ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1115/19 Справа № 185/3072/16-к Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000279 за апеляційними скаргами прокурора Павлоградської місцевої прокуратури ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2017 року щодо
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с.Богданівка Павлоградського району Дніпропетровської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 289 КК України,
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився в м.Тернівка Дніпропетровської області, проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 289 КК України,
В с т а н о в и л а:

Органом досудового розслідування дії ОСОБА_10 та ОСОБА_8 кваліфіковані за ч.3 ст. 289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене за попередньою змовою групою осіб, поєднане з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.
Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2017 року дії обвинуваченого ОСОБА_8 було перекваліфіковано, визнано його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 396 КК України, як заздалегідь не обіцяне приховування особливо тяжкого злочину; виключено кваліфікуючу ознаку злочинних дій обвинуваченого ОСОБА_10 - вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб, та дії останнього кваліфіковано за ч.3 ст.289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом, поєднане з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.

Так, вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2017 року:
ОСОБА_10 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.289 КК України та призначено покарання за ч.3 ст.289 КК України із застосуванням ст.69 КК України, у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі, з конфіскацією частини належного йому майна.
Строк відбуття призначеного покарання для ОСОБА_10 ухвалено обчислювати з 19.00 год. 04 лютого 2016 року.
Відповідно до ч.5 ст.72 КК України зараховано строк попереднього ув`язнення ОСОБА_10 , засудженого до позбавлення волі, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, період його попереднього ув`язнення в межах даного кримінального провадження з дня його затримання з 19.00 год 04 лютого 2016 року до набрання вироком законної сили.

ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.396 КК України та призначено покарання за ч.1 ст.396 КК України у виді позбавлення волі строком 2 роки.
На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбуття призначеного за цим вироком покарання з випробуванням з іспитовим терміном 2 роки.

Позовні вимоги потерпілого ОСОБА_11 про відшкодування спричиненої матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.
Стягнуто с ОСОБА_10 , ОСОБА_8 в солідарному порядку на користь ОСОБА_11 матеріальну шкоду в розмірі 16 229 гривень.
Стягнуто с ОСОБА_10 , ОСОБА_8 в солідарному порядку на користь ОСОБА_11 моральну шкоду в розмірі 100 000 гривень.
Судом також вирішено долю речових доказів та питання розподілу процесуальних витрат.

Вироком суду ОСОБА_10 визнано винуватим та засуджено за встановлених судом наступних обставин.
Так, на початку 2016 року ОСОБА_10 звернувся до ОСОБА_8 з проханням відремонтувати автомобіль «Chery Amulet», що належить його батьку. ОСОБА_8 вказав про необхідність замінити двигун, у зв`язку із чим у ОСОБА_10 виник злочинний умисел, спрямований на незаконне заволодіння транспортним засобом.
3 лютого 2016 року ОСОБА_10 разом з ОСОБА_8 , перебуваючи у м. Павлограді в нічний час доби, замовили послуги таксі автомобіля «Chevrolet Aveo» д.н.з. НОМЕР_1 , який належав ОСОБА_11 та яким останній керував. Цього ж дня о 23:05 ОСОБА_11 привіз ОСОБА_10 та ОСОБА_8 до будинку №24 на вул. Грибоєдова в м. Павлограді, де зупинив таксі, однак ключі із замка запалення не витягав та двигуна автомобіля не глушив.
У той час, коли ОСОБА_8 покинув салон автомобіля та направився до свого автомобіля, на якому того вечора вони з ОСОБА_10 прибули до м. Павлограда, останній, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на незаконне заволодіння транспортним засобом, перебуваючи на задньому сидінні та використовуючи невстановлений предмет, застосовуючи насильство, що є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, завдав двох ударів по голові ОСОБА_11 , спричинивши останньому легких тілесних ушкоджень, а також ще одного удару, внаслідок якого заподіяв легкого тілесного ушкодження, що призвело до короткочасного розладу здоров`я впродовж більше 6 днів, але не більше трьох тижнів, у виді проникаючого поранення правої кисті руки.
Після отримання зазначених тілесних ушкоджень потерпілий вибіг на вулицю, ОСОБА_10 пересів за кермо автомобіля «Chevrolet Aveo», яким незаконно заволодів, та перегнав його в м. Тернівка, де сховав у гаражі, розташованому на вул. Лермонтова, який належить родині ОСОБА_8 , де він разом з останнім вказаний автомобіль розібрали, а 4 лютого 2016 року їх було затримано працівниками поліції в цьому ж гаражі.

Також за цим вироком засуджено ОСОБА_8 за таких встановлених у суді обставин.
Так, увечері 3 лютого 2016 року ОСОБА_8 , перебуваючи як пасажир в салоні автомобіля зі служби таксі під керуванням ОСОБА_11 , відмовився від пропозиції ОСОБА_10 щодо вчинення незаконного заволодіння транспортним засобом та згодом, розуміючи дієвість злочинних намірів ОСОБА_10 , добровільно покинув салон таксі та на власному автомобілі дістався до м. Тернівки.
