Справа № 755/18/19
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"23" вересня 2019 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

та його учасника

потерпілого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження внесене 25.04.2018 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004109 за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Київ, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, студента КУТЕП, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, та

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Київ, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, працюючого продавцем консультантом ТОВ «Антошка», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, кожного окремо,

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України,

в с т а н о в и в :
Судом визнано доведеним, що ОСОБА_6 разом з ОСОБА_5 24.04.2018 приблизно о 23:00 год. перебували неподалік ТЦ «Мега Сіті», за адресою: м. Київ, вул. Харківське шосе 19, де помітили ОСОБА_7 та в цей момент у останніх виник злочинний умисел направлений на вчинення нападу на останнього з метою заволодіння його особистим майном, поєднаного з погрозами застосування насильства, що є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.

Реалізуючи свої злочинні наміри направлені на вчинення нападу з метою заволодіння майном ОСОБА_7 , діючи за заздалегідь досягнутою домовленістю ОСОБА_6 разом з ОСОБА_5 зупинили потерпілого біля під`їзду будинку № 1 по вул. Хорольська в м. Києві.

Продовжуючи свої злочинні наміри, ОСОБА_5 направив у сторону потерпілого ОСОБА_7 предмет схожий на пістолет та, погрожуючи ним, наказав ОСОБА_7 передати йому рюкзак з речами та мобільний телефон, які останній мав при собі.

Усвідомлюючи реальну загрозу своєму життю та здоров`ю, що виражалась у відкритій демонстрації предмету, що за зовнішніми ознаками був схожий на пістолет, ОСОБА_7 передав ОСОБА_5 та ОСОБА_6 належні йому мобільний телефон марки Самсунг А5 чорного кольору, ІМЕІ: НОМЕР_1 , приблизною вартістю 10 000 гривень в якому знаходилась сім-карта мобільного оператора №НОМЕР_2 та рюкзак чорного кольору в середині якої знаходилась портативна музична колонка JBL блакитного кольору, приблизною вартістю 600 грн.

Після чого ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , довівши свій злочинний умисел до кінця, з місця вчинення кримінального правопорушення зникли.

28.04.2018 ОСОБА_6 заклав викрадені у ОСОБА_7 мобільний телефон марки Самсунг А5 чорного кольору та портативну музичну колонку JBL блакитного кольору до ломбарду ПТ «Ломбард Парус».

Вказаних висновків суд дійшов провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Так,допитаний, у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 пояснив, що 24.04.2018 разом з іншим обвинуваченим, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , знаходились на Дарницькій площі.

Потім усі разом пішли прогулюватись в напрямку ТЦ «Мега Сіті», що знаходиться за адресою: м. Київ, Харківське шосе 19.

Помітили потерпілого з товаришем, ОСОБА_10 попросив у друга потерпілого ОСОБА_11 цигарку, але вони відмовили ОСОБА_10 в цьому проханні, через, що виник конфлікт побутового характеру, тож їх компанія рушила за потерпілим з товаришем.

Коли вони (потерпілий й товариш) розходились, вони, у свою чергу, в цей час, устигли подолати відстань, яка була між ними та наблизились усі разом до потерпілого.

Він взяв з карману телефон і направив на потерпілого в район тулубу і сказав йому, щоб той віддавав телефон.
ОСОБА_6 стояв поряд, а за ними, на відстані 3 метрів, ОСОБА_12 та ОСОБА_8
він забрав з руки телефон і сказав потерпілому бігти.
У цей час рюкзак був на спині у потерпілого, і коли він почав бігти, останній у нього упав сам по собі.
Таким чином він особисто взяв телефон, а хто з хлопців забрав рюкзак не пам`ятає.
В подвальшому телефон та колонку потерпілого здали в ломбард, а кошти поділили на чотирьох.

Доповнив, що пістолету при собі не мав, а на потерпілого наставляв руку, в якій тримав телефон.
Допитаний, у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 пояснив, що 24.04.2018 разом з іншим обвинуваченим, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , знаходились на Дарницькій площі.

Потім усі разом пішли прогулюватись в напрямку ТЦ «Мега Сіті», що знаходиться за адресою: м. Київ, Харківське шосе 19.

Коли гуляли, у певний момент помітили потерпілого з товаришем, ОСОБА_10 попросив у товариша потерпілого цигарку, а чи отримав не знає.

