Справа №463/4476/19
Провадження №1-кс/463/2244/19
УХВАЛА

21 червня 2019 року Личаківський районний суд м. Львова

Слідчий суддя ОСОБА_1 , з участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, ОСОБА_4 від 29.05.2019 року про закриття кримінального провадження, -

встановив:

заявник звернувся до слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова зі скаргою на постанову слідчого Другого слідчого відділу Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, ОСОБА_4 від 29.05.2019 про закриття кримінального провадження № 0000046 від 12.03.2019 за ч. 1 ст. 375 КК України.
Скаргу мотивує тим, що 29.05.2019 слідчим винесено постанову про закриття кримінального провадження № 0000046 від 12.03.2019 за ч. 1 ст. 375 КК України. Вважає, що така постанова є незаконною, оскільки слідчим не було вчинено всіх необхідних слідчих дій, зокрема не проведено допит заявника, та передчасною, оскільки слідчий не дочекався результатів розгляду скарги слідчим суддею на його постанову від 19.04.2019 про відмову у визнанні потерпілим.
В судове засідання слідчий не з`явився із невідомих причин, повідомлявся про час і місце розгляду скарги. Його неявка не є перешкодою для розгляду скарги.
Дослідивши матеріали скарги, оглянувши матеріали кримінального провадження 0000046 від 12.03.2019 за ч. 1 ст. 375 КК України, слідчий суддя прийшов до наступного висновку.
12.03.2019 на підставі ухвали слідчого судді Збаразького районного суду Тернопільської області від 01.03.2019 відомості про вчинення суддями апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 375 КК України, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Постановою слідчого Другого слідчого відділу Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, ОСОБА_4 від 29.05.2019 закрито кримінальне провадження № 0000046 від 12.03.2019 за ч. 1 ст. 375 КК України з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 284 КК України, за відсутності в діянні суддів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 складу відповідного злочину.
Як вбачається із заяви про вчинення кримінального правопорушення, на думку заявника, судді апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 вчинили злочин, передбачений ч. 1 ст. 375 КК України, що виразилось у тому, що зазначені судді 04.09.2014 винесли безпідставну ухвалу, якою відмовили йому у поновленні строку на подання апеляції на постанову Тернопільського міськрайонного суду від 11.08.2014.
При цьому під час досудового розслідування 18.04.2019 був проведений допит заявника ОСОБА_3 як свідка, під час якого останній до часу задоволення його клопотання про визнання його потерпілим відмовився давати показання з приводу обставин вчиненого кримінального правопорушення. Постановою слідчого від 19.04.2019 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_3 про визнання його потерпілим у даному кримінальному провадженні. Зазначена постанова слідчого є чинною, в тому числі була чинною на час прийняття слідчим оспорюваної постанови про закриття кримінального провадження. А тому слідчий суддя вважає безпідставними доводи скарги ОСОБА_3 щодо незаконності та передчасності винесення оспорюваної постанови від 29.05.2019 про закриття кримінального провадження № 0000046 від 12.03.2019 за ч. 1 ст. 375 КК України.
Крім того, в ході досудового розслідування зібрані письмові докази, в тому числі з матеріалів кримінального провадження, в межах яких винесено безпідставну, на думку заявника, ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 04.09.2014. Таким чином, слідчим проведені необхідні слідчі та інші процесуальні дії у кримінальному провадженні та дано належну правову оцінку зібраним доказам.
Зокрема, слідчим вірно констатовано, що незгода із судовим рішенням не може бути підставою для кримінального переслідування судді, який його ухвалив. В разі незгоди із судовим рішенням особа вправі оскаржити його в порядку та спосіб, передбачений законом, й звернення про вчинення кримінального правопорушення суддею у зв`язку з ухваленням ним судового рішення є втручанням у діяльність суду та способом впливу на суд, що порушує гарантований Конституцією України принцип незалежності суддів. До зазначеного висновку слідчий обґрунтовано прийшов, виходячи із наступних підстав.
Статтею 126 Конституції України визначено гарантії незалежності і недоторканності суддів, згідно з якими вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється, що означає заборону будь-яких дій стосовно суддів незалежно від форми їх прояву з боку державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, установ, організацій, громадян та їх об`єднань, юридичних осіб з метою перешкодити виконанню суддями професійних обов`язків чи схилити їх до винесення неправосудного рішення. Заборона впливу на суддів у будь-який спосіб поширюється на весь час обіймання ними посади судді.
Конституційний Суд України у своїх неодноразових рішеннях послідовно підтвердив викладені ним правові позиції щодо гарантій незалежності суддів з урахуванням міжнародних стандартів, закріплених у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ратифікованій Верховною Радою України 17 липня 1997 року, та в низці інших міжнародних документів, а саме: «Основні принципи незалежності судових органів», ухвалені резолюціями 40/32 від 29 листопада 1985 року та 40/146 від 13 грудня 1985 року Генеральної Асамблеї ООН, «Процедури ефективного здійснення Основних принципів незалежності судових органів», затверджені 24 травня 1989 року Резолюцією 1989/60 ООН, Європейська хартія «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року, Рекомендації № (94) 12 Комітету міністрів ради Європи «Незалежність, дієвість та роль суддів» від 13 жовтня 1994 року та інших.
Зокрема, у справі за конституційним поданням Верховного Суду України про офіційне тлумачення положень ч.ч. 1, 2 ст. 126 Конституції України та ч. 2 ст. 13 Закону України «Про статус суддів» (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу) від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 Конституційний Суд України визначив, що «недоторканність суддів - один із елементів їхнього статусу. Вона не є особистим привілеєм, а має публічно-правове призначення - забезпечити здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Разом з тим, відповідно до положення ч. 1 цієї статті Конституції України, недоторканність суддів як гарантія їхньої незалежності у виконанні професійних обов`язків може не обмежуватися обсягом, визначеним у ч. 3 статті 126 Конституції України».
Додаткові гарантії незалежності і недоторканності суддів, крім уже передбачених Конституцією України, можуть встановлюватися також законами. Не допускається зниження рівня гарантій незалежності і недоторканості суддів в разі прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів. Зниження рівня гарантій незалежності суддів опосередковано може призвести до обмеження можливостей реалізації права на судовий захист (п.п. 1.2, 1.3, 4.2, 4.3).
Аналогічні роз`яснення змісту гарантій незалежності й недоторканності суддів надано у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» від 13 червня 2007 року. За позицією ВСУ як правило, заяви про вчинення суддями злочину у вигляді, на думку заявника, ухвалення суддями відповідного судового рішення, викликані просто незгодою заявника з прийнятим рішенням, або бажанням таким чином вплинути на результат розгляду справи поза межами встановленої судової процедури. Це є прямим тиском на суд, втручанням у здійснення правосуддя та прямо порушує норми Конституції України, суперечить Основним принципам незалежності судових органів, схвалених резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада 1985 року та 13 грудня 1985 року щодо гарантування засад незалежності судових органів.
Здійснення органами досудового розслідування слідчих дій в рамках розпочатого досудового розслідування щодо надання оцінки законності судового рішення та витребування пояснень у суддів з приводу ухваленого рішення тощо при явному зловживанні учасником процесу свого законодавчого права на оскарження такого рішення до вищої інстанції не узгоджується та прямо протирічить положенням статті 124 Конституції України, оскільки делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.
Згідно з правовими висновками, викладеним у Рекомендації CM/REC (2010) 12 Комітету Ради Європи від 17 листопада 2010 року, судді не зобов`язані роз`яснювати, якими переконаннями вони керувалися при прийнятті судових рішень (п. 15).
Ініціювання кримінального переслідування судді у згаданому контексті є способом незаконного впливу на суд, суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання у діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і має наслідком відповідальність, установлену законом.
Враховуючи вищенаведене, слідчим Другого слідчого відділу Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, ОСОБА_4 винесена постанова із дотриманням вимог КПК України, тому у задоволенні скарги слідчий суддя відмовляє.
Керуючись ст.ст. 303-309, 395 КПК України, -

постановив:

у задоволенні скарги ОСОБА_3 на постанову слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, ОСОБА_4 від 29.05.2019 року про закриття кримінального провадження № 0000046 від 12.03.2019 за ч. 1 ст. 375 КК України - відмовити.
Ухвала на постанову про закриття кримінального провадження підлягає апеляційному оскарженню в порядку і строки передбачені ст.ст. 310, 395 КПК України.

Слідчий суддя: ОСОБА_1