печерський районний суд міста києва
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 серпня 2019 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві клопотання потерпілої ОСОБА_3 про арешт майна,

В С Т А Н О В И В :
09.08.2019 у провадження слідчого судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 надійшло клопотання сторони кримінального провадження - потерпілого у кримінальному провадженні № 0002965 ОСОБА_3 про накладення арешту на нерухоме майно, а саме: на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №000, право приватної власності на яку належить ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) із забороною користування і розпорядження вказаним майном.

Згідно з нормою ч. 4 ст. 107 КПК України, фіксація під час розгляду клопотання слідчим суддею за допомогою технічних засобів не здійснювалась.

Заявник потерпіла ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася. На адресу суду надійшло клопотання адвоката ОСОБА_4 про розгляд клопотання за відсутності заявника та її представника, в якому вимоги клопотання підтримав, просив задовольнити.

У судове засідання прокурор/слідчий не з`явився, про місце і час розгляду клопотання повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі.

На підставі ч. 2 ст. 172 КПК України, клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.

Частиною 1 статті 172 КПК України передбачено окрім іншого, що неприбуття слідчого, прокурора у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

У відповідності до положень ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.

За таких обставин, приймаючи до уваги те, що слідчий суддя, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством України, створив необхідні умови для реалізації особою, яка подала клопотання, її процесуальних прав на участь у розгляді цієї справи в суді, ураховуючи, що підстав для визнання явки цивільного позивача та сторони обвинувачення обов`язковою не має, вважаю за можливе розглянути клопотання у їх відсутність.

Вивчивши клопотання, дослідивши його матеріали, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, приходить до наступного висновку.

З матеріалів клопотання вбачається, що Слідчим відділом Печерського УП ГУ НП у місті Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002965 від 10.07.2018, за ознаками кримінального правопорушення, передбачених ч. 5 ст. 358 КК України.

Досудовим розслідуванням установлено, що ОСОБА_3 є власником десятикімнатної квартири АДРЕСА_2 , право власності на яку належним чином зареєстровано 19.06.2019 року в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі договору купівлі продажу, серія та номер: 1539, виданий 19.06.2019, приватним нотаріусом Київської міського нотаріального округу ОСОБА_5 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000.
Однак на день звернення з клопотанням право власності на частину вказаного об`єкту нерухомого майна належить не лише ОСОБА_3 , а й іншим стороннім особам, як стало відомо з інформації, що міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
22.06.2018 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 було внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно об`єкта нерухомого майна, щодо приміщення 75, буд. АДРЕСА_3 , право власності на яке було зареєстровано за ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .
03.06.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 було внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно об`єкта нерухомого майна, щодо приміщення 75, буд. АДРЕСА_3 , право власності на яке було зареєстровано за ОСОБА_10 .
Однак, нерухоме майно, а саме квартира під АДРЕСА_4 , до 19.07.2017 належала на праві приватної власності ОСОБА_11 , згідно свідоцтва про право власності від 18.06.2004 року, зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 27.07.2004 в реєстровій книзі №504-165 за реєстровим №2237, загальною площею 531 кв.м., житловою площею 344 кв.м., і складається з десяти кімнат.
Відповідно до рішення Печерського районного суду м. Києва від 19.07.2017 у справі №757/564/15-ц, право приватної власності ОСОБА_11 на вказаний вище об`єкт нерухомості припинено, у зв`язку з визнанням за ПАТ «Дельта банк» права власності на даний об`єкт нерухомості.
19.06.2019 рому між ПАТ «Дельта банк» (продавець), в особі ОСОБА_12 , та ОСОБА_3 , в особі представника ОСОБА_13 на підставі відкритих торгів (аукціону) оформленого протоколом електронних торгів №UA-EA-2019-02-05-000016-b, було укладено договір купівлі-продажу. Предметом договору було визначено десятикімнатну квартиру АДРЕСА_5 .
Однак, отримавши у власність нерухоме майно, ОСОБА_3 при спробі в`їхати до своєї квартири, проте доступ до квартири було заблоковано колишнім власником ОСОБА_11 , який на незаконних підставах проживає у зазначеній квартирі, контролює усі приміщення та чинить перешкоди у доступі до квартири. Крім того, намагаючись уникнути виселення, ОСОБА_11 тривалий час протиправно реєструє право власності на частини нерухомого майна за пов`язаними третіми особами.
Таким чином, як вказує заявник у клопотанні, попередній власник квартири ОСОБА_11 , самостійно виділяє приміщення АДРЕСА_6 і квартиру АДРЕСА_7 та використовуючи підроблені документи, усвідомлюючи характер підроблених документів, домовився із ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_10 про заволодіння нерухомим майном. А саме квартирою АДРЕСА_8 , для чого передає необхідні документи для реєстрації права власності на приміщення №74 і квартиру АДРЕСА_9 .
В свою чергу, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , усвідомлюючи те, що майно завідомо одержане злочинним шляхом та маючи на меті придбати та отримати таке майно у власність, використовуючи завідомо підроблені документи, шляхом подачі їх нотаріусу для реєстрації права власності на приміщення №74 та квартиру АДРЕСА_9 і зареєстровують їх.
За викладених обставин з метою відшкодування шкоди завданої внаслідок кримінального правопорушення, а також з метою унеможливлення відчуження, знищення, спотворення, псування або перетворення, потерпілий вказує на необхідність накладення арешту на майно, що по суті являється предметом кримінального правопорушення, а також визнаний у кримінальному провадженні речовим доказом.