Однак, далі, вони у чотирьох рушили за потерпілим та його другом.

У певний момент потерпілий з другом попрощались, і кожен пішов у своєму напрямку.

Вони у свою чергу в цей час, коли потерпілий прощався з другом, устигли подолати відстань яка була між ними та наблизились до потерпілого.

Надалі, відбувалися події, які є тотожні поясненням обвинуваченого ОСОБА_5 .

Обвинувачений указав, що з потерпілим фізичного контакту у будь-кого не було.

Додав, що рюкзак забрав він додому, але після того, як потерпілий залишив його на місці події та по дорозі його ніс ОСОБА_13 .

Надалі, телефон здали до ломбарду та отримані кошти поділили на чотирьох, а саме на нього, ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 по 500 грн.

Пістолету не бачив.

Тобто, обвинувачені, як наслідок, не оспорюючи факт самої події та заволодіння ними майном потерпілого, усе ж таки указали, що, уважають, що в тій ситуації, учинили грабіж, а не розбій по відношенню до потерпілого.
Адже, умислу на розбій по відношенню до потерпілого не мали, а мали лише саме бажання відкрито заволодіти його майном, що власне і реалізували, тим самим, висловили своє суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій (умисел на грабіж).
Кожен з обвинувачених критично оцінив свої дії, висловили жаль щодо цих подій та указали, що готові нести відповідальність за учинене у межах своє вини.

Також обвинувачені зазначили, що за період, який пройшов з дня вчинення злочину, повністю переоцінили своє життя, життєві цінності, зрозуміли, що нічого важливішого для себе у цьому житті не мають, ніж своє самовиховання у дусі дотримання загальноприйнятних норм поведінки та моралі, створення своїх родини та виховання у них (сім`ях) своїх дітей, аби останні не допускали тотожних помилок молодості, як вони.
Суд указані пояснення обвинувачених сприймає, як такі що заслуговують на увагу, однак не беззаперечні за свою суттю в цілому, у розрізі такого.

З досліджених судом, у порядку ст. 358 КПК України, у судовому засіданні, документів, тобто спеціально створених з метою збереження інформації матеріальних об`єктів, які містять зафіксовані за допомогою письмових знаків, зображення тощо у ракурсі із отриманими висновками, тобто докладними описами проведених експертом досліджень та зроблених за їх результатами висновків, які суд дослідив у порядку § 3 Глави 28 Розділу IV КПК України, та показаннями потерпілого та свідка, які суд сприймав безпосередньо, в їх системному зв`язку, судовим слідством встановлено наступне.

Будучи допитаним в судовому засіданні відповідно до ст. 353 КПК України, у взаємозв`язку із ч. 2, 3, 5 - 14 ст. 352 КПК України, потерпілий ОСОБА_7 надав покази у яких указав, що24.04.2018 після о 22:00 год. направлявся додому за адресою: АДРЕСА_3 разом зі своїм знайомим ОСОБА_17 , що проживає в АДРЕСА_4 .
З собою потерпілий мав мобільний телефон марки Самсунг чорного кольору А5 2016 року, вартістю, приблизно 10 000 гривень в якому знаходилась сім-карта, який знаходився в правій кишені шортів у які той був одягнутий. На плечі був рюкзак, чорного кольору з тканини та помаранчевими вставками, вартістю приблизно 600 гривень, в якому знаходилась музична колонка блакитного кольору вартістю приблизно 600 гривень.
Коли пройшли ТЦ «Мега Сіті», до них зі знайомим підійшло четверо незнайомих молодих людей приблизно 18 років на вигляд кожний, а саме, як потім виявилося це були обвинувачені та свідки у провадженні.
Підійшовши до них один з хлопців попросив у друга потерпілого цигарку, на що ОСОБА_11 їм віддав свою цигарку та вони пішли в напрямку місця свого проживання.
У певний момент ОСОБА_11 помітив, що обвинувачені та ОСОБА_12 й ОСОБА_8 йдуть за ними та сказав про це потерпілому.
Дійшовши до перехрестя вулиць Хорольська та Двінська потерпілий з ОСОБА_11 попрощалися та попрямували в різні напрямки, а саме кожен за місцем свого проживання.
Надалі, по дорозі до свого місця проживання, потерпілий помітив як за ним, в тому ж напрямі направлялись двоє з вищевказаних хлопців, а саме свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_8 , у той час, як обвинувачені пішли за його другом ОСОБА_11 .
Аби перевірити те, чи дійсно ОСОБА_12 та ОСОБА_8 , прямують за потерпілим, він спонтанно повернув ліворуч, вони пішли за ним, потім праворуч, однак свідки також рухалися у тому ж напрямку, збільшив швидкість і вони збільшили, він зменшив її, вони зробили те ж саме, тож потерпілий зрозумів, що вони рухаються у тотожному з ним напрямку цілеспрямовано.
Потерпілий вирішав не ризикувати та пішов швидко в напрямку будинку друга, однак коли дійшов до дитячого майданчика, попереду нього вийшли обвинувачені.
Також, коли потерпілий обернувся та побачив, що на відстані приблизно 2 метри від нього знаходяться ще двоє з вищевказаних чоловіків, а саме ОСОБА_12 , й ОСОБА_8 .
В подальшому, обвинувачений ОСОБА_5 направив у його сторону, як йому здалося, предмет схожий на пістолет та, погрожуючи ним, наказав передати йому мобільний телефон, рюкзак.

