виконання покарань (№11)», у якому він зазначає, що він засуджений вироком апеляційного суду Миколаївської області від 02.12.2002 до довічного позбавлення волі. Ухвалою Верховного суду України від 17.03.2003 року вирок залишено без змін, вирок набрав законної сили. Вироком апеляційного суду Миколаївської області йому встановлено початок строку відбуття покарання з 19.04.1999 року. На сьогоднішній день засуджений відбув більше 20 років покарання. ОСОБА_3 вважає, що призначений йому строк покарання у вигляді довічного позбавлення волі він відбув, що є підставою для звільнення його від відбування покарання відповідно до ст. 152 КВК України, оскільки щодо нього закінчилися всі максимально можливі строки позбавлення волі, встановлені законом, який діяв під час вчинення кримінального діянні ст. 25 КК України (ред.. 1960 року) 15 років (максимальний строк позбавлення волі) та 20 років (у випадку заміни смертної кари в порядку помилування). Засуджений зазначає, що наразі немає жодної норми, яка б встановлювала на законодавчому рівні, що довічне позбавлення волі це безстрокове безкінечне ув`язнення протягом всього життя до смерті засудженого.

Засуджений в судовому засіданні просив клопотання його задовольнити та звільнити його від відбування покарання.

Захисник підтримав клопотання свого підзахисного.

Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання.

Суд, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає що клопотання засудженого не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено,що ОСОБА_3 засуджений 02.12.2002 апеляційним судом Миколаївської області за пп. «а», «в», «з», «е», «і», ч. 2 ст. 17 пп. «ж», «з» 69, ч. 3 ст. 142, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 263, ч. 4 ст. 189, 42 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 17.04.2003 вирок від 02.12.2002 змінено, виключено засудження за п. «і» ст. 93 КК України, вважати засудженим за пп. «а», «в», «з», «е» ст. 93, ч. 2 ст. 17 пп. «ж», «з» ст. 93, 69, ч. 3 ст. 142, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 263, ч. 4 ст. 189, 42 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна. Вирок набрав законної сили 17.04.2003 року. Початок строку відбування покарання 19.04.1999.

Відповідно до вимог ст. 533 КПК України, вирок або ухвала суду, які набрали законної сили, обов`язкові для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягають виконанню на всій території України.

Клопотання засудженого за своїм змістом є фактично клопотанням про зміну виду покарання. Так ОСОБА_3 відбуває покарання у вигляді довічного позбавлення волі відповідно до вироку, який набрав законної сили. Покарання у виді довічного позбавлення волі, призначене у відповідності до ст. 64 КК України, не має строкового виміру. Натомість ОСОБА_3 просить замінити призначене йому покарання на покарання строкового виміру, тобто більш м`яким в розумінні чинного кримінального законодавства.

Положеннями статті 51 КК України передбачено, як окремі види покарань за вчинення злочинів, позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

У порядку виконання судових рішень предметом судового розгляду є вирішення лише тих питань, які прямо передбачені законом, зокрема ст. 537 КПК України, а не вирішення кримінального провадження чи кримінальної справи по суті, у тому числі в частині вирішення питання про відповідність чи невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 82 КК України, особам, що відбувають покарання у виді обмеження чи позбавлення волі, не відбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням.

Крім того, відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 82 КК України заміна невідбутої частини покарання більш м`яким щодо осіб, засуджених за вчинення особливо тяжких злочинів, можливе за умови відбуття ними не менше двох третин строку покарання, такий строк визначається при призначенні покарання у виді позбавлення волі на певний строк відповідно до ст. 63 КК України.

Покарання ж у виді довічного позбавлення волі, призначене у відповідності до ст. 64 КК України, не має строкового виміру, тому вирішення питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, є неможливим.

Зі змісту частини сьомої статті 151 КВК України випливає, що засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше двадцяти років призначеного покарання. Аналогічна правова конструкція закріплена й у частині другій статті 87 КК України.

Інші підстави для звільнення засудженого відсутні.

За змістом рішення ЄСПЛ від 09.07.2013 у справі «Вінтер та інші проти Об`єднаного Королівства (Великобританія)», Велика Палата Європейського суду з прав людини у цій справі постановила, що відсутність в законодавстві Англії і Уельсу ефективного механізму реалізації можливості помилування або перегляду рішення суду про призначення міри покарання у вигляді довічного тюремного ув`язнення, з врахуванням прогресу ув`язненого на дорозі соціальної реабілітації, є порушенням прав засуджених і статті 3 Конвенції з захисту прав людини та основоположних свобод.

У справі «Ласло Магьяр проти Угорщини» від 20.05.2014 Європейський суд з прав людини у своєму рішенні висловив позицію, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення. Для належного виконання цього рішення держава-відповідач повинна провести реформи переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих пенологічних підставах, і надати особам засудженим до довічного позбавлення волі можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов.

Водночас, у рішенні «Ласло Магьяр проти Угорщини» Європейський суд з прав людини зазначив, що встановлення судом порушення вимог ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у даній справі не є підставою для звільнення засудженого від відбування покарання. Судом також не визначено, чи повинне дострокове звільнення від відбування покарання бути правом особи, чи має відноситися до сфери дискреції. Вказане питання має бути вирішено державою-відповідачем відповідно до кримінального законодавства країни.

За таких обставин, підстави для задоволення клопотання відсутні, оскільки дана вимога не ґрунтується на вимогах чинного законодавства та не відноситься до компетенції суду першої інстанції.

На підставі викладеного, ст.ст. 4, 51, 63, 64, 82, 87 КК України, керуючись ст. 537, 539 КПК України, суд,

п о с т а н о в и в:
У задоволенні клопотання засудженого, який відбуває покарання в Державній установі «Вільнянська установа виконання покарань (№11)» ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про вирішення питання в порядку виконання вироку, відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду через Вільнянський районний суд Запорізької області протягом 7 діб з дня її оголошення.

Суддя: ОСОБА_1

18.02.2020