Житомирський апеляційний суд
Справа №280/490/17 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.1 ст.140 КК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2019 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретар ОСОБА_5 ,
за участю: прокурора ОСОБА_6 ,
потерпілого ОСОБА_7 ,
представника цивільного
відповідача ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_9 ,
обвинуваченої ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі кримінальне провадження №280/490/17 за апеляційними скаргами головного лікаря КНП Коростишівської ЦРЛ ім.Потєхіна ОСОБА_11 та адвоката ОСОБА_9 , діючого в інтересах обвинуваченої ОСОБА_10 , на вирок Коростишівського районного суду Житомирської області від 14 травня 2019 року відносно
ОСОБА_10 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ,
обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.140 КК України,

в с т а н о в и в:
В апеляційній скарзі головний лікар КНП Коростишівської ЦРЛ ім.Потєхіна ОСОБА_11 просить змінити вирок суду першої інстанції в частині цивільного позову, стягнувши з КНП Коростишівська ЦРЛ ім. Д.І.Потєхіна на користь потерпілого ОСОБА_7 2450 грн. в якості відшкодування матеріальної шкоди та 100 000 грн. моральної шкоди. При цьому, зазначає, що судом не були об`єктивно з`ясовано обставини спроможності сплати такої суми у зв`язку із недостатнім фінансуванням та недостатністю коштів навіть на заробітну плату. Одночасно, звертає увагу, що Коростишівська ЦРЛ ім. Д.І.Потєхіна перебуває на стадії перетворення в період реформування охорони здоров`я, і примусове стягнення вказаної суми призведе до часткового зупинення роботи закладу охорони здоров`я, в результаті заручниками протиправних дій одного лікаря стануть не тільки працівники лікарні, а й пацієнти, а це мешканці не тільки Коростишівського району, а й прилеглих районів.
Адвокат ОСОБА_9 в апеляційній скарзі просить скасувати вирок суду першої інстанції, як незаконний, та своїм рішенням закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_10 за ч.1 ст.140 КК України на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України в зв`язку з відсутністю в діях його підзахисної складу кримінального правопорушення.
При цьому, зазначає, що згідно обвинувального акту ОСОБА_10 обвинувачення її складається з двох частин і полягає в тому, що: 1) приймаючи як лікар участь в сумісному з лікарем ОСОБА_12 огляді роділлі ОСОБА_13 , ОСОБА_10 неналежно виконала службові обов`язки, внаслідок чого невірно оцінено стан роділлі, що в послідуючому призвело до смерті потерпілої та її плоду; 2) лікарями ОСОБА_12 та ОСОБА_10 , які проводили сумісний огляд жінки, в порушення вимог наказу МОЗ України від 03.11.2008 №624 не було віднесено ОСОБА_14 до групи вагітних з ризиком розриву матки під час пологів. Тобто, це весь обсяг обвинувачень, який стосується суто ОСОБА_10 , і як вбачається з їх змісту, ОСОБА_10 неналежно виконала свої службові обов`язки саме під час сумісного огляду роділлі ОСОБА_13 .
Згідно вимог ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, насамперед суд повинен встановити, чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа: чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений; чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення. Разом з цим, обвинувачена і на досудовому слідстві, і в суді пояснювала, що вона була пізно ввечері 06.04.2017 року викликана лікарем ОСОБА_12 яка вела пологи ОСОБА_13 для вирішення питання щодо подальшої тактики ведення пологів. Під час огляду нею роділлі ОСОБА_13 ввечері 06.04.2017 року у останньої не проявлялось жодних ознак, які б вказували на ускладнення пологів або загрозу виникнення таких ускладнень та необхідність термінового проведення кесарського розтину. З урахуванням цього, було прийнято рішення тактику ведення пологів родорозрішення природним шляхом не змінювати.
Посилаючись на зазначене, вважає, що суд був зобов`язаний був надати оцінку доводам сторони захисту, погодитись з ними або відхилити їх з відповідним обґрунтуванням. Однак, суд формально зазначив, що ним були проаналізовані доводи сторони захисту і що, на думку суду, вони не спростовують наведених висновків про винуватість ОСОБА_10 . При цьому, в обгрунтування своєї думки суд не надав оцінку висловленим захистом доводам, а лише процитував деякі пункти посадової інструкції обвинуваченої. Така позиція суду не є об`єктивним розглядом обвинувального акту та не ґрунтується на засадах кримінального судочинства.
Наголошує, що обвинуваченням не доведено наявність умислу в діях ОСОБА_10 та наявність об`єктивної сторони складу інкримінованого їй кримінального правопорушення.
Зазначає, що суд в основу доведеності винуватості ОСОБА_10 поклав висновок експерта від 10.05.2018 №390,391/17, як науково-обґрунтований, переконливий та вмотивований, проте, цей висновок підлягав оцінці відповідно до ст.94 КПК України, але судом він був оцінений крізь призму сумнозвісного обвинувального ухилу. Так, суд зазначив, що вказаний висновок узгоджується з протоколами патологоанатомічного дослідження №910 від 07.04.2017 та №707 від 07.04.2017, проте не конкретизував, в чому ж полягає це узгодження, що унеможливлює оцінку мотивів суду.
Звертає увагу, що судом зазначено, що згідно вказаного висновку, «потерпіла ОСОБА_13 відносилась до групи вагітних з ризиком розриву матки під час пологів, оскільки мала в анамнезі вагітностей, з яких 4 закінчились штучними абортами, а тому потребувала більш ретельного спостереження в пологах, як це передбачено клінічним протоколом «Пологовий травматизм» (Наказ №624)», проте наказ МОЗ від 03.11.2008 №624 не відноситься до клінічного проколу «Пологовий травматизм», цим наказом був затверджений Клінічний протокол з акушерської допомоги «Нормальні пологи», який втратив чинність 08.05.2014.
Крім того, суд зазначив, що згідно вказаного висновку, розрив матки у ОСОБА_13 міг виникнути внаслідок морфологічних змін міометрію в даному місці стінки матки, які не виключено є наслідком багаточисельних абортів перед настанням даної вагітності. Проте, вживання експертами словосполучення міг виникнути» вказує на припущення, а не констатацію факту, крім того в п.12 розділу Підсумки висновку експертизи №50 від 112 36.2017 зазначено, що встановлена пагологоанатомічним дослідженням товщина Біометрію в місці розриву матки у ОСОБА_13 - 1.5 см. є достатньою (для нормального функціонування).
Зазначає, що суд зазначив, що згідно вказаного висновку, в даному випадку несвоєчасна діагностика важкого ускладнення, яка була обумовлена атиповим клінічним перебігом в поєднанні з недостатнім динамічним спостереженням за станом жінки в період з 22.40 до 00.15 (моменту зазначеної акушерської патології) призвели до смерті ОСОБА_13 та її дитини. Проте, комісія експертів сама вказує причину несвоєчасної діагностики, крім того, за даними спеціальної медичної літератури розриви в ділянці бокових відділів нижнього сегменту матки зазвичай мають більш несприятнивий перебіг, супроводжуються масивною крововтратою та високою материнською смертністю. Суть атипового клінічного перебігу викладена у вказаному висновку, але суд залишив це поза увагою і у вироку не зазначив.
Крім того, ОСОБА_10 приблизно половину із зазначеного судом часу фізично не могла спостерігати потерпілу, оскільки прибула в лікарню близько 23.10 годин, а в 00.00 годин вже приймала пологи в іншої роділлі.
Наголошує, що в чому саме полягало достатнє динамічне спостереження за потерпілою ні у вказаному висновку, ні в оскаржуваному вироку не зазначено, що свідчить про лише припущення щодо недостатність цього спостереження. Згідно обвинувального акту висунуте ОСОБА_10 обвинувачення обмежується її діями під час сумісного з лікарем ОСОБА_15 огляду, а не подальшим веденням пологів потерпілої. Тому звинувачення судом ОСОБА_10 в недостатньому динамічному спостереженні за станом потерпілої виходить за межі пред`явленого обвинувачення.
Суд зазначив, що згідно вказаного висновку, при своєчасному діагностуванні ускладнення та подальшій адекватній тактиці надання медичної допомоги, тяжких наслідків можна було б уникнути, збереження життя роділлі було можливим за умови своєчасного діагностування загрожуючого розриву матки та своєчасного оперативного втручання (кесарів розтин з гістеректомією). Проте, знову ж таки, судом не враховано, що в даному випадку видимих симптомів загрози розриву матки у потерпілої не було. Такі обставини виключають вину обвинуваченої ОСОБА_10 в смерті потерпілої, оскільки обвинувачена об`єктивно не могла встановити загрозливий для життя потерпілої стан, що в свою чергу не давало їй підстав для оперативного втручання. Для кесаревого розтину як і для будь якої операції необхідні відповідні покази.
Також, суд зазначив, що згідно вказаного висновку, при наданні допомоги роділлі ОСОБА_13 в пологовому відділенні Коросгишівської ЦРЛ мало місце недотримання вимог клінічних протоколів з акушерської допомоги Нормальні пологи» (наказ МОЗ України №624 від 03.11.2008 року Про затвердження клінічних протоколів з акушерської та гінекологічної допомоги) та «Пологовий травматизм (Наказ №624). Проте наказ МОЗ від 03.11.2008 року №624, яким був затверджений Клінічний протокол з акушерської допомоги "Нормальні пологи, втратив чинність 08.05.2014 року, Клінічний протокол з акушерської допомоги «Пологовий травматизм» ним не затверджувався.
Не погоджується з висновком суду про те, що згідно вказаного висновку, кваліфікація лікарів, які надавали і медичну допомогу ОСОБА_13 , дозволяла передбачати можливий розвиток ускладнень, оскільки, лікарі не екстрасенси, тому передбачати можливий розвиток ускладнень та планувати лікування вони можуть лише об`єктивно на підставі встановлених симптомів хвороби. Якщо в даному випадку був мовчазний перебіг розриву матки у потерпілої, без зовнішніх проявів, лікарі об`єктивно були позбавлені можливості його виявити та вжити запобіжних заходів.

Звертає увагу, що суд зазначив, що згідно вказаного висновку, лікарями, які приймали участь у сумісному огляді жінки 06.04.2019 року о 23.10 год., недооцінено стан роділлі, що в послідуючому призвело до відсутності більш ретельного контролю за станом жінки. Згідно обвинувального акту, неврахування вказаних симптомів взагалі призвело до смерті потерпілої та її плоду. За таких обставин, висновок суду не підтверджує висновок обвинувачення, зокрема першу його частину. Тому у суду не було підстав визнавати ОСОБА_10 винною у вчиненні дій, які вказані в обвинувальному акті. Крім нього, експерт ОСОБА_16 при допиті в суді заперечила, що такі симптоми є прямим показом для проведення кесаревого розтину, а «матка періодично приходить в тонус» - це взагалі нормальний стан роділлі на першому етапі пологів.

Також, зазначає, що суд зазначив, що згідно вказаного висновку, при веденні пологів мало місце неналежне виконання професійних обов`язків з боку лікарів ОСОБА_12 та ОСОБА_10 . З урахуванням того, що трагічних наслідків можна було уникнути виключно шляхом проведення кесаревого розтину, виникає головне питання: в який момент лікар ОСОБА_10 повинна була прийняти рішення про оперування потерпілої шляхом кесаревого розтину і не прийняла це рішення? І чи саме вона повинна була приймати таке рішення, враховуючи, що черговим ургентним лікарем була ОСОБА_15 , яка і приймала потерпілу та вела пологи? І з урахуванням меж пред`явленого обвинувачення, чи повинна була ОСОБА_10 прийняти рішення про кесарів розтин у потерпілої під час сумісного огляду о 23.10 год.? На жодне з цих питань суд відповіді не дає, тому його висновок про винуватість ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого їй злочину не може вважатись об`єктивним.

Крім цього, вважає, що судом не враховано того, що на певні важливі питання експертизою не надані відповіді, які можна було б вважати однозначними, в чому можна переконатись шляхом співставлення питань та відповідей. При цьому, звертає увагу, на відповідь одного з кленів комісії експертів ОСОБА_17 , зав.кафедри акушерства, гінекології та медицини плоду НМАПО ім.П.Л.Шупика, доктора медичних наук, професора на питання щодо можливого невиконання чи неналежного виконання лікарями своїх професійних обов`язків: це складний клінічний випадок і однозначно на це питання відповісти не можу. Але не думаю, що лікарі хотіли, щоб так сталося (стор.54 висновку №390.391/17).