Він намагався поспілкуватися з обвинуваченим ОСОБА_5 , урегулювати це питання, однак вони на контакт не йшли та повторили свою вимогу віддати їм указані речі.

Що він,власне, і зробив, а саме кинув на землю рюкзак, а на нього телефон так як відчував реальну загрозу своєму життя в цей момент, адже пістолет був направлений на нього.

ОСОБА_6 увесь час мовчав, та особисто забрав рюкзак, а ОСОБА_5 телефон.
Заволодівши його речами, один з обвинувачених указав йому бігти, однак хто саме не пам`ятає.
У момент цих подій ОСОБА_12 та ОСОБА_8 стояли позаду потерпілого, десь за метри 2, нічого не говорили, просто стояли та спостерігали за подією, розуміючи, що відбувається, адже попередньо до цього вони, власне, йшли за ним та були з однієї компанії що й обвинувачені, тобто, напевне, діяли разом (обопільно).
Після подій потерпілий направився до під`їзду будинку, де проживає ОСОБА_11 , а обвинувачені та ОСОБА_12 , й ОСОБА_8 направилися в напрямку будинку по вул. Хорольська, 8/4 в м. Києві.
Указав потерпілий і на те, що йому відшкодовано завдану злочином, як матеріальну, так і моральну шкоду, батьками обвинувачених та батьками свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_8 , а тому виразив бажання, аби обвинуваченим було призначено, найм`якше покарання.

Будучи допитаним у судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попередженим про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, свідок ОСОБА_8 указав, що 24.04.2018 разом з ОСОБА_18 та ОСОБА_9 , знаходились на Дарницькій площі.

В подальшому до них підійшов ОСОБА_19 , й вони усі разом пішли прогулюватись в напрямку ТЦ «Мега Сіті», що знаходиться за адресою: м. Київ, Харківське шосе 19.

Під час прогулянки свідок з ОСОБА_12 знаходились позаду, обвинувачені йшли попереду.

Пройшовши ТЦ «Мега Сіті», свідок відійшов разом з ОСОБА_12 , ліворуч за будинок, справити фізіологічні потреби. Так, вони деякий час шукали місце, де це зробити. В цей час обвинувачені знаходились на досить великій відстані від них, приблизно метрів 100. Десь через хвилин 10 вони вийшли на дорогу та направилися в бік обвинувачених, яких в той час ще не бачили.

Йдучи по дорозі, приблизно через хвилин п`ять свідки зустріли обвинувачених, це було за ТЦ «Мега Сіті», але не далеко. Зустрівшись з обвинуваченими, останні почали їм розповідати про те що, з їх слів, вони відібрали речі у хлопця, також у них з собою був рюкзак, який з їх слів вони відібрали у потерпілого.

Після цього вони усі разом направились в напрямку Дарницького вокзалу, пройшли його, та розійшлися по домівках.

Свідок указав, що коли бував у компанії з обвинуваченими, то у когось із них був іграшковий пістолет, так вони інколи задля розваги стріляли по банках, однак саме у день подій він його не бачив.

