Провадження №11-сс/801/520/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
16 липня 2019 рокум. Вінниця
Судді Вінницького апеляційного суду ОСОБА_3 у провадженні за апеляційною скаргою захисника - адвоката ОСОБА_4 , діючої в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 09.07.2019 року про відмову в задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу відносно ОСОБА_5 та продовження останньому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк на 60 діб.
16.07.2019 ухвалою Вінницького апеляційного суду апеляційну скаргу захисника - адвоката ОСОБА_4 , діючої в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 - залишено без задоволення, а оскаржувану ухвалу слідчого судді без змін.
З вказаним рішенням не погоджуюсь, маю окрему думку та вважаю, що апеляційна скарга підлягала до задоволення, а оскаржуване рішення до скасування з огляду на таке.
Відповідно до ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.
Вважаю, що ризик переховування від слідства та суду є не доведеним, оскільки обвинувачений ОСОБА_5 є особою не судимою, раніше від слідства та суду не переховувався, має постійне місце проживання та місце реєстрації.
Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що такий ризик маловірогідний і необхідність в утриманні особи під вартою відсутня (рішення «Панченко проти Росії»).
Ризик незаконного впливу на потерпілу та свідків є недоведеним, оскільки стороною обвинувачення не наведено жодних даних, які б підтверджували даний факт, обвинувачений не заперечує свою причетність до скоєного, в судовому засіданні вже було допитано ряд свідків та потерпілу.
Ризик вчинення нових кримінальних правопорушень є недоведеним, оскільки стороною обвинувачення не повідомлено жодних фактичних даних та не надано доказів наявності наміру вчиняти нові злочини. Слід зазначити що ОСОБА_5 є особою раніше не судимою, та позитивно характеризується по місцю проживання.
Згідно рішення ЄСПЧ Muller v. France зазначено, що ризик скоєння нових злочинів має бути підтверджений фактами. Аналогічне положення міститься в рішенні «Макаров проти Росії».
Згідно з п. 88 рішення Європейського суду з прав людини від 05 лютого 2013 року у справі «Мхітарян проти Російської Федерації» на національній владі лежить обов`язок встановити існування конкретних фактів, які можуть стати підставою для продовження строку тримання під вартою. Перекладання на затриману особу тягаря доведення цих аргументів рівносильно скасуванню правила статті 5 Конвенції, яка оголошує взяття під варту винятком з права на свободу, яке допустимо тільки в суворо визначених обставинах.
При розгляді клопотання про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів (правова позиція, викладена у п. 80 рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі "Харченко проти України).
На утриманні ОСОБА_5 знаходиться непрацююча дружина та малолітня дитина, яка народилася в період тримання обвинуваченого під вартою.
Всі докази сторонами суду надано, обвинувачений позбавлений можливості знищити, сховати або спотворити будь-які із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, що вказує на безпідставність посилання судом на існування такого ризику.
Що стосується відомостей, які характеризують особу обвинуваченого, то останній позитивно характеризується по місцю проживання, має поганий стан здоров`я (хвороба пов`язана з захворюванням головного мозку).
Враховуючи відомості, які характеризують особу обвинуваченого, немає підстав на теперішній час стверджувати про існування зазначених прокурором ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, на запобігання яким спрямоване застосування судом виняткового запобіжного заходу тримання під вартою.
Після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому слідчому судді, суду у разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України. Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, перевалює над принципом поваги до свободи особистості (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року, п. 60 рішення у справі «Єлоєв проти України»).
Отже, обґрунтованість застосування запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканність, зокрема, тримання під вартою, має піддаватися судовому контролю через певні проміжки часу, періодично об`єктивним та неупередженим судом на предмет перевірки наявності чи відсутності ризиків, за яких вказані запобіжні заходи застосовуються, у тому числі при закінченні досудового розслідування, коли деякі ризики вже можуть зникнути.
Крім того, поза увагою як суду першої інстанції, так і колегії суддів залишилось те, що обвинувачений майже півтора роки утримується під вартою.
Суд апеляційної інстанції, як і суд першої інстанції у межах компетенції має приділяти значну увагу питанням реалізації Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, а також застосуванню практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ).
Так, положення вказаної Конвенції та правові позиції ЄСПЛ, викладенні в рішеннях цього міжнародного судового органу, мають враховуватися судами під час здійснення правосуддя.
21.05.2019 року ЄСПЛ було ухвалено остаточне рішення у справі «Дейнеко проти України». У цій справі ЄСПЛ констатував порушення пункту 3 статті 5 Конвенції у зв`язку з надмірною тривалістю досудового тримання заявника під вартою та неналежним обгрунтуванням судами підстав своїх рішень під час розгляду клопотань про звільнення з-під варти.
На моє переконання як судом першої інстанції, так і апеляційної належним чином не мотивовано своє рішення про необхідність утримувати, враховуючи вищезазначені обставини в сукупності, особу під вартою понад 1 рік 4 місяці.
З метою недопущення порушення права на свободу та особисту недоторканість при продовженні судом обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи висновки викладенні в рішенні ЄСПЛ «Дейнеко проти України» вважаю, що запобіжний захід у вигляді «цілодобового домашнього арешту» зміг би забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігти ризикам, зазначеним у ст.177 КПК України.
Суддя ОСОБА_3