Також судом був досліджений висновок експерта від 22.06.2017 року №50, при цьому всі питання цієї експертизи були предметом дослідження і вищевказаного висновку експертів під 10.05.2018 року №390,391/17. Проте з висновку №50 суд прийняв до уваги лише п.20 розділу Підсумки, який навіть не є відповіддю на поставлене на експертизу питання, оскільки таких питань було всього 19. В цьому випадку експерт хоча і мав прав викладати у висновку додаткові відомості, але ці відомості обов`язково повинні були оцінюватись судом в і сукупності з іншими, викладеними у висновку. Тому суд обов`язково повинен був оцінити та встановити причини запізнення лікарів з рішенням про оперативне втручання, було це спізнення об`єктивним чи суб`єктивним. Тим більше, суд повинен був це зробити відносно окремо ОСОБА_10 та в межах пред`явленого їй згідно обвинувального акту обвинувачення. Жодна частина висновку №50 не вказує на те, що лікар ОСОБА_10 в певний момент повинна була прийняти рішення про проведення операції кесаревого розтину до різкого погіршення стану потерпілої.

При цьому, медична документація, і покази допитаних в суді свідків ОСОБА_18 ОСОБА_19 ОСОБА_20 , ОСОБА_21 свідчать, що стан потерпілої погіршився раптово, що скоріш за все обумовлено масивною крововтратою, без будь-яких явних симптомів до цього. Про такі обставини зазначено також і в розділі Підсумки висновку експерта №50.

Вважає, що неврахування судом низки пунктів висновку експертизи, призвело до необ`єктивних висновків суду щодо неналежного виконання ОСОБА_10 своїх обов`язків. Суд безпідставно зазначає, що обвинувачена невірно обрала тактику надання медичної допомоги роділлі, тобто недостатньо спостерігала в динаміці за станом жінки з моменту сумісного огляду о 23.10 год до моменту погіршення етапу роділлі. Наголошує, що в цьому випадку суд виходить за межі обвинувачення, оскільки в обвинувальному акті описуються (на думку сторони обвинувачення) неправомірні дії ОСОБА_10 лише під час проведення сумісного огляду о 23.10 годині. Крім того, таке звинувачення ОСОБА_10 в недостатньому спостереженні по суті необґрунтоване, оскільки після сумісного огляду за потерпілою спостерігала ОСОБА_12 , яка приймала пологи як ургентний лікар. Допитана в суді експерт ОСОБА_16 пояснила, що симптоматика стану роділлі встановлюється вимірюванням тиску, пульсу, серцебиттям плоду, встановленням відкриття шийки матки. Виконання цих обов`язків покладається на лікаря акушера-гінеколога, який веде пологи п.23.24 розділу Підсумки" висновку експертизи №390/391/17 від 10.05.2017 а. При цьому, ОСОБА_10 близько 00.00 годин того дня розпочала приймати пологи в іншої жінки, що підтверджується історією вагітності та пологів ОСОБА_22 поясненнями обвинуваченої та свідченнями медсестер ОСОБА_19 , ОСОБА_18 . Тому в цей час ОСОБА_10 навіть фізично не могла спостерігати за потерпілою.

Звертає увагу, що ні на досудовому слідстві, ні в ході судового розгляду не було встановлено, в який момент до різкого погіршення стану потерпілої потрібно було проводити кесарів розтин.

Також, судом практично не була надана оцінка та не враховано висновок додаткової комісійної судово-медичної експертизи №138 від 05.09.2018 року, хоча, ця експертиза має велике значення, оскільки відповіді на поставлені перед нею питання повинні були усунути неоднозначності здобутої під час досудового слідства інформації.

Звертає увагу, що в обвинувальному акті в частині обвинувачення ОСОБА_10 зазначено: "Внаслідок неналежного виконання лікарем акушер-гінекологом ОСОБА_12 своїх професійних обов`язків, недбалого та несумлінного до них ставлення, настала смерть ОСОБА_13 та її плоду." Але ж ОСОБА_12 обвинувачувалась окремо в цьому кримінальному провадженні, тому ОСОБА_10 не може нести відповідальність за її дії. Суд пій частині обвинувачення оцінки не надав, при цьому визнав ОСОБА_10 винною.

Посилаючись на оцінку показів свідків та висновків експертиз, стверджує, що у потерпілої ОСОБА_13 міг бути атиповий мовчазний перебіг розриву матки. Тим більше, жодним доказом не підтверджується, що розрив або загроза розриву проявлялись симптоматично під час огляду обвинуваченою потерпілої о 23.10 год. Такі обставини виключають вину обвинуваченої ОСОБА_10 в смерті потерпілої, оскільки обвинувачена об`єктивно не могла встановити загрозливий для життя потерпілої стан, що в свою чергу не давало їй підстав для оперативного втручання. Для кесаревого розтину як і для будь якої операції необхідні відповідні покази. За всіма ознаками з потерпілою ОСОБА_23 стався трагічний випадок, в настанні якого вини лікаря ОСОБА_10 об`єктивно немає.

Наголошує, що хоча в експертизах і зазначено про деякі допущені лікарями порушення, але жодна з експертиз не встановлює причинний зв`язок між такими порушеннями та трагічними наслідками, тому об`єктивна сторона злочину в даному випадку відсутня.

Вважає, що сукупність доказів, які містяться в матеріалах справи, з точки зору їх взаємозв`язку вбачається, що в даному випадку рішення про оперативне втручання явилось запізнілим по причині несвоєчасної діагностики розриву матки, яка була обумовлена атипічним перебігом відсутністю чітких клінічних ознак загрозливого розриву матки (п.20 висновку експертизи №50 від 22.06.2017 та п.1 висновку експертизи №138 від 05.09.2018.

Звертає увагу й на те, що оскільки диспозиція ч.1 ст.140 КК України має бланкетний характер, у кожному конкретному випадку суд має встановити, які саме професійні обов`язки покладались на винну особу і які з цих обов`язків виконані неналежним чином, а також вимоги яких конкретно нормативних актів (інструкцій, правил, вказівок тощо) порушено винним. Прокурор в обвинувальному акті зазначає про недотримання обвинуваченою вимог пише одного нормативного акту - наказу МОЗ України від 03.11.2008 року №624. при цьому завбачливо взагалі не зазначає конкретного його пункту. Але станом на дату події 06.04.2017 року, цей наказ діяв лише в частині внесення змін до наказу МОЗ від 31.12.2004 року №676 Про затвердження клінічних протоколів з акушерської та гінекологічної допомоги" Розділу Передчасні пологи". Затверджений наказом МОЗ від 03.11.2008 року №624 Клінічний протокол з акушерської допомоги "Нормальні пологи" втратив чинність 08.05.2014 року в зв`язку із втратою чинності відповідного наказу. Таким чином, немає законних підстав звинувачувати його підзахисну в порушенні того нормативного акта, який на момент події втратив чинність.

Оскільки інші нормативні акти, які б порушила його підзахисна в обвинувальному акті стороною обвинувачення не вказані, це також вказує на відсутність в її діях об`єктивної сторони складу інкримінованого їй правопорушення.

Підсумовуючи свої апеляційні вимоги, вважає, що при ухваленні вироку суд першої інстанції допустив порушення вимог ст.94. ст.370 КПК України, здійснену судом оцінку доказів не можна назвати такою, що проведена з точки зору належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо і в сукупності, а вирок не ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження.

В запереченнях на апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_9 та цивільного відповідача - прокурор Коростишівської місцевої прокуратури ОСОБА_24 , просить залишити вирок суду першої інстанції без змін, знаходячи його законним та обґрунтованим, а апеляційні доводи останніх безпідставними.

Згідно вироку Коростишівського районного суду Житомирської області від 14 травня 2019 року, ОСОБА_10 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.140 КК України та призначиено покарання у виді позбавлення права займатись лікарською діяльністю на строк 5 років.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 задоволено частково.
Стягнуто з Коростишівської ЦРЛ ім.Д.І.Потєхіна на користь ОСОБА_7 - 2450 грн. в якості відшкодування матеріальної шкоди та 300 000 грн. в якості відшкодування моральної шкоди.
Речові докази: медичну картка ОСОБА_13 , історію вагітності та пологів №117 ОСОБА_13 , обмінну картку ОСОБА_13 , індивідуальну карту вагітної та породіллі, гістологічний архів ОСОБА_13 - залишено в матеріалах справи.
Відповідно до вироку суду першої інстанції, 06.04.2017 о 18.00 год. ОСОБА_13 була доставлена каретою Швидкої медичної допомоги до Коростишівської ЦРЛ ім.Д.І.Потєхіна з наявністю переймів з 17.30 год. (частота 2/10 хв, тривалістю 20с), оглянута лікарем та госпіталізована в пологове відділення з діагнозом: «Вагітність VII, 39-40 тиж., пологи ІІІ термінові, І-й період пологів». О 22.40 год. жінка оглянута черговим лікарем. За даними щоденникового запису на вказаний час стан породіллі розцінено як задовільний. Після огляду встановлено діагноз: «Вагітність VII, 39-40 тиж. Пологи ІІІ термінові, ІІ-й період пологів. Високе стояння голівки?». В зв`язку з цим (високе стояння голівки), для вирішення питання щодо подальшої тактики ведення пологів, було викликано районного акушер-гінеколога. О 23.10 год. породілля оглянута районним акушером-гінекологом ОСОБА_10 сумісно з особою, кримінальне провадження відносно якої 10.12.2018 закрито у зв`язку зі смертю . На момент огляду жінка скаржилась на «регулярні переймоподібні болі внизу живота кожні 1-2 хв. по 40-45 сек.» Загальний стан її розцінено як задовільний, про що відмічено в історії вагітності та пологів №117: «…язик суховатий, ….матка періодично приходить в тонус…». Окрім того вказано що голівка малим сегментом до входу в малий таз. О 00.15 год. 07.04.2017 було скликано консіліум. На момент огляду жінка уже знаходилась в тяжкому стані, про що відмічено в історії вагітності та пологів №117: «дезорієнтована, збуджена, неконтактна. Шкіра сірого кольору, ціаноз носо-губного трикутника, …бракірдія, …. На переферичних судинах пульс відсутній…. Матка в тонусі…. Серцебиття плода відсутнє…», встановлено діагноз: «Вагітність VII, 39-40 тиж. Пологи ІІІ термінові, ІІ-й період пологів. Інтранатальна загибель плода. Емболія навколоплідними водами? Передчасне відшарування нормально розміщеної плаценти? Внутрішньочеревна кровотеча. Прийнято рішення в ургентному порядку перевести в операційну. О 0.20 год. 07.04.2017 стан жінки різко погіршився, зафіксовано зупинку серцевої діяльності та розпочато серцево-легеневу реанімацію. О 0.26 год. серцева діяльність відновлена, жінка була заінтубована та переведена на ШВЛ. Однак о 0.45 год. зафіксовано повторна зупинка серцевої діяльності і о 1.20 год. констатована смерть ОСОБА_13 . Лікарем ОСОБА_10 , яка приймала участь в сумісному огляді з особою кримінальне провадження відносно якої 10.12.2018 закрито у зв`язку зі смертю, жінки 06.04.2017 о 23.10 год., неналежно виконано службові обов`язки, внаслідок чого невірно оцінено стан породіллі (залишено без уваги наявність симптомів не характерних для нормального перебігу пологів, про що відмічено в історії вагітності та пологів №117: а саме «…язик сухуватий, ….матка періодично приходить в тонус…»), що в послідуючому призвело до смерті потерпілої та її плоду. Причиною смерті плоду ОСОБА_13 стала внутрішньоутробна циркуляторна інтранатальна асфіксія, яка виникла в наслідок порушення матково-плацентарного кровообігу в зв`язку різким малокров`ям, пов`язаним з масивною профузною, внутрішньочеревною кровотечою в результаті розриву матки. Причиною смерті ОСОБА_13 став геморрагічний шок в наслідок розриву матки під час пологів.
Крім того, лікарем ОСОБА_10 , яка проводила огляд ОСОБА_13 , в порушення вимог наказу МОЗ України №624 від 03.11.2008 не було віднесено ОСОБА_13 до групи вагітних, з ризиком розриву матки під час пологів.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення адвоката та обвинуваченої, які просили задовольнити апеляційну скаргу, доводи представника цивільного відповідача в підтримку своїх апеляційних вимог, думку прокурора щодо апеляційних скарг, яка просила вирок залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
На думку апеляційного суду, суд першої інстанції зазначених вимог кримінального процесуального закону не дотримався.