Свідку відомо, що обвинувачені здавали до ломбарду речі потерпілого.

Відповідно до протоколу про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 24.04.2018 та протоколу про попередження особи про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину від тієї ж дати, потерпілий ОСОБА_7 указав, що 24.04.2018 близько 23:00 год. за адресою: м. Київ, вул. Хорольська, 3 невстановлена особа заволоділа його особистими речами погрожуючи пістолетом.
Відповідно до протоколу пред`явлення особи для впізнання від 28.11.2018, проведеного у період з 12:00 год. до 12:12 год., убачається, що потерпілий на питання про те чи упізнає він серед 4 осіб особу, яка 24.04.2018 близько 23:00 год. за адресою: м. Київ, вул. Хорольська, 3 заволоділа його особистими речами указав, що впізнає особу під № 1, тобто обвинуваченого ОСОБА_5 .
Відповідно до протоколу пред`явлення особи для впізнання від 28.11.2018, проведеного у період з 13:10 год. до 13:23 год., убачається, що потерпілий на питання про те чи упізнає він серед 4 осіб особу, яка 24.04.2018 близько 23:00 год. за адресою: м. Київ, вул. Хорольська, 3 заволоділа його особистими речами указав, що впізнає особу під № 4, тобто обвинуваченого ОСОБА_6 .
При проведення даних тотожних слідчих дій - пред`явлення особи для впізнання вимоги ст.ст. 223, 228 КПК дотримано.
Щодо питання наявність у протоколах певних недоліків, у світлі стилю їх оформлення та описок, то суд сприймає їх, як такі, що заслуговують на увагу, однак виходить з того, що сама по собі описка, тобто зроблена слідчим механічна (мимовільна, випадкова) граматична помилка, яка допущена під час його письмово-вербального викладу (помилка у правописі, у розділових знаках тощо), не указує на недопустимість такого документу.

При формуванні такого підходу суд ураховує те, що постановою від 15 лютого 2018 року в справі № 357/14462/14-к Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду указав, що певні суперечності та неточності, при відсутності обставин регламентованих ст. 87 КПК України, не є автоматичної передумовою для визнання доказі недопустимими. В таких ситуаціях суд вправі дати іншу правову оцінку доказу, у тому числі не брати його до уваги, навівши ґрунтовні мотиви свого рішення, але не визнавати його недопустимим.
Згідно відповіді ПТ «ЛОМБАРД ПАРУС» від 01.10.2018 за вих. № 619/18 на запит УП убачається, що мобільний телефон потерпілого в ломбард здавав обвинувачений ОСОБА_6 28.04.2018 на підставі договору застави між ним та цим ПТ № 100183539.
Згідно відповіді ПТ «ЛОМБАРД ПАРУС» від 22.10.2018 за вих. № 654/18 на запит УП убачається, що портативну колонку потерпілого в ломбард здавав обвинувачений ОСОБА_6 28.04.2018 на підставі договору застави між ним та цим ПТ № 046183899.
Відповідно до цієї відповіді також установлено, що свідок ОСОБА_8 послугами цього ПТ не користувався, а обвинувачений ОСОБА_6 за період з 06.11.2017 до13.05.2018, з даним ПТ уклав 35 договорів застави, а ОСОБА_5 за період з 29.03.2018 до 10.10.2018 - 8 тотожних догорів.
Збирання даних доказів здійснено стороною обвинувачення у порядку, передбаченому КПК, у т.ч. з дотриманням вимог його ст. 93.
Тим самим, є установленим з даних наданих ПТ «ЛОМБАРД ПАРУС», що речі потерпілого до ломбарду здавав обвинувачений ОСОБА_6 .
Як наслідок, цими процесуальними джерелами доказів, у розумінні ст. 84 КПК, в їх сукупності, підтверджуються обставини регламентовані ст. 91 того ж Кодексу.
Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами з боку обвинувачення та захисту, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачений КПК України, суду надано не було.
У судовому засіданні прокурором було заявлено клопотання про відмову від допиту свідка ОСОБА_12 , яке ухвалою суду, постановленою у порядку ч. 4 ст. 371 та ч. 2 ст. 372 КПК України, за згодою сторін кримінального провадження, а саме з боку обвинувачення та захисту, з урахуванням положень ст.ст. 22, 26 КПК України, задоволено, адже у розрізі норм указаних статтей наведеного Кодексу суд сприймає таку позицію прокурора, як його право вільно користуватися своїми правами на власний розсуд та доводити обставини регламентовані ст. 91 КПК тими доказами, якими він має бажання це доводити.