ОСОБА_8 , усвідомлюючи та розуміючи, що ОСОБА_10 вчинив незаконне заволодіння транспортним засобом, оскільки останній приїхав на автомобілі ОСОБА_11 до м. Тернівки та вимагав у ОСОБА_8 сховати викрадений автомобіль у гаражі й допомогти йому розібрати його, вважаючи, що ОСОБА_10 позбавив життя потерпілого, не повідомив про достовірно відомі йому обставини вчинення особливо тяжкого злочину в правоохоронні органи, хоча мав для цього реальну можливість, чим вчинив заздалегідь не обіцяне приховування особливо тяжкого злочину.

В апеляційних скаргах:
- прокурор просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 та ОСОБА_10 винними за ч.3 ст.289 КК України в обсязі обвинувачення, висунутого останньому за обвинувальним актом та призначити кожному покарання у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього належного їм майна. Цивільний позов задовольнити частково, стягнути на користь потерпілого ОСОБА_11 солідарно з ОСОБА_8 та ОСОБА_10 матеріальну шкоду в розмірі 16 229 грн. та моральну шкоду в розмірі 150 000 грн.
В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, перекваліфікувавши дії ОСОБА_8 з ч.3 ст. 289 К України на ч.1 ст. 396 КК України та виключивши з обвинувачення ОСОБА_10 кваліфікаційну ознаку «вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб».
Вважає, що під час ухвалення вироку суд першої інстанції не дослідив всі обставини кримінального провадження, надавши невірну оцінку показам ОСОБА_10 щодо причетності до вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_8 , наявності в них попередньої домовленості на вчинення кримінального правопорушення, визнавши його покази не логічними, абсурдними, у зв`язку з чим дійшов висновку про відсутність в діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.289 КК України, які кваліфіковані органом досудового розслідування як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене за попередньою змовою групою осіб, поєднане з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.
Вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги показання обвинуваченого ОСОБА_10 про наявність попередньої домовленості з ОСОБА_8 про незаконне заволодіння транспортним засобом, про те, що саме ОСОБА_8 без відома ОСОБА_10 , перебуваючи в гаражі своєї матері, розбирав автомобіль ОСОБА_11 , який, як встановлено протоколом огляду місця події від 04.02.2017 року, показаннями потерпілого ОСОБА_11 та понятих, був повністю розібраним, при тому, що ОСОБА_10 необхідний був лише двигун, а не двері, кришка капоту, салон чи то приборна панель автомобіля потерпілого.
Крім того, зазначає, що ще однією з підстав для скасування вироку суду є невідповідність призначеного ОСОБА_10 покарання із застосуванням ст. 69 КК України тяжкості кримінального правопорушення та його особі, оскільки суд не врахував ступінь тяжкості злочину, який є особливо тяжким, а також особу обвинуваченого, який хоча й дійсно визнав вину, активно сприяв розкриттю злочину, щиро покаявся та частково відшкодував завдану шкоду, однак слід враховувати, що така поведінка обвинуваченого зумовлена насамперед викриттям його протиправних спільних з ОСОБА_8 дій органом досудового розслідування та якби не досить ефективна робота співробітників поліції і розкриття злочину «по гарячим слідам» викрити протиправні дії обвинувачених та здійснити повернення майна потерпілого могло б бути не здійсненим, адже після незаконного заволодіння наступного дня автомобіль ОСОБА_11 був майже весь розібраний.
Також прокурор звертає увагу на те, що, ухвалюючи вирок, суд всупереч тому що, він ОСОБА_12 винним за ч.1 ст.396 КК України та тим самим підтвердив його непричетність до вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст.289 КК України стягнув в солідарному порядку з ОСОБА_8 та ОСОБА_10 процесуальні витрати, понесені на проведення експертиз. Аналогічним чином суд в солідарному порядку стягнув з обвинувачених на користь потерпілого матеріальну шкоду в сумі 16 229 гривень та моральну шкоду в сумі 100 000 гривень, що в свою чергу є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а саме положень ч.3 ст.129 КПК України, згідно яких у разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, а також у випадках, передбачених частиною першою статті 326 цього Кодексу, суд залишає позов без розгляду.

-захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 просить вирок суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_8 та ОСОБА_10 в солідарному порядку на користь ОСОБА_11 моральної шкоди в розмірі 100 000 грн. змінити, відмовивши у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_11 про стягнення моральної шкоди з ОСОБА_8 .
На його думку, висновки суду першої інстанції в частині вимог потерпілого про стягнення з обвинувачених моральної шкоди, не відповідають дійсним фактичним обставинам справи, не ґрунтуються на належних допустимих доказах, які містяться в матеріалах кримінального провадження для обґрунтування стягнення саме такої суми, а стороною потерпілого не було надано доказів щодо доведеності розмірузаподіяної моральної шкоди.
Зазначив, що часткового задовольняючи позовні вимоги потерпілого, суд першої інстанції не врахував, що під час розгляду справи представником потерпілого було заявлено клопотання ро призначення судово-психологічної експертизи для встановлення розміру заподіяної моральної шкоди. Своєю ухвалою від 06.07.2016 року суд задовольнив дане клопотання та на підставі ст. 242, 332 КПК України призначив судову психологічну експертизу, на вирішення якої одним з питань експерту було поставлено визначення розміру грошової компенсації за завданні страждання потерпілому (моральної шкоди). На виконання даної ухвали судовим експертом було заявлено суду клопотання про надання потерпілим додаткових матеріалів, необхідних для проведення експертизи. У зв`язку з тим, що потерпілим ОСОБА_11 не було надано матеріалів, необхідних для проведення експертизи, що були зазначені в клопотанні експерта, своїм повідомленням від 25.11.2016 року директор Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім.Засл.проф.М.С. Бокаріуса зазначив про неможливість надання висновку експерта щодо визначення суми компенсації моральної шкоди.
Крім того, апелянт вказує, що вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.396 КК України. Виходячи з даної кваліфікації, вважає, що дії його підзахисного не знаходяться в причинно-наслідковому зв`язку між заподіяною потерпілому ОСОБА_11 моральною шкодою та виною ОСОБА_8 в її заподіюванні, тому позовні вимоги потерпілого ОСОБА_11 до ОСОБА_8 про відшкодування моральної шкоди є необгрунтованими.

На апеляційну скаргу прокурора захисником обвинуваченого ОСОБА_8 - адвокатом ОСОБА_7 були подані заперечення, в яких останній просив залишити її без задоволення, а вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2017 року без змін, оскільки попередньої змови між ОСОБА_10 та ОСОБА_8 стороною обвинувачення не доведено. Крім показань самого ОСОБА_8 , свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 підтвердили, що ОСОБА_10 пропонував ОСОБА_8 поїхати до м. Павлограда за двигуном для автомобіля, тобто ОСОБА_8 потрібен був ОСОБА_10 лише як спеціаліст з ремонту автомобіля.
Вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність в діях ОСОБА_8 складу злочину, передбаченого ч.3 ст. 289 КК України та наявність в його діях злочину, передбаченого ч.1 ст. 396 КК України з правовою кваліфікацією - заздалегідь необіцяне приховування особливо тяжкого злочину.
Вважає, що доводи сторони обвинувачення не знайшли підтвердження в ході судового розгляду в суді першої інстанції, так як згідно показів ОСОБА_8 передньої змови на незаконне заволодіння транспортним засобом у них з ОСОБА_10 не було, що підтвердили в залі суду також свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , і крім показів ОСОБА_10 жодних доказів чи інших обставин, які б підтвердили його покази, встановлено не було.
Вказує, що свої дії ОСОБА_8 пояснив так, що коли приїхав ОСОБА_17 на вкраденому автомобілі до гаражу ОСОБА_8 , він запитав у нього, що з водієм, на що ОСОБА_10 відповів, що його нема. ОСОБА_8 подумав, що ОСОБА_10 водія вбив, і тому боячись фізичної розправи над собою, змушений був підкоритися ОСОБА_10 , який змусив його розбирати даний автомобіль з метою приховування злочину. ОСОБА_8 був наляканий і тому, опасаючись фізичної розправи над собою, не звертався до поліції.

В суді апеляційної інстанції прокурор підтримала апеляційну скаргу сторони обвинувачення, просила її задовольнити, заперечувала проти задоволення апеляційної скарги захисника.
Обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_7 , кожен окремо, підтримали апеляційну скаргу сторони захисту, просили її задовольнити та заперечували проти задоволення апеляції прокурора, посилаючись на законність і обгрунтованість вироку суду.
В судових дебатах сторони підтримали такі ж позиції.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Відповідно до ст. 409 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Згідно зі ст. 412 КПК України істотними є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили суду ухвалити законне та обгрунтоване судове рішення.
З положень ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обгрунтованості та умотивованості судового рішення убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим рішенням є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
У свою чергу, положеннями ст. 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке грунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
За вимогами ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку зазначаються: 1) у разі визнання особи виправданою - формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; 2) у разі визнання особи винуватою: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів; мотиви зміни обвинувачення, мотиви призначення покарання.
Таким чином, судове рішення у кримінальному провадженні є актом правосуддя, покликаним забезпечити захист гарантованих Конституцією прав і свобод людини, правопорядку та здійснення проголошеного Конституцією принципу верховенства права.
У справі Kari-PekkaPietilainenv. Finland(Кари-Пека Питилайнен проти Фінляндії, рішення від 22.09.2009 року), у §33 Європейський суд зазначив, що право сторін надавати міркування по справі, які вони вважають такими, що стосуються справи, визначає відповідний обов`язок суду належним чином досліджувати всі доводи, представлені сторонами: Розділ 13 Застосування положень ст.6 Конвенції з прав людини 167 «...право на справедливий судовий розгляд, гарантоване за статтею 6 §1 Конвенції, охоплює, між іншим, право сторін у провадженні надавати доводи, які вони вважають такими, що стосуються їхньої справи. Оскільки призначення Конвенції гарантувати не права, які є теоретичними чи ілюзорними, а права, які є реальними та ефективними.., це право може розглядатись як ефективне лише, якщо заявник дійсно «заслуховується», тобто його доводи належним чином досліджуються судом. Стаття 6 §1 Конвенції покладає на суди обов`язок провести належне дослідження доводів, аргументів та доказів, представлених сторонами, без упередженості до їхньої оцінки або релевантності до їхнього рішення..».
Судом першої інстанції вищезазначені вимоги кримінального процесуального закону були порушені.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.410 КПК України неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, зокрема, у разі якщо необхідність дослідження тієї чи іншої підстави випливає з нових даних, встановлених при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.
Частиною 1 статті 412 КПК України передбачено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили або могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Відповідно до п.4 ч.1 ст. 411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.
Перевіряючи у межах апеляційних скарг прокурора та захисника вирок суду першої інстанції з огляду на його відповідність вимогам законності та обгрунтованості, колегія суддів зазначає, що за приписами статей 404 та 405 цього Кодексу суд апеляційної інстанції зобов`язаний перевірити всі доводи, викладені в апеляційних скаргах, у тому числі за необхідності - і шляхом дослідження доказів.
Так, прокурор в апеляційній скарзі наводив слушні доводи щодо безпідставності перекваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 за інкримінованим йому злочином з ч.3 ст. 289 КК України на ч.1 ст. 396 КК України, пославшись на допущену судом вибірковість в оцінці досліджених доказів шляхом надання переваги певним доказам з безпідставним не врахуванням інших, без належного аналізу та спростування,без надання належної правової оцінки всім дослідженим доказам в їх сукупності.
Прокурор зазначав, що суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_8 був ініціатором незаконного заволодіння автомобілем потерпілого, перебував в салоні автомобіля разом з потерпілим і ОСОБА_10 та розбирав вказаний автомобіль разом з останнім у гаражі своїх батьків, а тому вважає неправильним кваліфікувати дії ОСОБА_8 за частиною 1 статті 396 КК.
В ОСОБА_8 не було умислу на перешкоджання правоохоронним органам притягнути ОСОБА_10 до кримінальної відповідальності за особливо тяжкий злочин, оскільки він сам був співучасником цього злочину, а потім зберігав та розбирав автомобіль, отриманий незаконним шляхом. Однак суд першої інстанції, на думку прокурора, не надав доказам обвинувачення належної оцінки та дійшов хибного висновку щодо перекваліфікації дій останнього.
Не було взято до уваги судом і показання ОСОБА_10 , який зазначав про наявність попередньої домовленості між ним та ОСОБА_8 , не звернув уваги на протокол огляду місця події від 4 лютого 2017 року, з якого вбачається, що в гаражі, де було затримано засуджених, знаходився повністю розібраний автомобіль, хоча ОСОБА_10 потрібен був лише двигун, не зважив на факт затримання засуджених, які не відкривали двері гаража співробітникам поліції, а навпаки сховались у його підвалі, що, на думку прокурора, вказує на наявність в останніх єдиного умислу на незаконне заволодіння транспортним засобом та такої кваліфікуючої ознаки, як вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб.
Крім того, не спростованими, на думку прокурора, залишилися його доводи з приводу формулювання судом обвинувачення, визнаного доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів такого правопорушення, оскільки, змінюючи кваліфікацію дій ОСОБА_8 , суд не зазначив формулювання обвинувачення останнього у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 396 КК.
Також слушними є доводи сторони обвинувачення стосовно невідповідності призначеного ОСОБА_10 покарання вчиненому кримінальному правопорушенню та особі засудженого через м`якість з урахуванням вчинення особами особливо тяжкого злочину, оскільки призначаючи покарання ОСОБА_10 , суд зважив на тяжкість вчиненого ним злочину, на дані про особу засудженого, сприяння розкриттю злочину, щире каяття, часткове відшкодування шкоди потерпілому, однак, на думку прокурора, таку поведінку останнього зумовлено викриттям його протиправних дій, спільних з ОСОБА_8 , а шкоду частково відшкодовано потерпілому завдяки оперативній роботі правоохоронних органів, а тому застосування статті 69 КК при призначенні покарання є занадто м`яким, що не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, оскільки злочин відноситься до категорії особливо тяжких, та не забезпечить досягнення мети кримінального покарання.
Заслуговують на увагу й посилання прокурора на наявні порушення порядку вирішення цивільного позову потерпілого, оскільки, змінюючи кваліфікацію дій ОСОБА_8 з ч. 3 ст. 289 КК України на ч.1 ст. 396 КК України, місцевий суд не звернув уваги, що об`єктом такого злочину є порушення нормальної діяльності органів досудового розслідування та суду, що перешкоджає своєчасному виявленню, розкриттю та припиненню злочинів. При цьому позовні вимоги потерпілого не підлягали задоволенню, так як виходили за межі обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 396 КК.
