ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2019 року
м. Київ

справа № 539/618/17

провадження № 51-7006 км 18

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
засудженого ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,

розглянула в судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Апеляційного суду Полтавської області від 26 квітня 2018 року щодо

ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця с. Червона Слобода
Макарівського району Київської області,
жителя

АДРЕСА_1 ,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 309 Кримінального кодексу України (далі КК).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, оскарженого вироку та встановлені обставини
За вироком Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 20 березня 2017 року ОСОБА_5 було засуджено за ч. 3 ст. 309 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, а на підставі ст. 75 КК його звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено на нього виконання обов`язків, передбачених ст. 76 КК.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів у провадженні.

Суд визнав ОСОБА_5 винуватим у незаконному придбанні та зберіганні наркотичних засобів в особливо великих розмірах без мети збуту, вчинених за обставин, викладених у вироку.
Як установив місцевий суд, восени 2016 року на окраїні с. Шеки ОСОБА_5 зірвав 6 рослин коноплі, які переніс до горища власного господарства ( АДРЕСА_2 ), де зберігав їх, періодично переносячи частину висушеної коноплі до місця свого проживання на АДРЕСА_1 у цьому селі.
У ході обшуку, проведеного 14 лютого 2017 року працівниками правоохоронних органів за місцями проживання ОСОБА_5 та його господарства, було виявлено та вилучено особливо небезпечний наркотичний засіб канабіс загальною масою 4422,725 г (у перерахунку на суху речовину).
Апеляційний суд Полтавської області, задовольнивши апеляцію прокурора, 26 квітня 2018 року скасував вирок місцевого суду в частині заходу примусу і постановив свій вирок, яким призначив ОСОБА_5 покарання за ч. 3 ст. 309 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати на підставах, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), вирок суду апеляційної інстанції і призначити новий розгляд у цьому суді. Суть доводів скаржника зводиться до того, що згаданий суд усупереч вимогам статей 50, 65 КК не врахував повною мірою всіх даних про особу засудженого та пом`якшуючих обставин, унаслідок чого дійшов необґрунтованого висновку про неможливість виправлення ОСОБА_5 без ізоляції від суспільства.
Крім того, у скарзі захисник зазначив про здійснення касаційного розгляду без його участі.
Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення не надходило.
Позиції учасників судового провадження
У суді касаційної інстанції засуджений підтримав касаційну скаргу захисника; прокурор заперечив обґрунтованість касаційних вимог сторони захисту.

Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга задоволенню не підлягає на таких підставах.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає вирок апеляційного суду в межах касаційної скарги, в якій не заперечуються висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину та правильність юридично-правової оцінки діяння за ч. 3 ст. 309 КК.
Доводи захисника про надмірну суворість обраного засудженому заходу примусу не можна визнати прийнятними.
Відповідно до приписів статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Як випливає зі змісту ст. 75 КК, застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що виходячи з тяжкості злочину, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого є можливим без ізоляції від суспільства.

У цій справі саме наведеними законодавчими приписами керувався апеляційний суд при виборі засудженому заходу примусу та порядку його відбування.
За матеріалами справи, прокурор, не погодившись із вироком місцевого суду, подав на нього апеляційну скаргу. У ній він стверджував про неправильне застосування ст. 75 КК, що потягло за собою невиправдану м`якість заходу примусу. У зв`язку з цим прокурор просив апеляційний суд скасувати оспорюване рішення в частині покарання і постановити свій вирок, яким обрати засудженому покарання, що належить відбувати реально.
Суд апеляційної інстанції, ретельно перевіривши доводи сторони обвинувачення, дійшов умотивованого висновку про неможливість досягти мети заходу примусу без ізоляції засудженого від суспільства і визнав рішення місцевого суду про застосування ст. 75 КК неправильним, а призначений ОСОБА_5 захід примусу невиправдано м`яким.

Ухвалюючи свій вирок, апеляційний суд разом зі ступенем тяжкості злочину, формою вини, урахував конкретні обставини справи, характер (зміст) протиправних дій засудженого, який вчинив злочин у сфері обігу наркотичних засобів та проти здоров`я населення, що становлять підвищену загрозу для суспільства. Крім того, вказаний суд урахував кількість вилученого особливо небезпечного наркотичного засобу, який ОСОБА_5 незаконно придбав та зберігав. Також суд зважив на той факт, що засуджений, будучи працездатного віку, не займався суспільно корисною діяльністю.

З огляду на ці обставини в їх поєднанні, а також на посередню характеристику ОСОБА_5 , котрий при вилученні у нього наркотичних засобів перебував у стані канабіноїдного сп`яніння, апеляційний суд обґрунтовано вирішив, що застосування до засудженого інституту умовного звільнення суперечить загальним засадам покарання і не забезпечить досягнення його мети.
Всупереч доводам у скарзі не залишив поза увагою апеляційний суд також інших даних про особу ОСОБА_5 , у тому числі визнання ним вини.
У цій справі суд апеляційної інстанції, дослідивши всі обставини, що мають правове значення при виборі заходу примусу, правильно їх оцінив і призначив ОСОБА_5 покарання за розміром у мінімальних межах санкції ч. 3 ст. 309 КК.
Правових підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість немає. Переконливих аргументів, які би ставили під сумнів наведені висновки апеляційного суду і доводили необхідність зміни вироку апеляційного суду, в касаційній скарзі не міститься. Водночас у поданій скарзі не зазначено доводів на обґрунтування заявленої вимоги про скасування оспорюваного рішення і призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Істотних порушень норм права, які є підставами для скасування або зміни оскарженого вироку під час касаційного розгляду кримінального провадження, не встановлено.
Тому подану касаційну скаргу захисника слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, колегія суддів
у х в а л и л а:
Вирок Апеляційного суду Полтавської області від 26 квітня 2018 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_1 ОСОБА_3