Як наслідок, проаналізувавши за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всхі обставин провадження в цій справі, у порядку ст. 94 КПК України, суд вважає, що наявні у провадженні докази та вище відображені в цьому судовому рішенні, які передбачені параграфами 3-5 Глави 4 указаного Кодексу (показання, документи, висновки та інші), які суд сприймав, як такі, що містять у собі дані регламентовані ст. 91 КПК України, та визнав належними й допустимими, свідчать про те, що у ході судового розгляду установлено фактичні дані, які у своїй сукупності указують на те, що дійсно обвинуваченими був здійснений розбій по відношенню до потерпілого.
Указані висновку суду обумовлені таким.
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 05.04.2018 в справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

З п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06.11.1999 "Про судову практику у справах про злочини проти власності" (далі Постанова) слідує, що розбій як злочин проти власності - це напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства.

Під нападом за статтею 187 КК слід розуміти умисні дії, спрямовані на негайне вилучення чужого майна шляхом застосування фізичного або психічного насильства, зазначеного в частині першій цієї статті.

Погроза застосування насильства при розбої полягає в залякуванні негайним застосуванням фізичного насильства, небезпечного для життя і здоров`я потерпілого (погроза вбити, заподіяти тяжке або середньої тяжкості тілесне ушкодження, легке тілесне ушкодження з розладом здоров`я чи незначною втратою працездатності, або вчинити певні дії, що у конкретній ситуації можуть спричинити такі наслідки), а при грабежі - насильства, що не є небезпечним для його життя чи здоров`я (п. 12 Постанови).

При розмежуванні вимагання і грабежу чи розбою слід виходити з того, що при грабежі та розбої насильство або погроза його застосування спрямовані на заволодіння майном у момент їх застосування. При цьому погроза являє собою такі дії чи висловлювання, які виражають намір застосувати насильство негайно (п. 12 Постанови).

Розбій вважається закінченим з моменту нападу, поєднаного із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, або з погрозою застосування такого насильства, незалежно від того, заволоділа винна особа майном потерпілого чи ні (п. 6 Постанови).

При відмежуванні насильницького грабежу від розбою має місце конкуренція кримінально-правових норм, з яких лише одна відображає юридичні ознаки вчиненого злочину, й одночасному застосуванню щодо одного й того самого діяння відповідні статті Особливої частини КК не підлягають. Критерієм такого розмежування є характер і тяжкість застосованого насильства як способу заволодіння чужим майном: при розбої воно є небезпечним для життя і здоров`я, а при грабежі такої небезпеки не несе. У розумінні ст. 187 КК небезпечним для життя чи здоров`я насильством є умисне заподіяння потерпілому легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності, середньої тяжкості або тяжкого тілесного ушкодження, а також інші насильницькі дії, які не призвели до вказаних наслідків, але були небезпечними для життя чи здоров`я в момент їх вчинення. Намір протиправно вилучити чуже майно й обраний спосіб його досягнення, який зазвичай включає в себе сукупність цілеспрямованих дій, становлять нерозривне ціле (див. постанову Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 686/8655/15-к, провадження № 51-2877км18).

За загальним визначенням розбій як злочин проти власності, це напад із метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства. Однією з ознак, що характеризують розбій, є саме насильство, метою якого є намір одразу подолати опір потерпілого й упередити його протидію нападу. Агресивність, раптовість, небезпечність й спрямованість таких дій на подолання опору щодо особи, яка зазнала нападу, є відмінною ознакою розбою від грабежу. При розмежуванні грабежу та розбою визначальним є не тільки наслідки, що настали в результаті застосування насильства до потерпілого, але й сам спосіб дії винних осіб (див. судове рішення Верховного Суду від 28 березня 2019 року у справі № 753/2814/15-к, провадження № 51-7629км18).

Пунктом 24 Постанови визначено, що злочин визначається вчиненим за попередньою змовою групою осіб у разі його вчинення декількома (двома і більше) суб`єктами цього злочину, які заздалегідь домовилися про його спільне вчинення. Учасники вчинення злочину групою осіб діють узгоджено, зі спільним умислом, і кожен із них безпосередньо виконує діяння, що повністю чи частково утворює об`єктивну сторону складу злочину. При цьому можливий розподіл функцій, за якого кожен співучасник виконує певну роль у вчиненні злочину. Відповідно до статті 26 КК співучастю у злочині є умисна спільна участь декількох суб`єктів злочину у вчиненні умисного злочину.
У цій ситуації, в ході судового розгляду встановлено, що потерпілий усвідомлював характер вчинюваних обвинуваченими дій, ураховуючи використання предмету, який він, у цій ситуації, сприймав, як пістолет, у поєднанні з раптовістю, небезпечністю, групу цих осіб та явну кількісну перевагу, як спрямованість на подолання його опору, через загрозу застосування до нього насильства з використанням пістолета.
Посилання сторони захисту в судовому засіданні на те, що обвинувачені під час заволодіння майном потерпілого не погрожували йому предметом схожим на пістолет, суд визнає необґрунтованими, оскільки вони спростовуються вищезазначеними неодноразовими показаннями потерпілих з цього питання.

Так, про використання предмету схожого на пістолет потерпілий указував 24.04.2018 о 23:40 год., відразу ж після подій при поданні заяви про злочин (а.п. 117 том 1), у протоколі від 24.04.2018 (а.п. 118 том № 1), у заяві від 25.10.2018 (а.п. 119 том 1), у проколах від 28.11.2018 (а.п. 149-151, 152, 154-156 том № 10, під час його допиту в суді, указавши, що обвинувачений ОСОБА_5 направив у його сторону предмет схожий на пістолет та, погрожуючи ним, наказав передати йому мобільний телефон, рюкзак, що власне він і зробив, а саме кинув на землю рюкзак, а на нього телефон так як відчував реальну загрозу своєму життя в цей момент, адже пістолет був направлений на нього.

Вказані показання потерпілого про обставини вчинення обвинуваченими розбійного нападу із погрозою застосування предмета схожого на пістолет, в тому числі і щодо переліку і вартості майна, об`єктивно підтверджуються вищезазначеними зібраними по справі та дослідженими в судовому засіданні доказами.

Виходячи з наведеного, а також враховуючи сукупність зібраних по справі доказів, які були досліджені в судовому засіданні, показання потерпілого щодо розбійного нападу з погрозою застосування предмета схожого на пістолет суд визнає правдивими, такими, що відповідають дійсності та кладе їх в основу вироку.

У суду немає підстав не довіряти показанням потерпілого, який надав їх добровільно будучи попередженим про кримінальну відповідальність згідно КК. й в судовому засіданні не встановлено обставин для обмови потерпілим обвинувачених.

Тим самим, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, за обставин, встановлених судом.
А тому, суд, з урахуванням наведеного здійснивши кримінально-правову оцінку поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, через визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння, кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 187 КК України, оскільки він своїми умисними діями вчинив напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з погрозами застосування насильства, що є небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, за попередньою змовою групою осіб.

Дії ОСОБА_6 суд кваліфікує також за ч. 2 ст. 187 КК України, оскільки він своїми умисними діями здійснив напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з погрозами застосування насильства, що є небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, за попередньою змовою групою осіб.

При цьому, суд аналізуючи покази обвинувачених та потерпілого щодо ролі свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_8 під час розбійного нападу, яка є наближеною до фактичних її учасників, вважає за необхідне вказати на те, що позбавлений змоги врахувати вказані показання, оскільки відповідно до ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
Таким чином, підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.
Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченими суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особи винних та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Так, обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_6 та ОСОБА_5 ,кожного окремо, відповідно до ст. 66 КК України, є такі, як-то:

? щире каяття, на яке слушно указує сторона обвинувачення в обвинувальному акті та яке полягає у визнанні кожним з обвинувачених у суді обставин регламентованих п. 1 ч. 2 ст. 91 КПК щодо події кримінального правопорушення, у т.ч. її час, місце, у той час, як не розуміння останніми особливостей норм КК щодо кваліфікації їх дій, не може указувати на відсутність у них щирого каяття.
Щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася (п. 3 Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності № 12 від 23.12.2005).

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що, насамперед, повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (див. постанову ККС ВС від 22.03.2018 у справі №759/7784/15-к).

Так, ОСОБА_5 указував, що взяв з карману телефон і направив на потерпілого в район тулубу і висунув вимогу щодо передачі речей.
ОСОБА_6 підтвердив ці показання ОСОБА_5 .
Час та місце події обвинувачені не оспорювали.
Потерпілому відшкодовано шкоду про що він указував в суді.

Обвинувачені висловили щирий жаль з приводу учинених ними дій та осуд своєї поведінки, відшкодували завдані злочином збитки, тим самим висловили пряме бажання виправити наслідки вчиненого (див. постанову ККС ВС від 22.03.2018 у справі №759/7784/15-к);

? добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди, що установлено з наданих потерпілим в суді пояснень з даного питання.
Так, потерпілий ОСОБА_7 надав покази у яких указав, щойому відшкодовано завдану злочином, як матеріальну, так і моральну шкоду, батьками обвинувачених.

Повне відшкодування завданих збитків або усунення заподіяної шкоди полягає в добровільному задоволенні винним або іншими особами, зокрема батьками чи близькими родичами, обґрунтованих претензій потерпілого щодо відшкодування заподіяної злочином матеріальної та моральної шкоди (п. 3 Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності № 12 від 23.12.2005);

? активне сприяння у встановленні обставин регламентованих ст. 91 КПК, яке виразилось у тому, що обвинувачені повно та всебічно розповіли про обставини, які мали місце у той час, про спосіб використання предмету схожого на пістолет, про подальшу долю викраденого майна у потерпілого, про роль у цих подіях свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_8 під час розбійного нападу, яка, як виявилося, з урахуванням як їх пояснень, так і потерпілого, є наближеною до фактичних її учасників, тим самим самі розповіли усе що їм відомо, та тим самим активно та відкрито сприяли суду у встановленні обставин регламентованих ст. 91 КПК, тобто розкриттю злочину.
При цьому, дану обставину суд відносить до пом`якшуючись у світлі положень ч. 2 ст. 66 КК України, яка указує, що при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.
Обставин, які обтяжують покарання обвинувачених, відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Також, суд враховує, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), а саме: класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій поведінку кожного з них серед співучасників.
Та вважає за необхідне призначити покарання, за ст. 187 КК України, у виді позбавлення волі із застосуванням ст. 69 КК, яка регламентує, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
Адже, є наявними кілька обставин, що пом`якшують покарання, кожного з обвинуваечних, та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а тому з урахуванням їх осіб, суд приймає рішення про призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
Та виходячи з того, що у цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу, суд визначає такий строк у п`ять років позбавлення волі.
У той же час, суд ураховує те, що кожен з обвинувачених на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває; невстановленість судом наявності зв`язків з антигромадськими елементами, спосіб життя (раніше не судимі, працюють, навчаються, стан здоров`я), їх виключно позитивні характеристики за місцем навчання, роботи, молодий вік та притаманну для такого віку інфантильну поведінку, йуважає, що оточуюча їх обстановка у сім`ї та побуті, виражає допустимі соціальні зв`язки.

Так, ОСОБА_6 , характеризується виключно позитивно директором ДЮЦу Дарницького району м. Києва ОСОБА_20 так, з характеристики слідує, що він є вихованцем гуртка валторністів народного художнього колективу естрадно-духової студії «Сувенір». За час навчання зарекомендував себе як старанний дисциплінований, працьовитий учень.

Тотожного роду (позитивну) надано характеристику ОСОБА_21 і ПП ТФ «Антошка», де він зарахований на посаду продавця-консультанта.

Позитивною є характеристика ОСОБА_5 , яка надана деканом юридичного факультету Київського університету туризму, економіки і права. Так, за час навчання ОСОБА_22 зарекомендував себе з позитивного боку, по характеру спокійний, ввічливий, врівноважений, комунікабельний.

Позицію потерпілого ОСОБА_7 про те, що йому відшкодовано завдану злочином, як матеріальну, так і моральну шкоду, батьками обвинувачених та батьками свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_8 , а тому він виразив бажання, аби обвинуваченим було призначено, найм`якше покарання, у т.ч. не заперечив проти застосування положень ст. 75 КК, яка регламентує, що, якщо суд, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
З огляду на, що суд у ракурсі цих даних у поєднанні їх з іншими факторами у справі (думкою потерпілого та іншими, обставинами, що слугували для застосування норм ст. 69 КК) в їх сукупності, враховуючи тяжкість злочину, особи винних та інші обставини справи, доходить висновку про можливість їх виправлення без відбування покарання, а тому, у порядку ст. 75 КК, приймає рішення про їх звільнення від відбування покарання з випробуванням з максимальним строком на три роки, згідно ч. 4 ст. 75 наведеного Кодексу.
Також, суд уважає за необхідне при звільненні від відбування покарання з випробуванням покласти на обвинувачених, відповідно до ст. 76 КК, такі обв`язки, як-то: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, що сприятиме досягнення мети покарання.
Крім цього, суд в цій ситуації, уважає за необхідне, у світлі норм ст. 76 КК, покласти на засуджених такі обов`язки, як попросити публічно або в іншій формі пробачення у потерпілого; дотримуватися встановлених судом вимог щодо вчинення певних дій, обмеження спілкування, пересування та проведення дозвілля, що полягають у забороні листування, телефонних переговорів з потерпілим, інших контактів через засоби зв`язку чи електронних комунікацій особисто або через третіх осіб; справно відвідувати ВНЗ та забороні відвідувати парки, бари, нічні клуби в період часу з 24:00 год. до 06:00 год. наступної доби, у період дії цих обов`язків.
Покладаючи такого виді обв`язки суд уважає саме їх необхідними і достатні для її виправлення з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, осіб винних та обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Адже, матиме місце нагляд за особами, звільненими від відбування покарання з випробуванням уповноваженим органом з питань пробації за місцем їх проживання.
Не убачає суд за доречне призначати додаткове покарання у виді конфіскації майна так к ст. 77 КК України регламентує, що у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням можуть бути призначені тільки такі додаткові покарання, як-то у виді штрафу, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю та позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу, однак не конфіскація майна.
У світлі чого Суд однозначно переконаний в тому, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, визначена даним вироком міра покарання, є достатньою для виправлення обвинувачених та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).
Адже, Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.
Дане ж покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 р.; «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 р.; «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 р.).
Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основному мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особами винними, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так якКонституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».
Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.
У той час, як призначення будь-якого іншого виду покарання без звільнення від відбування, суд сприймає, як діяння, яке б указувало на те, що саме у цій ситуації, та обставинах при яких було вчинено злочин, воно сприймалося б, як грубо непропорційне (діяння та покарання), як наслідок, у світлі практики ЄСПЛ, сприймалося б як жорстоке поводження, тобто суперечило статті 3 Конвенції, в момент його винесення.
Питання речових доказів у кримінальному проваджені вирішено, згідно положень ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд

у х в а л и в :
ОСОБА_5 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 187 КК України та призначити покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років без конфіскації майна на підставі ст. 77 КК України.

ОСОБА_6 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 187 КК України та призначити покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років без конфіскації майна на підставі ст. 77 КК України.

В силу ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , кожного окремо, від відбування покарання з іспитовим строком на 3 (три) роки.

Згідно ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , кожного окремо, обов`язки:

? періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
? повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання;
? не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;
? попросити публічно або в іншій формі пробачення у потерпілого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;
? дотримуватися встановлених судом вимог щодо вчинення певних дій, обмеження спілкування, пересування та проведення дозвілля, що полягають у забороні листування, телефонних переговорів з потерпілим, інших контактів через засоби зв`язку чи електронних комунікацій особисто або через третіх осіб, справному відвідувати ВНЗ у період навчання та забороні відвідувати парки, бари, нічні клуби в період часу з 24:00 год. до 06:00 год. наступної доби, у період дії цих обов`язків.
Відповідно до ч. 4 ст. 76 КК України нагляд за особами, звільненими від відбування покарання з випробуванням ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підлягає здійсненню уповноваженим органом з питань пробації за місцем проживання, кожного з них.
Речові докази: оптичний носій з відеозаписами з відеокамери, залишити в матеріалах цього судового провадження (а.п. 152 том № 1).

Вирок може бути оскаржено протягом 30 днів з дня проголошення до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва.
Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченим, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

С у д д я : ОСОБА_1