УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2019 року слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , представника володільця майна адвоката ОСОБА_3 ,розглянувши клопотання ОСОБА_4 про скасування арешту майна,

У С Т А Н О В И В:

До суду надійшло клопотання ОСОБА_4 про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 27 листопада 2017 року в рамках кримінального провадження № 0012671 від 26.10.2017, а саме на квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до змісту клопотання, ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 27 листопада 2017 року накладено арешт на згаданий об`єкт нерухомості, при цьому такий арешт накладено необґрунтовано та безпідставно.

В судовому засіданні адвокат ОСОБА_3 подане клопотання підтримав.

Слідчий в судове засідання на неодноразові судові виклики не з`явився.

Проаналізувавши доводи клопотання, заслухавши думку представника володільця майна, слід дійти до такого висновку.

Як встановлено в судовому засіданні на підставі матеріалів клопотання, Шевченківським УП ГУНП у м. Києві проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0012671 від 26.10.2017 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.
Далі, як встановлено в суді, 27 листопада 2017 року слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Києва накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , при цьому такий арешт накладений з метою забезпечення збереження зазначеного майна як речового доказу.

Відповідно до матеріалів клопотання, власником згаданої квартири є ОСОБА_4 , який придбав її у ОСОБА_5 (договір купівлі-продажу квартири від 13.01.2018).

Згідно положень ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Крім того, ч. 2 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ст. 170 КПК України чітко передбачає коло осіб, відносно яких може бути застосовано такий захід забезпечення кримінального провадження, як арешт майна. Зокрема ними є підозрюваний, обвинувачений, засуджений, або третя особа. При цьому вказаною нормою закону передбачено, що арешт на майно третьої особи допускається у разі, якщо вона набула його безоплатно або за вищу або нижчу ринкову вартість і знала чи повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій із ознак, зазначених у п.п. 1-4 частини першої ст. 96-2 КК України. Єдиним виключенням є та обставина, якщо арешт на майно накладається на підставі п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, тобто з метою збереження речових доказів, у такому разі арешт на майно накладається будь-якої фізичної або юридичної особи.

Проте, для накладення арешту на майно на підставі п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, слідчий або прокурор, повинен довести наявність достатніх підстав вважати, що це майно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього кодексу.
Відповідно до вимог ч. 1, ч. 3 ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Водночас, незважаючи на те, що слідчим суддею вживались заходи щодо витребування з Шевченківського УП ГУНП у м. Києві матеріалів кримінального провадження №0012671 від 26.10.2017, на день розгляду клопотання вказані матеріали до суду надано не було, а слідчий у судове засідання не з`явився, отже жодних доказів, які б спростовували доводи клопотання та підтверджували обставини, які б вказували на необхідність у подальшому застосуванні відповідних процесуальних заходів щодо майна ОСОБА_4 , не надав, а відтак і не довів потребу у збереженні обмежувальних заходів відносно такого майна.

Що ж стосується відомостей, які викладені у постанові про визнання згаданого об`єкта нерухомості речовим доказом, то слідчий суддя звертає увагу, що досудове розслідування та рішення слідчого (щодо визнання речовим доказом) винесено більше ніж два роки, при цьому будь-яких інших об`єктивних даних, які б переконливо свідчили, що на даний час висновок органа досудового розслідування щодо наявних правових ознак з приводу відповідності майна ОСОБА_4 визначеним процесуальним законом критеріям, є підтвердженим здобутими доказами, в судовому засіданні також не встановлено, як і не доведено цього слідчим у судовому засіданні, через його неодноразову неявку в судові засідання.

В цьому аспекті слідчий суддя звертає увагу і на те, що в судовому засіданні також не встановлено жодних обставин щодо того, що згадане нерухоме майно, підлягає конфіскації у ОСОБА_4 , при цьому не отримано в суді відомостей щодо повідомлення будь-кому, в тому числі і останньому, про підозру у вчиненні кримінального правопорушення в рамках кримінального провадження № 0012671 від 26.10.2017.
Вирішуючи по суті дане клопотання, слідчий суддя зважає і на практику Європейського суду з прав людини, яка визначає, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі "АГОСІ" проти Сполученого Королівства" (AGOSI v. the United Kingdom від 24 жовтня 1986 року, серія А, № 108, п. 52). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

Згідно вимог ст. 174 КПК України, арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
У зв`язку із зазначеним, на думку слідчого судді, вжиті в рамках даного кримінального провадження процесуальні заходи його забезпечення щодо майна ОСОБА_4 , на даний час є необґрунтованими, а відтак, арештпідлягає скасуванню.

Керуючись ст. 170-174 КПК України, слідчий суддя,

У Х В А Л И В:

Клопотання ОСОБА_4 про скасування арешту майна задовольнити.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 27 листопада 2017 року в рамках кримінального провадження №0012671 від 26.10.2017, а саме на квартиру АДРЕСА_1 .

Оголошення повного тексту ухвали відбудеться 6 грудня 2019 року о 15 годині 30 хвилин.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1