Відповідно до ч.3 ст.374 КПК України, у разі визнання особи винуватою в мотивувальній частині зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.
Таким чином, в мотивувальній частині обвинувального вироку мають бути викладені аналіз та оцінка доказів, що були зібрані на досудовому слідстві та подані в судовому засіданні, а також висновок суду про те, чому суд відкинув докази сторони обвинувачення або захисту.
За змістом ст.94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Проте, суд першої інстанції при ухваленні вироку щодо ОСОБА_10 вказаних вимог кримінального процесуального закону не дотримався та прийшов до передчасного висновку про винність обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.140 КК України, допустивши неповноту та невідповідність висновків фактичним обставинам кримінального провадження.
На думку апеляційного суду, доводи сторони обвинувачення та захисту, судом у вироку належно не підтверджено та не спростовано, підстави, з яких суд надає перевагу одним доказам та відкидає інші, а саме докази однієї чи іншої сторони, переконливо не наведено, викладені з цього приводу висновки суду ґрунтуються на припущеннях та на неповно досліджених та встановлених обставинах.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції лише формально навів у вироку докази, на які посилалась сторона захисту, проте всупереч вимогам ч.3 ст.374 КПК України не дав цим доказам належної оцінки, не зазначив, чи бере їх до уваги чи відкидає, а навпаки без належного мотивування надав безумовну перевагу доказам сторони обвинувачення.
Згідно до норм ст.337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.
Відповідно до ч.4 ст.110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 цього Кодексу.
Згідно з ч.2 ст.291 КПК України обвинувальний акт має містити такі відомості: 1) найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер; 2) анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); 3) анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); 4) прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора; 5) виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; 6) обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання; 7) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; 7-1) підстави застосування заходів кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, які прокурор вважає встановленими; 8) розмір витрат на залучення експерта (у разі проведення експертизи під час досудового розслідування); 9) дату та місце його складення та затвердження.
Згідно до змісту обвинувального акту, органом обвинувачення ОСОБА_25 інкриміновано кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.140 КК України, тобто, умисні дії які виразилися в неналежному виконанні медичним працівником своїх професійних обов`язків внаслідок недбалого та несумлінного до них ставлення, що спричинило тяжкі наслідки для хворого.
Разом з тим, в пред`явленому ОСОБА_10 обвинуваченні виклад фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення не містить обов`язкових вказівок на наявність в діях обвинуваченої ознак, які складають правову кваліфікацію дій особи за диспозицією ч.1 ст.140 КК України.
За формою викладення зміст обвинувачення містить суперечності щодо дій осіб з вини яких настала смерть ОСОБА_13 .
Так, в основу обвинувачення ОСОБА_10 покладено виклад обставин, які стосуються виключно дій лікаря ОСОБА_12 . При цьому, органом обвинувачення зазначено взаємовиключаючі висновки, згідно яких лікарями ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , неналежно виконано службові обов`язки, що в послідуючому призвело до смерті потерпілої та її плоду. Тоді як далі по тексту обвинувачення, як заключний висновок вказано, що смерть ОСОБА_14 та її плоду настала в наслідок неналежного виконання своїх професійних обов`язків лікарем ОСОБА_12 .
Диспозиція ч.1 ст.140 КК України, за якою обвинувачується ОСОБА_10 , має бланкетний характер, тобто, у кожному конкретному випадку має бути встановлено, які саме професійні обов`язки покладались на винну особу і які з цих обов`язків виконані неналежним чином, а також вимоги яких конкретно нормативних актів (інструкцій, правил, вказівок тощо) порушено винним.
В обвинувальному акті стороною обвинувачення зазначено про недотримання обвинуваченою ОСОБА_10 лише вимог нормативного акту - наказу МОЗ України від 03.11.2008 року №624, без конкретизації, які саме пункти було порушено останньою.
Разом з цим, станом на 06.04.2017 року, зазначений наказ діяв лише в частині внесення змін до наказу МОЗ від 31.12.2004 року №676 «Про затвердження клінічних протоколів з акушерської та гінекологічної допомоги" Розділу «Передчасні пологи». Затверджений наказом МОЗ від 03.11.2008 року №624 Клінічний протокол з акушерської допомоги «Нормальні пологи» втратив чинність 08.05.2014 року в зв`язку із втратою чинності відповідного наказу.
Обвинувачення пред`явлене ОСОБА_10 не містить посилання на професійні обов`язки, які покладались на обвинувачену і які з цих обов`язків виконані неналежним чином. Не зазначено в яких саме діях ОСОБА_10 було допущено недбалість або несумлінність у виконанні професійних обов`язків.
На переконання апеляційного суду, обвинувальний акт в частині викладення формулювання обвинувачення ОСОБА_10 складений з істотними суперечностями, є не конкретним, не відповідає положенням п.5 ч.2 ст.291 КПК України, за своїм змістом не дає можливості визначити межі обвинувачення від якого слід здійснювати захист та встановити межі судового розгляду даного кримінального провадження.
Згідно до норм ч.1 ст.22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
При цьому, право обвинуваченого на захист є конституційною гарантією, яка закріплена положеннями ст.ст.59, 63 Конституції України, та є однією з основних засад судочинства, передбачених ст.129 Основного Закону.
Забезпечення права людини на захист від обвинувачення у вчиненні злочину закріплено у ст.11 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року та у ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 01.11.1950.
Право підозрюваного, обвинуваченого на захист є невід`ємною складовою закріпленого у ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на справедливий суд.
На переконання апеляційного суду, органом обвинувачення було суттєво порушені права обвинуваченої ОСОБА_10 на захист, що виразилося в пред`явленні не конкретного обвинувачення, що унеможливило розуміння суті обвинувачення від якого слід захищатися в суді та є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Порушення вимог кримінального процесуального закону суд першої інстанції допустив на стадії підготовчого провадження, коли помилково прийшов до висновку, що обвинувальний акт складено у відповідності до вимог ст.291 КПК України.
Ухвалений судом вирок в частині встановлення фактичних обставин вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення, містить вище наведений виклад формулювання не конкретного обвинувачення, визнаного судом доведеним.
За вище наведених обставин, на переконання апеляційного суду, вирок суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, підлягає скасуванню на підставі п.1, п.2, п.3 ч.1 ст.409 КПК України.
При цьому, ч.3 ст.404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції зобов`язаний здійснити дослідження доказів виключно за клопотанням учасників судового провадження. Оскільки в ході апеляційного розгляду ніхто з учасників судового провадження з відповідним клопотанням про проведення судового розгляду з повним дослідженням усіх доказів з метою вирішення апеляційних вимог не звертався, то апеляційний суд не наділений процесуальним правом самостійно, з власної ініціативи здійснити їх повторне дослідження.
Вирішуючи питання про подальший рух провадження після скасування вироку, апеляційний суд виходить з наступного. Порушення судом першої інстанції вимог ст.370 КПК України та загальних засад судочинства не відноситься до передбаченого в ч.1 ст.415 КПК України переліку підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Проте, відповідно до вимог ч.6 ст.9 КПК України, у випадках, коли положення КПК України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч.1 ст.7 КПК України. Такими загальними засадами кримінального провадження у даному випадку є передбачені п.п.1, 2, 15 ч.1 ст.7 КПК України, верховенство права, законність, змагальність сторін та одночасно обґрунтованість і вмотивованість судового рішення, що передбачено як обов`язкові вимоги у ст.370 КПК України.
З врахуванням того, що такі порушення з вище наведених підстав неможливо усунути в апеляційному порядку, вирок суду першої інстанції відповідно до вимог ст.ст.9 ч.6, 407, ч.1 ст.412, ст.415 КПК України підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:
Апеляційні скарги головного лікаря КНП Коростишівської ЦРЛ ім.Потєхіна ОСОБА_11 та адвоката ОСОБА_9 , діючого в інтересах обвинуваченої ОСОБА_10 - задовольнити частково.
Вирок Коростишівського районного суду Житомирської області від 14 травня 2019 року відносно ОСОБА_10 скасувати.
Призначити новий розгляд кримінального провадження відносно обвинуваченої ОСОБА_10 за ч.1 ст.140 КК України в суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання.
Ухвала апеляційного суду касаційному оскарженню не підлягає.
Судді :