Відповідно до ч.5 ст.9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а саме у рішенні по справі «Жушман проти України» зазначається - «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності».

Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-ІІ). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series А N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", п. 50, Series А N 98).

Статтею 170 КПК України передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ч. 6 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

У разі задоволення цивільного позову або стягнення з юридичної особи розміру отриманої неправомірної вигоди суд за клопотанням прокурора, цивільного позивача може вирішити питання про арешт майна для забезпечення цивільного позову або стягнення з юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, доведеного розміру отриманої неправомірної вигоди до набрання судовим рішенням законної сили, якщо таких заходів не було вжито раніше.

Частиною 3 статті 170 КПК України передбачено, що у клопотанні цивільного позивача у кримінальному провадженні про арешт майна підозрюваного, обвинуваченого, юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, третіх осіб для відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, повинно бути зазначено: 1) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір позовних вимог; 2) докази факту завдання шкоди і розміру цієї шкоди.

В даному випадку слідчий суддя приймає до уваги, що майно на арешті якого наполягає цивільний позивач являється предметом кримінального правопорушення, наявність цивільного позову з визначеним розміром шкоди та позовних вимог, а також наявності постанови слідчого про визнання вказаного майна речовим доказом у даному кримінальному провадженні, що свідчить, що накладення арешту спрямоване на виконання завдання кримінального провадження.

Відповідно до ч. 10 ст. 171 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

За викладених обставин, враховуючи правове обґрунтування клопотання, яке відповідає положенням ст. ст. 170-173 КПК України, позицію цивільного позивача та представника сторони обвинувачення, яка підтримала клопотання про арешт майна, слідчий суддя приходить до висновку, що з метою відшкодування шкоди та задля забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування кримінального правопорушення, недопущення відчуження майна, вбачається наявність правових підстав для накладення арешту на майно, що спрямоване на повне та всебічне здійснення досудового розслідування.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 107, 117, 131, 132, 171-173, 309 КПК України, слідчий суддя,

У Х В А Л И В:
Клопотання - задовольнити.

Накласти арешт на нерухоме майно, а саме: на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №000, право приватної власності на яку належить ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) із забороною користування і розпорядження вказаним майном.

Ухвала слідчого судді підлягає негайному виконанню.

Підозрюваний, його захисник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково.

Ухвала про накладення арешту може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1