Житомирський апеляційний суд
Справа №295/4650/19 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.3 ст. 185 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2019 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря: ОСОБА_5 ,
прокурора: ОСОБА_6 ,
захисника: ОСОБА_7 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали кримінального провадження за апеляційною захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Богунського районного суду м.Житомира від 12 вересня 2019 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, -

в с т а н о в и л а:

На розгляді Богунського районного суду м.Житомира перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.3 ст.185 КК України. Обвинуваченому ОСОБА_8 ухвалою суду від 24 липня 2019 року продовжено строк тримання під вартою по 22 вересня 2019 року включно.

В судовому засіданні 12 вересня 2019 року прокурор ОСОБА_9 заявила клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 на 60 днів, оскільки ризики, які існували на час обрання даного запобіжного заходу не змінилися і відсутні підстави для обрання іншого більш м`якого виду запобіжного заходу, оскільки обвинувачений раніше неодноразово судимий, може ухилятися від суду, вчиняти інші кримінальні правопорушення, впливати на потерпілого, свідків.

Обвинувачений ОСОБА_8 просив змінити йому запобіжний захід на більш м`який. Зазначив, що має сім`ю, бажає допомагати дружині виховувати маленьку дитину, влаштуватися на роботу. Наміру вчиняти нові правопорушення не має, буде з`являтися на виклики до суду.

Захисник просив змінити його підзахисному запобіжний захід на більш м`який - цілодобовий домашній арешт за місцем постійного проживання в м.Бердичеві, вважає, що заявлені прокурором ризики не доведені.

Ухвалою Богунського районного суду м.Житомира від 12 вересня 2019 року клопотання прокурора задоволено та обвинуваченому ОСОБА_8 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 11 листопада 2019 року.

Суд умотивував своє рішення тим, що на теперішній час судовий розгляд триває, ризики, які виправдовують тримання обвинуваченого ОСОБА_10 під вартою не відпали, останній раніше судимий, обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, не працює, та не вбачається підстав для обрання обвинуваченому більш м`якого запобіжного заходу, оскільки на даний час його належну процесуальну поведінку може забезпечити саме такий запобіжний захід, як тримання під вартою.

В поданій в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить вказану ухвалу суду скасувати та Постановити нову ухвалу, якою усне клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку тримання під вартою залишити без розгляду.

Вказує, що хоча ч.3 ст.315 КПК України безпосередньо і не містить чітких вимог щодо форми та змісту клопотання прокурора про зміну запобіжного заходу на стадії підготовчого провадження, однак за змістом ч.ч.1-3 ст.200 КПК України таке клопотання має бути подане в письмовій формі, містити виклад певних обставин та надане підозрюваному (обвинуваченому) не пізніше ніж за три години до початку розгляду клопотання.

Крім того, розглядаючи клопотання прокурора про продовження ОСОБА_8 обраного запобіжного заходу, суд не надав стороні захисту можливості реалізувати право на ознайомлення із викладеними у такому клопотанні обставинами та документами, якими воно обґрунтовано.

Як видно із матеріалів справи, заявляючи клопотання про продовження ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою прокурор не тільки не наявність всіх обставин, передбачених ч.1 ст.194 КПК, а він навіть не надав суду ж» доказу на підтвердження їх існування, як того вимагає дана норма Закону.

На порушення вимог п.4 ч.1 ст.196 КПК суд у даній ухвалі взагалі не послався на докази, які обґрунтовують та підтверджують ці ризики і обставини, хоча зобов`язаний був це зробити.

Під час знаходження даної кримінальної справи у провадженні Богунського райсуду м.Житомира з 27.03.2019 року і по даний час запобіжний захід відносно ОСОБА_11 у вигляді тримання під вартою продовжувався судом ще чотири рази. Таким чином. Коновалюк по даній справі утримується під вартою на протязі більше 7 місяців, при відсутності належних і допустимих доказів на підтвердження його вини у скоєнні даного злочину.

У всіх ухвалах про продовження ОСОБА_8 найбільш тяжкого запобіжного заходу, суд ніяким чином їх не обґрунтовував і на порушення вказаної норми Законі не викладав у них наявність доказів обгрунтованої підозри у вчиненні ним даного злочину, не зазначав обставини, які свідчать про наявність вказаних ризиків, та не наводив жодних доказів на підтвердження їх існування.

Вирішуючи питання про існування передбачених кримінальним процесуальним законом ризиків неправомірної процесуальної поведінки обвинуваченого, ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово відмічав, що ризиком у даному випадку є дія, яка може- вчинитися з високим ступенем ймовірності.

Підвищені вимоги до судового розгляду кримінальних справ у порядку КПК? України грунтуються на існуючій практиці ЄСПЛ та мають враховуватися судами з| огляду на положення ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування Ц практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006р. оскільки одним із найбільш частих порушень прав людини, визнаних ЄСПЛ у справах проти України, с необгрунтоване ухвалення судами рішень про продовження строку тримання % підозрюваного, обвинуваченою, під вартою.

Разом із цим, надаючи оцінку можливості обвинуваченого Коновалюка переховуватися від суду, сторона захисту просить суд апеляційної інстанції врахувати позицію Європейського Суду з прав людини у справі «В. проти Швейцарії», зокрема те, що небезпека переховування не можна вимірювати тільки залежно від суворості можливого покарання, її треба визначати з урахуванням характеру підозрюваного, його моральних якостей, наявності у нього коштів, зв`язків з державою, у якій його переслідують.

Сукупність зазначених даних, за обставин недоведення прокурором в судовому засіданні будь-яких обставин, які б вказувати на наявність реальних або можливих намірів ухилення Коновалюка від суду або реальних намірів вдатися до таких дій, приводить до висновку про безпідставність існування такого ризику.

З наведеного витікає, що рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою/продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обгрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

Заслухавши доповідь судді, захисника, який підтримав апеляційну скаргу, думку прокурора про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду без змін, перевіривши ухвалу суду в межах ст.404 КПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Положеннями ч.2 вказаної статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Частиною 3 ст.331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
У відповідності до вимог ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється, обвинувачується.
Відповідно до положень ст.178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа.
Згідно ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Суд першої інстанції дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону та, продовжуючи строк тримання під вартою щодо обвинуваченому ОСОБА_8 , дійшов вірного висновку про необхідність продовження строку дії такого запобіжного заходу, з яким погоджується і колегія суддів.

Як вбачається з матеріалів провадження, 12.11.2019 року в судовому засіданні суду першої інстанції під час розгляду вказаного кримінального провадження, в порядку ст.331 КПК України, було розглянуто клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 .
Вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою обвинуваченому, суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновків про існування обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою. Судом встановлено, що процесуальні ризики, передбачені ст.177 КПК України, не зменшилися й виправдовують тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою.
Разом з тим, колегія суддів зважає і на те, що при розгляді питання щодо обрання чи продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слід враховувати і тяжкість звинувачення та ризик втечі обвинуваченого. Так, обвинуваченому ОСОБА_8 інкримінується замах на вчинення крадіжки, поєднаної з проникненням у житло - ч.2 ст.15, ч.3 ст.185 КК України, за який останньому виходячи з ч.3 ст.68, ч.3 ст.185 КК України, в разі доведення вини загрожує покарання у виді 4 років позбавлення волі. Крім цього, «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.
Згідно практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Викладені в обвинувальному акті обставини вчинення інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_8 злочину за ч.2 ст.15, ч.3 ст.185 КК України, який у відповідності до ст.12 КК України відноситься до тяжкого, становлять підвищену суспільну небезпеку, що у своїй сукупності із тяжкістю можливого покарання, а також даними про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий за умисні корисливі злочини, є непрацюючим, вказують на обґрунтованість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Таким чином, вирішуючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції, відповідно до ст.178 КПК України, врахував той факт, що обвинувачений раніше судимий, не працює, тяжкість покарання, яке загрожує ОСОБА_8 у разі визнання його винним, дані про особу обвинуваченого, який обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, та врахував наявність передбачених ст.177 КПК ризиків, зокрема можливість переховуватися від органів досудового розслідування та суду, можливість вчинити нове кримінальне правопорушення, можливість впливати на потерпілих, свідків, а тому дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження строку тримання під вартою останнього та відсутність процесуальної необхідності застосування менш суворого виду запобіжного заходу.

Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалене у відповідності до вимог закону, та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми даними, дослідженими та оціненими судом, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 331, 404, 407 КПК України колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Богунського районного суду м.Житомира від 12 вересня 2019 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: