Номер провадження: 11-сс/813/1946/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02.12.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 12.11.2019 року про арешт майна в рамках кримінального провадження №0004204, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09.11.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України,-

встановив:
Зміст оскаржуваного судового рішення.
Ухвалою слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 12.11.2019 року задоволено клопотання слідчого СВ Суворовського ВП в місті Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 та накладено арешт на речі вилучені в ході огляду місця події за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Заболотного, 18-а, а саме: транспортний засіб BMW 316i, державний реєстраційний номер (BG) НОМЕР_1 , в кузові седан чорного кольору, НОМЕР_2 , заламінований кольоровий клаптик паперу, розмірами приблизно 5х10см., з написами характерними для написів на технічних талонах транспортних засобів, в рамках кримінального провадження №0004204, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09.11.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України.
Рішення слідчого судді мотивоване тим, що зазначене майно є речовим доказом. Необхідність накладення арешту на вилучене під час оглядів та обшуків майно обумовлюється необхідністю збереження предметів, які можливо використати як знаряддя злочину чи такі, що містять його сліди.
Зміст вимог апеляційної скарги.
Не погоджуючись з рішенням слідчого судді, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, просить її скасувати повністю.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що підозра йому не пред`явлена, склад кримінального правопорушення за ч.4 ст.358 КК України не встановлений, інші кримінальні правопорушення не вчиняв. Оскаржувана ухвала про накладення арешту на майно не містить належних обґрунтувань.

Учасники апеляційного провадження були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, однак до суду не з`явились. В апеляційній скарзі міститься клопотання ОСОБА_5 про розгляд апеляційної скарги без його участі, прокурор про причини неявки суд не повідомив. Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає за можливе провести судове засідання за відсутності учасників апеляційного розгляду та, відповідно до ч.4 ст.107 КПК України, не здійснювати технічну фіксацію судового провадження.
Мотиви апеляційного суду.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно з п.1 ч.3 ст.132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення : 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У відповідності до ч.2 ст.171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною другою ст.173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Як вбачається з матеріалів провадження, досудовим розслідуванням встановлено, що 09.11.2019 року під час патрулювання екіпажем «Океан-0152» було зупинено автомобіль марки «BMW316І», д.н.з. НОМЕР_3 , у зв`язку з порушенням водієм вказаного транспортного засобу ОСОБА_5 , який пред`явив працівникам поліції підроблений невстановленою особою документ, а саме реєстраційний талон на вищезазначений транспортний засіб (ЖЄО №40609).

За даним фактом 09.11.2019 року було внесено відомості до ЄРДР у кримінальному провадженні №0004204, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України.

В цей же день, в ході проведення огляду місця події за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Заболотного, 18-а, було виявлено та вилучено вищевказаний автомобіль та технічний талон.

Проте, як убачається з матеріалів клопотання після внесення даних до ЄРДР органом досудового розслідування не проведено жодних слідчих дій.

При цьому, матеріали клопотання не містять жодних даних про підроблення вилученого технічного паспорту, а саме відповідних експертних досліджень, які вказували б на те, що реєстраційний талон на автомобіль має ознаки підробки.

До клопотання слідчим долучено лише: витяг з ЄРДР у кримінальному провадженні №0004204; доручення про проведення досудового розслідування; рапорт; заяву ОСОБА_7 про добровільну згоду на проведення огляду автомобіля; протокол огляду місця події від 09.22.2019 року; протокол допиту свідка ОСОБА_7 від 09.11.2019 року; копія свідоцтва про реєстрацію зазначеного автомобіля. Будь яких інших документів на обґрунтування необхідності накладення арешту на зазначений автомобіль матеріали клопотання не містять.
В клопотанні слідчий, пославшись на загальні вимоги ст. 98 та 170 КПК України, як підставу накладення арешту зазначив лише те, що вилучене майно є предметом злочину у даному кримінальному провадженні, та з метою збереження речових доказів, прийшов до висновку про необхідність накладення на нього арешту.
З тексту оскаржуваної ухвали вбачається, що приймаючи рішення за результатами розгляду клопотання, слідчий суддя обмежився лише перерахуванням в цій ухвалі встановлених під час досудового розслідування даних, які викладені у клопотанні слідчого та положень вимог кримінального процесуального закону, які є підставою для прийняття рішення про накладення арешту на майно та не звернув уваги на невідповідність клопотання слідчого про накладення арешту на майно вимогам ст.171 КПК України і не надав відповідної правової оцінки клопотанню слідчого, оскільки воно не містить належного обґрунтування мети та підстави накладення арешту на зазначене у клопотанні майно.
Таким чином, апеляційним судом встановлено, що клопотання слідчого не відповідає вимогам ст.171 КПК України, а постановлена слідчим суддею ухвала не містить належного обгрунтування прийнятого ним рішення, що вказує на допущення слідчим суддею істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та вказує на необхідність скасування ухвали.

Водночас, апеляційний суд звертає увагу на те, що норми п. 4 та п. 5 ч. 5 ст. 173 КПК України передбачають, що у своїй ухвалі про накладення арешту на майно слідчий суддя зазначає, крім іншого, також заборону розпоряджатися або користуватися майном у разі її передбачення та вказівку на таке майно, а також порядок виконання ухвали.
Як вбачається зі змісту резолютивної частини ухвали, слідчий суддя вищевказаної вимоги кримінального процесуального закону не дотримався та не зазначив конкретний спосіб виконання ухвали про накладення арешту та спосіб обтяження майна, допустивши таким чином ще одне істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, що завадило йому прийняти законне та обґрунтоване рішення.
Висновки апеляційного суду.
За таких обставин, колегія суддів вважає ухвалу слідчого судді незаконною та невмотивованою, та приходить до висновку про те, що при розгляді клопотання та постановленні ухвали були допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які унеможливлювали прийняття законного та обґрунтованого рішення, які у в відповідності до вимог ст. 409 та 412 КПК України є підставою для скасування ухвали слідчого судді.
Крім того, встановлені апеляційним судом обставини вказують на невідповідність клопотання слідчого вимогам ч. 2 ст. 171 КПК України.
Частина 3 статті 172 КПК України передбачає, що слідчий суддя, суд, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог статті 171 цього Кодексу, повертає його прокурору, цивільному позивачу для усунення недоліків, про що постановляє ухвалу.
Таким чином, апеляційним судом встановлено, що слідчий суддя районного суду при прийнятті до розгляду клопотання слідчого про накладення арешту на майно не звернув уваги на його невідповідність вимогам ст. 171 КПК України та не виконав приписів ч. 3 ст. 172 КПК України, згідно яких встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог ст. 171 цього Кодексу, своєю ухвалою повертає клопотання прокурору для усунення недоліків.
З урахуванням наведеного, приймаючи до уваги невідповідність клопотання слідчого вимогам ст.171 КПК України, яка не була усунута слідчим суддею районного суду в порядку ч.3 ст.172 КПК України, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, ухвала слідчого судді скасуванню, з прийняттям нової ухвали про повернення клопотання слідчого прокурору для усунення недоліків, з підстав його невідповідності вимогам ст.171 КПК України.
Керуючись ст. ст. 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 409, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.
Ухвалу слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 12.11.2019 року про арешт майна в рамках кримінального провадження №0004204, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09.11.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою клопотання слідчого СВ Суворовського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 , погоджене прокурором Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_8 про накладення арешту на вилучене в ході огляду місця події за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Заболотного, 18-а, майно, а саме: транспортний засіб BMW 316i, державний реєстраційний номер (BG) НОМЕР_1 , в кузові седан чорного кольору, НОМЕР_2 , заламінований кольоровий клаптик паперу, розмірами приблизно 5х10см., з написами характерними для написів на технічних талонах транспортних засобів, в рамках кримінального провадження №0004204, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09.11.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, - повернути прокурору процесуальному керівнику у даному кримінальному провадженні для усунення недоліків клопотання протягом 72 годин з моменту отримання копії ухвали Одеського апеляційного суду.
Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4