Справа №760/7012/17 Головуючий в суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
Провадження №11-к/824/2562/2019 Доповідач у суді 2-ї інстанції ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2019року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі - ОСОБА_5

за участю:
прокурорів ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Києві матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 18 липня 2019 року, якою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено міру запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 діб в Державній установі «Київський слідчий ізолятор»,-

В С Т А Н О В И Л А:

Солом`янським районним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження №0001888 щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , які обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.12 ч. 2 ст. 115 КК України.
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 18 липня 2019 року ОСОБА_9 та ОСОБА_7 продовжено строк тримання під вартою в ДУ «Київський слідчий ізолятор» до 15.09.2019 включно.
Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, адвокат ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати та ухвали нову, якою обрати більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із застосуванням електронного контролю.
Вказує, що ухвала суду першої інстанції не містить мотивів щодо неможливості застосувати до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, не містить посилання на докази, якими прокурор обґрунтував наявність обставин, що обвинувачений може переховуватись від суду, впливати на свідків та продовжити протиправну діяльність.
Зазначає, що на момент продовження запобіжного заходу основні свідки обвинувачення вже допитані судом, не допитано свідків якими являються працівники поліції з м. Одеса. Перебування під цілодобовим домашнім арештом із застосуванням електронного засобу контролю повністю запобігає даному ризику.
Звертає увагу, що ОСОБА_7 добровільно з`явився до відділу поліції та зізнався у вчиненні кримінального правопорушення. Факт добровільного з`явлення до поліції вказує, що ОСОБА_7 не мав та не має наміру переховуватись від правосуддя, а навпаки, прагне його здійснення, а тому відсутній ризик переховування від суду. Посилання суду першої інстанції в ухвалі на тяжкість кримінального правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_7 та застосування суворої міри покарання, без наявності достатніх доказів ризиків перешкоджання здійснення правосуддя, не являється підставою відмови суду від розгляду можливості застосування альтернативних запобіжних заходів замість тримання під вартою.
Стврджує, що обвинувачений позитивно характеризується та має добру репутацію, має родину, роботу та міцні соціальні зв`язки, постійне місце проживання, раніше не судимий, під час перебуванням під вартою захворів на тяжку хворобу.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити вимоги апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечував проти її задоволення, дослідивши матеріали провадження, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Рішенням Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року № 4-р/2019 року у справі за конституційною скаргою ОСОБА_10 а було вирішено визнати таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення ч.2 ст.392 Кримінального процесуального кодексу України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

При цьому, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; підвищена суспільна небезпечність інкримінованого обвинуваченому злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; ризик переховування від суду; можливість вчинення іншого правопорушення особою; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року, рішення «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000 р., рішення «Летельє проти Франції» від 26.06.1991 р.).

Як вважає колегія суддів, судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.
Під час розгляду клопотання прокурора суд встановив, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбачених п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, бо є всі підстави вважати, що перебуваючи на волі, обвинувачений ОСОБА_7 зможе незаконно вплинути на свідків. ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких кримінальних правопорушень, які мають високий ступінь суспільної небезпеки та за який, в разі визнання його винуватим, може бути засудженим до довічного позбавлення волі.

У рішенні по справі «Wпроти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.

Доводи апеляційної скарги захисника про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також його твердження, що стороною обвинувачення не доведено, що заявлені ризики не зменшились або з`явились нові обставини, колегія суддів вважає безпідставними. При розгляді клопотання прокурором доведено об`єктивне існування обставин, які виправдовують подальше тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 та встановлена наявність ризиків, визначених ст. 177 КПК України.
Відповідно до правової позиції викладеної у п. 80 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2011 року у справі «Марченко проти України», при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.
Однак, розглядаючи можливість застосування до обвинуваченого альтернативних запобіжних заходів, враховуючи тяжкість, характер та ступінь суспільної небезпеки кримінального правопорушення, суворість покарання за кримінальне правопорушення у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , його можливість переховуватись від суду, впливати на свідків та потерпілого, колегія суддів вважає, що не може бути застосований запобіжний захід до ОСОБА_7 у вигляді домашнього арешту із застосуванням засобу електронного контролю.
За сукупності таких обставин, колегія суддів, приймаючи до уваги також факт намагання переховування обвинуваченого протягом тривалого часу з моменту події кримінального правопорушення та намагання приховати вчинений злочин, які суд оцінює у сукупності з іншими наведеними вище даними, вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано продовжив раніше обраний щодо ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст.176 КПК України, можуть на даному етапі забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків.

За таких обставин, перевіривши доводи апеляційної скарги захисника, колегія суддів, за наслідками її розгляду, вважає необхідним вказану скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст. 177-178, 199, 331,404, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 18 липня 2019 року, якою обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено міру запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 діб в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» без змін.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді: