Провадження № 11-кп/824/1309/2019 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія ч. 4 ст. 187 КК України

У Х В А Л А
іменем України

02 грудня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі

суддів: ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря: ОСОБА_5 ,
за участю прокурора: ОСОБА_6 ,
захисників: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві матеріали кримінального провадження № 0008373 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 07.12.2015 року, яким

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Харцизьк, Донецької області, громадянина України, українця, з неповною середньою освітою, неодруженого, не працюючого, зареєстрованого по АДРЕСА_1 , проживаючого по АДРЕСА_2 , раніше судимого 17.07.2014 року Дніпровським районним судом м. Києва за ч.1 ст. 187 КК України до 3 років позбавлення волі із застосуванням ст. ст. 75, 76 КК України на 2 роки,

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187 КК України, ч. 2 ст. 121 КК України та призначити йому покарання: за ч.4 ст.187 КК України у виді 9 (дев`яти) років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його власністю; за ч.2 ст.121 КК України у виді 8 (восьми) років позбавлення волі; згідно ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим,призначено остаточне покарання у виді 9 (дев`яти) років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його власністю; на підставі положень ч. 4 ст. 70 КК України цей вирок, а також вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 17.07.2014 року, яким ОСОБА_12 засуджений за ч. 1ст.187 КК України до 3 (трьох) років позбавлення волі та на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки з покладенням обов`язків передбачених ст. 76 КК України, постановлено виконувати самостійно.

та
ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця міста Яготин, Київської області, громадянина України, українця, з середньою освітою, неодруженого, не працююсого, зареєстрований та проживає по АДРЕСА_3 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187 КК України, ч. 2 ст. 121 КК України та призначити йому покарання: за ч.4 ст.187 КК України у виді 8 (восьми) років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його власністю; за ч.2 ст.121 КК України у виді 7 (семи) років позбавлення волі; згідно ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_10 остаточне покарання у виді 8 (восьми) років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його власністю.

Стягнуто з ОСОБА_12 та ОСОБА_10 процесуальні витрати за проведені експертизи у сумі 5 366 грн. 80 коп., в рівних частках по 2 683 грн 40 коп з кожного, на користь держави. Цим же вироком вирішено питання про речові докази.

В С Т А Н О В И Л А:

Відповідно до вироку суду, ОСОБА_10 на початку літа 2014 року, під час праці на автомийці по вул. Зеленогірській, 4-А в м. Києві, яку орендувала його знайома особа, матеріали відносно якої виділені в окреме кримінальне провадження, познайомився із ОСОБА_12 , який перебував у дружніх стосунках із особою, матеріали відносно якої виділені в окреме кримінальне провадження.

В подальшому, ОСОБА_12 та особа,матеріали відносно якої виділені в окреме кримінальне провадження, знаходячись за адресою по вул. Зеленогірській, 4-А в м. Києві повідомили ОСОБА_10 про спільне їх готування до вчинення розбійного нападу на ОСОБА_14 , яка була родичкою особи, матеріали відносно якої виділені в окреме кримінальне провадження, та останній вирішив приєднатися до злочинних дій ОСОБА_12 . Особа матеріали відносно якої виділені в окреме провадження та ОСОБА_10 , знаходячись за адресою по АДРЕСА_4 , маючи єдиний злочинний намір, спрямований на вчинення розбійного нападу на ОСОБА_14 , 1939 року народження, з метою заволодіння її грошовими коштами, тобто чужим майном, вступили між собою в злочинну змову та домовились про спільне виконання вказаного злочину.

Після чого, ОСОБА_12 , особа матеріали відносно якої виділено в окреме кримінальне провадження, та ОСОБА_10 , маючи корисливі мотиви, декілька разів приїздили до будинку АДРЕСА_5 проживала ОСОБА_14 , та оглядаючи навколишнє середовище продовжували обговорювати план сумісного вчинення розбійного нападу відносно потерпілої.

03.07.2014 року, приблизно о 13 годині 00 хвилин, ОСОБА_12 , особа, матеріали відносно якої виділені в окреме кримінальне провадження, та ОСОБА_10 , реалізуючи свій злочинний умисел на вчинення розбою, поєднаного з насильством небезпечним для життя ОСОБА_14 , діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб, з метою заволодіння грошовими коштами останньої, під`їхали на автомобілі, за кермом якого перебувала особа матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, до будинку АДРЕСА_6 . Після чого, ОСОБА_12 та ОСОБА_10 , назвавшись працівниками ЖРЕО, зайшли до вказаної вище квартири, двері якої відчинила ОСОБА_14 , діючи згідно попередньо розробленого плану, ОСОБА_10 під вигаданим приводом, пройшов до ванної кімнати нібито записати показники лічильника, а ОСОБА_12 пішов із ОСОБА_14 до приміщення кухні де, відволікаючи останню, розпочав розмову.

Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_12 , діючи за попередньою змовою із ОСОБА_10 та особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, маючи єдині корисливі наміри, провів ОСОБА_14 до ванної кімнати, де разом із ОСОБА_10 напав на потерпілу та наніс два удари металевим предметом, який попередньо взяв із автомобіля особи, матеріали відносно якої виділені в окреме кримінальне провадження, в область голови останньої, від яких потерпіла втратила свідомість. Таким чином ОСОБА_12 , діючи сумісно з ОСОБА_10 та маючи єдиний злочинний намір, спрямований на заволодіння грошовими коштами ОСОБА_14 , застосував до потерпілої насильство яке є небезпечним для життя чи здоров`я особи, чим попередили можливість чинення опору потерпілою.

Після чого, ОСОБА_12 та ОСОБА_10 , діючи за попередньою змовою із особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, яка в цей час перебувала поблизу будинку та спостерігаючи за навколишнім середовищем з метою попередження останніх про небезпеку, сприяла останнім заволодіти чужим майном пройшли до кімнати квартири, де заволоділи металевим сейфом, в якому знаходились грошові кошти, що належали ОСОБА_14 в загальній сумі 2 000 грн.

В подальшому, ОСОБА_12 , ОСОБА_10 та особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, з місця вчинення злочину зникли та викраденим майном розпорядились на власний розсуд, чим спричинили гр. ОСОБА_14 матеріальної шкоди на загальну суму 2 000 грн.

Своїми умисними злочинними діями ОСОБА_12 , ОСОБА_10 та особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, заподіяли ОСОБА_14 , згідно висновку експерта № 1712/2 від 29.08.2014 року, наступні тілесні ушкодження: а) синці в ділянці правого ока з розповсюдженням на ділянку носа, в ділянці лівого ока, синець та забійна рана на його фоні в ділянці вушної раковини;
- масивна імбібіція м`яких тканин волосистої частини голови практично на всьому їх протязі, закритий перелом потиличної кістки, нерівно виражений субарахноїдальний крововилив, що покриває півкулі мозку та мозочку, в поєднанні з вогнищами забою тканини мозку в лобних та правій скроневій ділянках, наявність субдурально в ділянці середньої черепної ямки близько 20 куб. см. крові, внутрішньо мозкова гематома в ділянці правої півкулі мозочку, кров в шлуночках мозку, добре виражена борозда вдавлена на нижній поверхні обох півкуль мозочку від краю великого потилочного отвору. Виявлений комплекс ушкоджень має ознаки тяжких тілесних ушкоджень за критеріям небезпеки для життя. І між даним комплексом ушкоджень та причиною настання смерті вбачається прямий причинно-наслідковий зв`язок; б) синці в ділянці верхніх кінцівок, грудної клітки ліворуч мають ознаки легких тілесних ушкоджень.Характер та морфологія виявлених ушкоджень свідчить про те, що всі вони виникли від неодноразової дії тупого предмету (-ів), що не відобразив своїх індивідуальних особливостей в ушкодженнях; і виходячи з їх зовнішнього вигляду та даних судово-гістологічного дослідження не виключається можливим їх виникнення не менше 3 доби до настання смерті.

Смерть ОСОБА_14 настала внаслідок закритої черепно-мозкової травми, у вигляді ушкодження шкіри та м`яких тканин голови, перелому кісток склепіння та основи черепу, крововиливу під оболонки у шлуночки та в тканину мозку. Що зумовило розвиток набряку набухання головного мозку.

В апеляційних скаргах:

- захисник ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_12 просить винести рішення, яким вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 07.12.2015 року щодо ОСОБА_12 скасувати та ухвалити виправдувальний вирок. Вимоги обґрунтовує тим, що висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_12 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121 та ч. 4 ст. 187 КК України, ґрунтуються на припущеннях та доказах, які є недопустимими. Зазначає, що показання свідка ОСОБА_15 не можуть бути належним доказом винуватості ОСОБА_12 , оскільки даний свідок перебуває у неприязних стосунках з обвинуваченим та є раніше судимою особою, а його показання з чужих слів є сумнівними та не підтверджуються іншими доказами. Поклавши в основу вироку показання свідка ОСОБА_15 , які він дав суду 09.10.2015 року, суд першої інстанції не дав належної оцінки попереднім показанням свідка від 17.06.2015 року про те, що на досудовому слідстві він обмовив ОСОБА_12 та дав неправдиві свідчення щодо його винуватості через погрози з боку працівників міліції. На думку захисника, на недопустимість показань ОСОБА_16 від 09.10.2015 року свідчить і те, що під час допиту у судовому засіданні свідок знаходився в стані алкогольного спяніння.На переконання адвоката, судом першої інстанції не надано належної оцінки іншим доказам, які підтверджують невинуватість ОСОБА_12 у вчиненні інкримінованих йому злочинів. Такими доказами, на думку захисника, є показання свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , які повідомили суду, що на час вчинення інкримінованих ОСОБА_12 злочинів він разом із ними перебував в іншому місці. Апелянт вважає, що, незважаючи на те, що дані свідчення не спростовані стороною обвинувачення, суд необґрунтовано їх відкинув, розцінивши такими, що вони спрямовані на ухилення ОСОБА_12 від кримінальної відповідальності за вчинений злочин. На думку захисника, не може бути доказом винуватості ОСОБА_12 у вчиненні інкримінованих злочинів і показання свідка ОСОБА_19 , оскільки вона засвідчила в суді, що не впізнає серед обвинувачених тієї особи, яка напередодні вчиненого злочину намагалася ще з однією особою увійти до її квартири, назвавшись працівниками «Водоканалу». Адвокат зазначає, що необґрунтованими є посилання суду першої інстанції на дані протоколів огляду місця події квартири, де було вчинено злочини, дані висновків експертиз, як на докази винуватості ОСОБА_12 , оскільки жоден з них не підтверджує того, що обвинувачений перебував у квартирі потерпілої та причетний до спричинення ОСОБА_14 тілесних ушкоджень.

В подальшому захисник уточнила вимоги апеляційної скарги та просила закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_12

- обвинувачений ОСОБА_10 просить вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 07.12.2015 року щодо нього скасувати та винести виправдувальний вирок у зв`язку з його невинуватістю та непричетністю до інкримінованих йому злочинів. Вимоги обґрунтовує тим, що під час проведення слідчого експерименту з його участю він обмовив себе у причетності до злочину, оскільки на нього чинився психологічний тиск з боку працівників міліції. Про обставини злочину та розташування кімнат в квартирі він дізнався від працівників міліції, які в день його затримання привозили його на квартиру потерпілої та повідомили про обставини та деталі вчинення злочинів, у яких його тепер обвинувачують. На думку обвинуваченого, не може бути доказом його винуватості у вчиненні інкримінованих злочинів і показання свідка ОСОБА_19 , оскільки вона вказала суду, що не впізнає в ньому та ОСОБА_12 осіб, які в день та час вчинення злочину намагалися увійти до її квартири під приводом перевірки якості води. На переконання ОСОБА_20 показання свідка ОСОБА_15 є недостовірним та недопустимим доказом, оскільки він неодноразово їх змінював у суді, посилаючись на неправомірний вплив на нього слідчого ОСОБА_21 . Крім цього, свідчення ОСОБА_15 , які фактично є показаннями з чужих слів, не підтверджуються іншими доказами, визнаними допустимими, а тому суд незаконно послався на них у вироку. Також посилається на порушення судом вимог ст.373 КПК України про те, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Заслухавши доповідача, думку захисників, які підтримали подані апеляційні скарги та просили їх задовольнити; прокурора, який проти задоволення апеляційних скарг заперечував та просив залишити вирок суду першої інстанції без змін; вивчивши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступного.
Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто його має бути ухвалено компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Також суд у своєму рішенні повинен навести належні, достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно ч. 4 ст. 401 КПК України обвинувачений підлягає обов`язковому виклику в судове засідання для участі в апеляційному розгляді, якщо в апеляційній скарзі порушується питання про погіршення його становища або якщо суд визнає обов`язковою його участь, а обвинувачений, який утримується під вартою, - також у разі, якщо про це надійшло його клопотання.

Так, обвинувачені судом апеляційної інстанції неодноразово викликалися до суду, однак жодного разу не з`явилися. Оскільки учасники судового розгляду не заявляли клопотань про обов`язкову участь обвинувачених та не заперечували щодо розгляду кримінального провадження у їх відсутність, колегія суддів прийшла до висновку, що їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду, оскільки в апеляційних скаргах не ставиться питання про погіршення їх становища.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Частиною 6 цієї ж норми передбачено, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Так, жодним із учасників кримінального провадження ні в апеляційних скаргах, ні в судовому засіданні не заявлялось клопотань про повторне дослідження наявних доказів або обставин, у зв`язку з чим, суд за власною ініціативою позбавлений можливості їх повторного дослідження.

Відповідно до Висновку Верховного Суду України, що міститься у постанові №5-249кс15 від 21.01.2016 року, дотримання принципу безпосередності дослідження доказів вимагається в разі, якщо в апеляційному суді постає питання про встановлення певного факту в інший спосіб, ніж це було здійснено у суді першої інстанції.
Частина 2 статті 121 КК України передбачає кримінальну відповідальність за умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Відповідно до ч. 4 ст. 187 КК України кримінальна відповідальність настає за розбій (напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, або з погрозою застосування такого насильства), спрямований на заволодіння майном у великих чи особливо великих розмірах або вчинений організованою групою, або поєднаний із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень

Обвинувачені ОСОБА_12 та ОСОБА_10 вину у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушеннях за ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 121 КК України не визнавали, однак вона підтверджується доказами, які були досліджені під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, зокрема:

- протоколом огляду місця події від 03.07.2014 року, 06.07.2014 року, від 07.07.2014 року квартири АДРЕСА_7 в ході яких оглянуто місце вчинення кримінального правопорушення квартиру АДРЕСА_8 , у тому числі ванна кімната із лічильниками води, зафіксовані плями бурого кольору, місце в стіні біля вікна де знаходився сейф, а також були вилучені моток липкої стрічки скоч з плямами речовини бурого кольору; вилучено вирізку з наволочки з плямою бурого кольору; металеву трубу; 10 слідів папілярних узорів /т. 3 а.п. 20-25; а.п. 26-35; а.п. 42-44/;

- протоколом огляду місця події (трупа) в приміщенні моргу від 06.07.2015 року в ході якого зафіксовано розташування тілесних ушкоджень на трупі ОСОБА_14 із план-схемою розташування тілесних ушкоджень на трупі та додатками фототаблиць /т.3 а.п. 45-48/;

- висновком судової молекулярно-генетичної експертизи від 21.11.2014 року № 675 мб, відповідно до якого встановлені генетичні ознаки (ДНК-профілі) крові людини та клітин з ядрами на фрагменті клейкої стрічки типу «скотч» (об`єкти №№ 1,2). Генетичні ознаки крові людини та клітин з ядрами на фрагменті клейкої стрічки типу «скотч» (об`єкти №№1,2) збігаються між собою та збігаються з генетичними ознаками зразка крові трупа ОСОБА_14 . Ймовірність випадкового збігу генетичних ознак, встановлених в об`єктах №№1,2 та зразку крові трупа ОСОБА_14 складає 1,89 х 10(-21). Сукупність генетичних ознак, встановлених у вказаних об`єктах, зустрічається не частіше, ніж у 1 з 5,30 х 10 (20) осіб /Т.2 а.п.182 188/;

- висновком судової імунологічної експертизи від 10.11.2014 року № 674 мб, відповідно до якого при дослідженні слідів речовини бурого кольору (об`єкт №1) та місць без видимих слідів (об`єкт №2) на фрагменті клейкої стрічки типу «скотч» виявлено кров людини та клітини з ядрами /т. 2 а. п.192 196/;

- висновком судової молекулярно-генетичної експертизи від 21.11.2014 року № 669 мб, яким встановлені генетичні ознаки (ДНК-профіль) крові людини та клітин з ядрами на фрагменті клейкої стрічки типу «скотч» (у постанові слідчого «змоток липкої стрічки» (об`єкт №1). Генетичні ознаки крові людини та клітин з ядрами на фрагменті клейкої стрічки типу «скотч» (об`єкт №1) збігаються з генетичними ознаками зразка крові трупа ОСОБА_14 . Ймовірність випадкового збігу генетичних ознак, встановлених в об`єктах №№1,2 та зразку крові трупа ОСОБА_14 складає 1,89 х 10(-21). Сукупність генетичних ознак, встановлених у вказаних об`єктах, зустрічається не частіше, ніж у 1 з 5,30 х 10 (20) осіб /т.2 а.п. 201 207/;

- висновком судової імунологічної експертизи від 10.11.2014 року № 668 мб, згідно з яким при дослідженні слідів речовини бурого кольору на фрагменті клейкої стрічки типу «скотч» (об`єкт №1) виявлено кров людини та клітини з ядрами /т. 2 а.п. 212-215/;

- висновком судової молекулярно-генетичної експертизи від 18.11.2014 року № 673 мб, яким встановлені генетичні ознаки (ДНК-профіль) крові людини та клітин з ядрами на фрагменті тканини (в постанові слідчого «вирізка з наволочки») (об`єкт №1). Генетичні ознаки крові людини та клітин з ядрами на фрагменті тканини (об`єкт №1) збігаються з генетичними ознаками зразка крові трупа ОСОБА_14 . Ймовірність випадкового збігу генетичних ознак, встановлених в об`єктах №№1,2 та зразку крові трупа ОСОБА_14 складає 1,89 х 10(-21). Сукупність генетичних ознак, встановлених у вказаних об`єктах, зустрічається не частіше, ніж у 1 з 5,30 х 10 (20) осіб /т.2 а.с.220 225/;

- висновком судової імунологічної експертизи від 20.10.2014 року №672 мб, яким встановлено, що при дослідженні слідів речовини бурого кольору (об`єкт №1) на фрагменті тканини (в постанові слідчого «вирізка з наволочки») виявлено кров людини та клітини з ядрами /т. 3 а. п. 85-90/;

- висновком судово-медичної експертизи від 29.08.2014 року № 1712/2 на підставі судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_14 , 1939 р.н. та вивчення медичної документації у ОСОБА_14 було виявлено наступне: а) синці в ділянці правого ока з розповсюдженням на ділянку носа, в ділянці лівого ока, синець та забійна рана на його фоні в ділянці правої вушної раковини, - масивна імбібіція м`яких тканин волосистої частини голови практично на всьому їх протязі, закритий перелом потиличної кістки, нерівно виражений субарахноїдальний крововилив, що покриває півкулі мозку та мозочку, в поєднанні з вогнищами забою тканини мозку в лобних та правій скроневій ділянках, наявність субдурально в ділянці середньої черепної ямки близько 20 куб.см. крові, внутрішньо мозкова гематома в ділянці правої півкулі мозочку, кров в шлуночках мозку, добре виражена борозна вдавлена на нижній поверхні обох півкуль мозочку від краю великого потиличного отвору. Виявлений комплекс ушкоджень має ознаки тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя. І між даним комплексом ушкоджень та причиною настання смерті вбачається прямий причинно-наслідковий зв`язок. б)- Синці в ділянці верхніх кінцівок, грудної клітки ліворуч-мають ознаки легких тілесних ушкоджень. Характер та морфологія виявлених ушкоджень свідчить про те, що всі вони виникли від неодноразової дії тупого предмета (-ів), що не відобразив своїх індивідуальних особливостей в ушкодженнях; і виходячи з їх зовнішнього вигляду та даних судово-гістологічного дослідження не виключається можливим їх виникнення не менш 3 доби до настання смерті. 2. Смерть ОСОБА_14 настала в наслідок закритої черепно-мозкової травми, у вигляді ушкодження шкіри та м`яких тканин голови, перелому кісток склепіння та основи черепу. крововиливу під оболонки, у шлуночки та в тканину мозку, що зумовило розвиток набряку-набухання головного мозку. 3. Згідно даних медичної документаці: при проведенні токсикологічного дослідження, в крові ОСОБА_14 на момент надходження її до стаціонару КМКЛШМД етилового спирту не виявлено (аналіз №6015 від 03 липня 2014 року) /т. 3 а. п.74-80/;

- протоколомслідчого експерименту від 05.07.2014 року за участі підозрюваного ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_5 під час якого ОСОБА_10 у присутності захисника на місці показав та розказав, яким чином та звідки вони під`їхали до будинку АДРЕСА_6 . Далі, біля квартири АДРЕСА_7 розказав, що Самір ( ОСОБА_12 ) подзвонив в домофон та назвався представником ЖЕК, їм відкрила бабуся. Самір зайшов першим та пішов на кухню, а він у ванну кімнату. Коли він був у ванній кімнаті, Самір ( ОСОБА_12 )дав йому металевий прут та наказав вдарити ОСОБА_22 , він цього робити не став, тоді ОСОБА_23 ( ОСОБА_12 ) забрав прут та сам вдарив ним двічі. Потім Самір ( ОСОБА_12 ) видовбав сейф зі стіни та вони пішли до машини. На запитання захисника, чи чинився на нього тиск повідомив, що тиску не чинилось / том 3 а.п.185/.

Оскільки висновки суду апеляційної інстанції щодо вказаних обставин не є відмінними від висновків суду першої інстанції, враховуючи правову позицію Верховного Суду України, висловлену в Постанові від 20.04.2017 року у справі №554/12965/14-к, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності безпосереднього дослідження вказаних вище доказів.

Окрім того, відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» № 10 від 06.11.2009 року, розбій як злочин проти власності (стаття 187 КК) це напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний

із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства. Під нападом за статтею 187 КК слід розуміти умисні дії, спрямовані на негайне вилучення чужого майна шляхом застосування фізичного або психічного насильства, зазначеного в частині першій цієї статті. Розбій вважається закінченим з моменту нападу, поєднаного із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, або з погрозою застосування такого насильства, незалежно від того, заволоділа винна особа майном потерпілого чи ні. Відповідно до абз. 3 п. 10 вказаної постанови, якщо під час розбою чи вимагання було умисно заподіяно тяжке тілесне ушкодження, внаслідок якого сталася смерть потерпілого, або останнього було умисно вбито, дії винної особи належить кваліфікувати за сукупністю злочинів за частиною четвертою статті 187 чи статтею 189 КК і частиною другою статті 121 або пунктом 6 частини другої статті 115 КК.

Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» № 2 від 07.02.2003 року, для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК, суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю.

Що стосується посилання ОСОБА_10 на недопустимість як доказу протоколуслідчого експерименту від 05.11.2014 року за його участю, то слід зазначити наступне.Відповідно до ст. 240 КПК з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань, у тому числі і з застосуванням відеозапису. Як видно зі змісту протоколу, слідчий експеримент був проведений слідчим за участю ОСОБА_10 , його захисника та двох понятих. Результати експерименту було зафіксовано на відеокамеру та у подальшому записано на диск, який долучений до протоколу, про що в ньому заначено. Із долученого до протоколу відеозапису видно, що під час проведення даної слідчої дії ОСОБА_10 , знаходячись перед дверима квартири АДРЕСА_7 , розповідає всім учасникам про обставини вчинення розбійного нападу, який був вчинений ним у вказаній квартирі на потерпілу ОСОБА_14 . 03.07.2014 року разом із ОСОБА_12 . При цьому ОСОБА_10 розкриває такі деталі та подробиці вчиненого, які могли бути відомі тільки безпосередньому виконавцю, і жодних заяв про те, що на нього працівниками правоохоронних органів чинився тиск ні ОСОБА_10 , ні його захисником висловлено не було.

Що стосується посилання в апеляційних скаргах на необхідність визнання показань свідка ОСОБА_15 від 09.10.2015 року недопустимим доказом, то з цього приводу слід зазначити наступне.

Відповідно до ст.97 КПК України показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджуються іншими доказами, визнаними допустимими.

Так, показання свідка ОСОБА_15 , які покладені в основу вироку та підтверджують факт вчинення кримінальних правопорушень саме обвинуваченими, колегія суддів оцінює в сукупності з іншими доказами, які знаходяться в матеріалах кримінального провадження і є допустимими.

Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що показання свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_24 та ОСОБА_25 , не можуть бути об`єктивними через близькі стосунки з обвинуваченими.

Слушними є посилання захисника та обвинуваченого ОСОБА_10 на ту обставину, що показання свідка ОСОБА_19 не є доказом вини обвинувачених, оскільки вона засвідчила в суді, що не впізнає серед обвинувачених тієї особи, яка напередодні вчиненого злочину ще з однією особою, назвавшись працівниками «Водоканалу» намагалися увійти до її квартири, а тому дані показання колегія суддів не бере до уваги. Хоча протоколи огляду місця події та висновки експертиз прямо і не вказують на причетність обвинувачених до вчинення кримінального правопорушення, однак вони є доказом того, що злочин було вчинено, а тому суд правомірно посилався на них у вироку.

Таким чином, наведеним у вироку доказам суд дав належну оцінку та правильно кваліфікував дії ОСОБА_12 і ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 121, ч. 4 ст. 187 КК України. Покарання обвинуваченим судом призначене з дотримання вимог ст.65 КК України. Зазначені в апеляційних скаргах доводи не ставлять під сумнів законність вироку суду першої інстанції, а тому вони не підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги адвоката ОСОБА_9 і інтересах ОСОБА_12 та обвинуваченого ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 07.12.2015 року щодо ОСОБА_12 та ОСОБА_10 залишити без змін.

Ухвалу може бути оскаржено в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення.

С У Д Д І :

_________________ _________________ _________________
ОСОБА_2 ОСОБА_26 ОСОБА_4