Окрім іншого, солідарне стягнення з ОСОБА_10 та ОСОБА_8 процесуальних витрат, прямо суперечить вимогам кримінального процесуального закону, оскільки на підставі принципу дольової відповідальності при стягненні процесуальних витрат суд повинен був стягнути ці витрати з засуджених в певних частинах, ураховуючи при цьому ступінь вини та майновий стан останніх.
Також, як убачається з матеріалів кримінального провадження, під час проведення досудового розслідування були встановлені наступні фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_18 та ОСОБА_8 , а саме 3 лютого 2016 року у ОСОБА_10 та ОСОБА_8 виник спільний злочинний намір на заволодіння транспортним засобом, про що вони попередньо домовились між собою. З метою реалізації спільного злочинного умислу вони цього дня ввечері поїхали до м. Павлограда, де замовили таксі марки «Chevrolet Aveo» д.н.з. НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_11 . Близько 23:05 на вказаному таксі вони прибули за місцем призначення до будинку АДРЕСА_3 , де ОСОБА_11 зупинив автомобіль, однак ключі із замка запалення не витягнув. ОСОБА_8 у цей час, з ціллю пересвідчитись, що поблизу їх місця відсутні сторонні особи, вийшов із автомобіля таксі, а ОСОБА_10 , усвідомлюючи небезпечність своїх дій, тримаючи у руках невстановлений металевий предмет, завдав ним потерпілому два удари у тім`яну частину голови, а потім ще один удар, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я упродовж більше 6 днів, але не більше, як 3 тижні (21 день).
В подальшому ОСОБА_11 , відкривши двері, вибіг з автомобілю, а ОСОБА_10 , реалізуючи свій спільний план з ОСОБА_8 , сів за кермо автомобіля «Chevrolet Aveo» та з місця вчинення злочину втік. Після чого, 4 лютого 2016 року ОСОБА_10 з ОСОБА_8 було затримано Павлоградським ВП ГУНП в Дніпроперовській області в гаражі кооперативу «Шахтар-3» в м. Тернівка на вул. Лермонтова, який належить сім`ї ОСОБА_8 , під час розбирання вищевказаного автомобіля. Їхні дії органами досудового розслідування кваліфіковано за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст.289 КК України як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене за попередньою змовою групою осіб, поєднане з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.
Разом з цим, ухвалюючи вирок, суд першої інстанції взяв за основу, зокрема, позицію сторони захисту з приводу того, що ОСОБА_8 , усвідомлюючи та розуміючи, що ОСОБА_10 вчинив незаконне заволодіння транспортним засобом потерпілого ОСОБА_11 , оскільки в ніч з 3 на 4 лютого 2016 року, прибув на викраденому автомобілі у м. Тернівка та вимагав від ОСОБА_8 сховати автомобіль в гаражі, що належить родині останнього, і при цьому, розуміючи, що ОСОБА_10 вчинено особливо тяжкий злочин та маючи реальну можливість, не повідомив про достовірні відомі йому обставини вчинення особливо тяжкого злочину правоохоронні органи, чим вчинив заздалегідь необіцяне приховування особливо тяжкого злочину, та визнав винним ОСОБА_8 на ч.1 ст. 396 КК України.
Перекваліфікував суд першої інстанції з огляду на вищенаведене й дії ОСОБА_10 , та, виходячи із встановлених обставин, визнав його винуватим у незаконному заволодінні транспортним засобом, поєднаним з насильством, небезпечним для життя потерпілого, виключивши таку ознаку його злочинних дій, як вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб.
На думку колегії суддів, внаслідок хибного встановлення фактичних обставин кримінального правопорушення, зазначених у вироку, суд безпідставно здійснив перекваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_8 , та всупереч вимогам ч.3 ст. 374 КПК України, яка зобов`язує суд у мотивувальній частині будь-якого обвинувального вироку зазначати формулювання обвинувачення, назнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення,взагалі не встановив та у своєму вироку не зазначив місця, часу, способу вчинення та наслідків інкримінованого ним ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 396 КК України.
Між тим, мотивування у судовому рішенні висновків щодо кваліфікації злочину повинно полягати у співставленні ознак установленого судом злочинного діяння та ознак злочину, передбаченого тією чи іншою статтею кримінального закону, його частиною або пунктом, і формулюванні висновку про їх відповідність. Вирішуючи питання про наявність в діях обвинуваченого ознак складу злочину і за якою статтею кримінального закону це діяння має кваліфікуватися, суд повинен виходити не з суб`єктивного ставлення засудженого до своїх дій, а зі змісту цих дій, їх форми, зовнішнього прояву, тобто з об`єктивної сторони злочину.
Не проаналізував суд першої інстанції належним чином докази, надані стороною обвинувачення, які містять підтвердження винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК, а саме протокол огляду місця події, показання потерпілого ОСОБА_11 , показання ОСОБА_10 з приводу того, що ОСОБА_8 був ініціатором незаконного заволодіння автомобілем потерпілого, знаходився в салоні разом з потерпілим та ОСОБА_10 певний проміжок часу, а потім розбирав цей автомобіль разом з ОСОБА_10 у гаражі своїх батьків; факту перебування ОСОБА_8 у вказаному автомобілі та його дії після заволодіння транспортним засобом.
Разом з цим, заволодіння транспортним засобом за попередньою змовою групою осіб має місце у випадках, коли дві і більше особи заздалегідь домовились про спільне його вчинення. Домовленість повинна бути до початку вилучення транспортного засобу. Крім того, особи, які беруть участь у вчиненні цього злочину, повинні бути співвиконавцями, тобто вони спільними діями заволодівають транспортним засобом. Для кваліфікації не має значення, хто з цих осіб керував транспортним засобом. Співвиконавцями є й інші особи, які знаходились у кабіні чи салоні транспортного засобу.
В даному випадку колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про відсутність попередньої змови між обвинуваченими на скоєння інкримінованого злочину - незаконного заволодіння транспортним засобом, що мало наслідком наступну перекваліфікацію дій ОСОБА_8 та виключення з обвинувачення ОСОБА_10 кваліфікуючої ознаки - за попередньою змовою групою осіб, не надавши належної оцінки доказам, наданим стороною обвинувачення, та належним чином не дослідивши їх, як, наприклад, показання обвинуваченого ОСОБА_10 саме про наявність попередньої домовленості з ОСОБА_8 про незаконне заволодіння транспортним засобом, про те, що саме ОСОБА_8 без відома ОСОБА_10 , перебуваючи в гаражі своєї матері розбирав автомобіль ОСОБА_11 , який, як було встановлено протоколом огляду місця події від 04.02.2017 року, показаннями потерпілого ОСОБА_11 та присутніх понятих, був повністю розібраним, при тому, що ОСОБА_10 необхідний був лише двигун, а не двері, кришка капоту, салон чи то приборна панель автомобіля потерпілого. Крім того, обвинувачені, які перебуваючи в гаражі та достовірно знаючи про те, що на вулиці біля гаражу знаходились співробітники поліції останнім двері не відчиняли, а навпаки сховались в підвальному приміщенні, де й були затримані співробітниками поліції, що в сукупності з вищевикладеними фактичними обставинами в черговий раз свідчить про наявність в діях обвинувачених спільного єдиного умислу, спрямованого на протиправне заволодіння автомобілем ОСОБА_11 , тобто дій, які мали взаємодоповнюючий характер та були спрямовані на досягнення єдиного злочинного результату.
Крім того, цілком заслуговують на увагу посилання, наведені прокурором в апеляції, на невідповідність призначеного ОСОБА_10 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, а саме неправильне застосування статті 69 КК при визначенні строку покарання та конфіскації частини його майна.
Як убачається з оскаржуваного вироку, призначаючи засудженому покарання із застосуванням статті 69 КК та конфіскації частини належного йому майна, суд зважив на тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке є особливо тяжким, а також на пом`якшуючі покарання обставини, до яких відніс позитивні характеристики з місця проживання та з місця роботи, відсутність попередніх судимостей, притягується до кримінальної відповідальності вперше, наявність на утриманні малолітньої дитини та дружини, часткове відшкодування завданої потерпілому шкоди і повне визнання своєї вини.
Застосовуючи статтю 69 КК при призначенні покарання за частиною 3 статті 289 КК, суд послався на сукупність пом`якшуючих покарання обставин, висловлені ОСОБА_10 дієві наміри не вчиняти злочини в майбутньому та з урахуванням відсутності обтяжуючих покарання обставин, дійшов висновку про можливість призначити покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої санкцією вказаної статті КК.
В апеляційній скарзі прокурор зазначав, що призначене ОСОБА_10 покарання є занадто м`яким, оскільки особою вчинено особливо тяжкий злочин, а пом`якшуючі покарання обставини, на які послався суд у своєму рішенні, зумовлені насамперед швидким викриттям його протиправних дій. Крім того, часткове відшкодування шкоди потерпілому здійснено завдяки ефективній роботі правоохоронних органів, оскільки протиправні дії ОСОБА_10 та ОСОБА_8 було викрито наступного дня після скоєння злочину. Такі доводи прокурора в апеляційній скарзі, на думку колегії суддів, є слушними.
Оскільки відповідно до статті 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Вимоги статті 69 КК вказують, що за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може за особливо тяжкий, тяжкий злочин або злочин середньої тяжкості призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для даного виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано дійшов вищенаведеного висновку, і призначене ним покарання не буде сприяти дотриманню принципу його індивідуалізації, більш успішному досягненню цілі виправлення та перевиховання засудженого і попередження вчинення ним нових злочинів.
Крім того, слушними є й доводи прокурора, що стосуються безпідставного застосування судом при призначенні покарання статті 69 КК, оскільки і визнання вини, і сприяння розкриттю злочину, і відшкодування шкоди потерпілому зумовлене викриттям протиправних дій ОСОБА_10 та ОСОБА_8 правоохоронними органами, при цьому прокурор правильно зазначає, що уже наступного дня винні майже розібрали автомобіль потерпілого.
Таким чином, на думку колегії суддів, покарання, призначене ОСОБА_10 із застосуванням статті 69 КК України, не відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Крім того, визначений строк покарання не є достатнім і необхідним для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів, не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину і особі засудженого через м`якість.
Вартим уваги також є те, що відповідно до частини 2 статті 416 КПК при новому розгляді в суді першої інстанції допускається застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення та посилення покарання тільки за умови, якщо вирок було скасовано за апеляційною скаргою прокурора або потерпілого чи його представника у зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання.
У разі встановлення апеляційним судом істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які є підставами для скасування вироку чи ухвали суду і призначення нового розгляду в суді першої інстанції, відповідно до вимог статей 370, 419, ч. 2 ст. 416 КПК України він не може залишити поза увагою доводи апеляційної скарги прокурора чи потерпілого щодо необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання, оскільки в протилежному випадку це призведене до неможливості застосування такого закону при новому розгляді в суді першої інстанції.
А тому з урахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що якщо під час нового розгляду кримінального провадження не буде встановлено інших обставин, які можуть вплинути на висновки суду щодо розміру покарання ОСОБА_10 , то призначене йому покарання із застосуванням статті 69 КК слід вважати м`яким.
Обговорюючи доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора, з приводу розподілення процесуальних витрат колегія суддів находить їх такими, які ґрунтуються на вимогах закону.
Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України, у разі визнання особи винуватою у резолютивній частині вироку зазначаються рішення про відшкодування процесуальних витрат.
Так, згідно з п. 13 ч. 1, ч. 3 ст. 368 КПК України суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити, на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі, якщо обвинувачуються декілька осіб суд вирішує питання, зазначені в цій статті, окремо щодо кожного обвинуваченого. Це питання вирішується судом незалежно від того, чи реалізували учасники кримінального провадження право заявити клопотання про визначення грошового розміру процесуальних витрат, оскільки це входить до предмету доказування у кримінальному провадженні (п. 3 ст. 91 КПК України).
Відповідно до ст. 126 КПК України, питання щодо процесуальних витрат вирішується судом у вироку, який підлягає обов`язковому виконанню, зокрема, в частині їх стягнення.
При цьому солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 118 КПК України, до процесуальних витрат відносяться витрати, пов`язані із залученням експертів, які згідно з ч. 2 ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку стягуються з обвинуваченого на користь держави. При цьому суд, враховуючи майновий стан обвинуваченого, за власного ініціативою або за його клопотанням має право своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати процесуальних витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату процесуальних витрат на визначений строк.
У ч. 2 ст. 124 КПК визначено обов`язок стягнення з обвинуваченого витрат, пов`язаних із залученням експертів, який реалізується в окремій нормі щодо їх розподілу при ухваленні вироку.
Таким чином, відповідно до положень глави 8 КПК України встановлено принцип дольової відповідальності при стягненні процесуальних витрат. При цьому слід звернути увагу, що коли обвинувачуються декілька осіб, то суд вирішує питання відшкодування (компенсацію) процесуальних витрат та їх розмірів окремо щодо кожного з обвинувачених з урахуванням ступеня вини, майнового стану, тощо.
Проте в порушення зазначених вимог кримінального процесуального закону Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області, ухвалюючи даний обвинувальний вирок, не визначив розмір процесуальних витрат, які мають бути компенсовані кожним обвинуваченим в рівних долях, вказавши у резолютивній частині вироку, що судові витрати на проведення судово автотоварознавчої експертизи вартістю 768 грн., судово - трасологічної експертизи вартістю 703 грн. 68 коп., судово медичної експертизи загальною сумою 1471 грн. 68 коп. на користь держави слід стягнути з ОСОБА_10 та ОСОБА_8 в солідарному порядку.
Що ж стосується доводів апеляційних скарг як сторони обвинувачення, так і сторони захисту про істотні порушення норм процесуального і матеріального закону при розгляді цивільного позову потерпілого, колегія суддів вважає їх обґрунтованими і такими, що об`єктивно відповідають матеріалам кримінального провадження.
Як убачається з оскаржуваного вироку, судом першої інстанції були частково задоволені позовні вимоги потерпілого та стягнуто з ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , в солідарному порядку, на користь ОСОБА_11 матеріальну шкоду в розмірі 16229 грн., моральну шкоду в розмірі 100000 грн.
В даному випадку без належної оцінки суду першої інстанції залишились положення ч.3 ст.129 КПК України, відповідно до якої у разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, а також у випадках, передбачених ч.1 ст. 326 КПК України, суд залишає позов без розгляду.
Разом з цим, поза увагою суду залишилася та обставина, що у випадку кваліфікації дій ОСОБА_8 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 396 КК України, яким порушується нормальна діяльність органів досудового розслідування та суду, перешкоджає своєчасному виявленню, розкриттю та припиненню злочинів, викриттю винних у ньому осіб і притягненню їх до кримінальної відповідальності, позовні вимоги потерпілого ОСОБА_11 не підлягали задоволенню, так як виходили за межі обвинувачення ОСОБА_8 за ч.1 ст. 396 КК України.
Таким чином, з огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вимог кримінального процесуального закону під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_10 та ОСОБА_8 не дотримався, з достатньою повнотою не перевірив доводи всіх учасників кримінального провадження, вичерпних, аргументованих та конкретних відповідей на них не дав, не провів ретельного аналізу і оцінки обставин, на які він посилався, обґрунтованих мотивів залишення їх поза увагою у вироку не навів.
Апеляційний суд дійшов висновку, що зазначені істотні порушення є процесуально неприпустимими при судовому розгляді, оскільки в такий спосіб порушуються загальні засади забезпечення права на захист, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, безпосередності дослідження доказів і змагальності сторін у процесі, законності та одночасно обгрунтованості судового рішення, що передбачено як обов`язкова вимога у ст. 370 КПК України, а також містяться у ст. 7 КПК України - серед загальних засад кримінального провадження, яке за своїм змістом та формою повинно їм відповідати. Ці вимоги КПК України не дотримані судом першої інстанції при судовому розгляді, що свідчить про наявність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які встановлені при апеляційному перегляді оскаржуваного судового рішення.
Беручи до уваги приведені норми та аналізуючи зазначені в апеляціях доводи щодо незаконності обвинувального вироку, колегія суддів вважає їх такими, що заслуговують на увагу, оскільки факти значних порушень під час судового слідства знайшли своє підтвердження і є явно очевидними.
Згідно зі ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Не може бути визнано доказами відомості, що містяться в показаннях, речах та документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених зазначеним Кодексом. При цьому виходячи з принципу безпосередності дослідження доказів апеляційний суд не вправі дати їм іншу оцінку, ніж ту, яку дав суд першої інстанції, якщо цих доказів не було досліджено при апеляційному перегляді вироку.
Відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обгрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу.
Як убачається з вимог ст. 404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Оскільки вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційних скарг, а державним обвинувачем в апеляційній скарзі, в якій ставиться питання про погіршення становища обвинувачених, як і в судовому засіданні не було зазначено про повторне дослідження обставин кримінального правопорушення, суд апеляційної інстанції з метою дослідження всіх обставин, встановлених під час кримінального провадження, позбавлений права перевірити доводи апеляційної скарги прокурора та обгрунтування прийнятого судом рішення.
Згідно п.п.1, 2, 3 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неповнота судового розгляду; невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.
Відповідно до вимог ч. 6 ст. 9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою ст. 7 цього Кодексу.
Зважаючи на встановлену під час апеляційного розгляду неповноту, допущену судом першої інстанції, враховуючи те, що в силу вимог ч. 3 ст. 404 КПК України колегія суддів позбавлена можливості усунути її за власною ініціативою, оскільки наділена правом дослідити виключно ті докази, які не досліджувались судом першої інстанції, суд апеляційної інстанції, керуючись ч. 6 ст. 9 КПК України, приходить до висновку, що вирок належить скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Приймаючи до уваги той факт, що діючим КПК України в перелік істотних порушень кримінального процесуального закону, передбачених ст. 412 КПК України та підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції не входять вищезазначені порушення вимог кримінального процесуального закону, виходячи з загальних засад кримінального провадження, а саме з вимог п.п. 10, 15, 16 ч. 1 ст. 7 КПК України та ст. 23 КПК України, відповідно до яких до загальних засад відноситься презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а також безпосередність дослідження показань, речей і документів, вказаний вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2017 року щодо ОСОБА_10 , ОСОБА_8 підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду.
Внаслідок скасування оскаржуваного вироку та призначення нового розгляду справи в суді першої інстанції, апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості щодо розгляду решти апеляційних вимог прокурора та захисника, що у зв`язку з чим вони підлягають перевірці при новому судовому розгляді кримінального провадження.
Під час нового розгляду кримінального провадження необхідно усунути вказані недоліки, повно й всебічно, з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону проаналізувати докази, надані сторонами, дати їм юридичну оцінку з огляду на їх допустимість та достатність, при вирішенні питання про правильність кваліфікації надати оцінку всім доказам, які ці обставини підтверджують або спростовують та відповідно до вимог ст. 370 КПК України ухвалити законне, обгрунтоване й вмотивоване рішення.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 412, 419 КПК України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу прокурора Павлоградської місцевої прокуратури ОСОБА_9 - задовольнити частково.
Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2017 року щодо ОСОБА_10 , ОСОБА_8 - скасувати і призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4