Ухвала
Іменем України
18 вересня 2019 року
м. Київ
справа № 204/1026/13-к
провадження № 51-928км19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисників
(в режимі відеоконференції) ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
розглянув у закритому судовому засіданні кримінальну справу за касаційними скаргами прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_7 на вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 січня 2018 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 12 грудня 2018 року за обвинуваченням
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , судимого за вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 березня 2004 року за ч. 2 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років, звільненого 30 жовтня 2010 року після відбуття покарання,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 152, ч. 2 ст. 153, ч. 3 ст. 153, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК.
Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і встановлені обставини
За вищевказаним вироком ОСОБА_10 засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 152 КК на строк 8 років; за ч. 2 ст. 153 КК на строк 6 років; за ч. 3 ст. 153 КК на строк 10 років 6 місяців; за ч. 2 ст. 186 КК на строк 4 роки 6 місяців; за ч. 2 ст. 187 КК на строк 7 років із конфіскацією майна; на підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років із конфіскацією майна.
Строк покарання ОСОБА_10 постановлено обчислювати з 27 лютого 2012 року та на підставі ч. 5 ст. 72 КК зараховано йому строк попереднього ув`язнення у строк покарання з указаної дати по 20 червня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а з 21 червня 2017 року день за день відповідно.
Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , ОСОБА_12 по 20 000 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, а на користь останньої ще й 8 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди.
Цивільний позов ОСОБА_13 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишено без розгляду.
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальній справі.
За вироком суду ОСОБА_10 визнано винуватим у тому, що він із 25 лютого 2011 року по 12 лютого 2012 року в м. Дніпропетровську вчинив ряд злочинів проти власності й статевої свободи та статевої недоторканності особи, а саме:
25 лютого 2011 року близько 08:30 у парку ім. Ленінського Комсомолу між вул. Макарова та просп. Кірова підійшов до малолітніх ОСОБА_14 і ОСОБА_8 , застосовуючи фізичну силу, схопив їх за одяг та відвів углиб парку, де, погрожуючи застосуванням фізичного насильства, повторно відкрито викрав у них 8 грн та 68 грн відповідно, після чого насильницькі задовольнив свою статеву пристрасть із потерпілими неприродним способом, заподіявши ОСОБА_14 легкого тілесного ушкодження у виді подряпини;
21 квітня 2011 року близько 10:30 навпроти будинку АДРЕСА_2 повторно напав на ОСОБА_15 та, застосовуючи фізичну силу, утримуючи потерпілу за шию, завів углиб тунельної балки, де, погрожуючи застосуванням ножа, ударив потерпілу кулаком у тулуб та заволодів належними їй 20 грн, після чого повторно насильницькі задовольнив свою статеву пристрасть із потерпілою неприродним способом та зґвалтував її;
10 листопада 2011 року близько 22:35 у парку ім. 40 років Визволення біля бульвару Зоряного підійшов та схопив за шию ОСОБА_16 і, погрожуючи застосуванням фізичного насильства, вимагав вивести його за місто. О 01:30 біля електроопори № Л237155 поблизу пам`ятника жертвам Голодомору на вул. Яснополянській ОСОБА_10 ударив ОСОБА_16 кулаком у тулуб та повторно насильницькі задовольнив свою статеву пристрасть із потерпілою неприродним способом, завдавши їй легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я. Після цього засуджений зґвалтував ОСОБА_16 та тричі задовольнив свою статеву пристрасть з потерпілою неприродним способом;
15 листопада 2011 року близько 22:30 біля зупинки «Динамо» на Запорізькому шосе підійшов та схопив за шию ОСОБА_17 , яку завів углиб парку ім. 40 років Визволення, де, погрожуючи застосуванням фізичного насильства, повторно відкрито викрав у неї 60 грн, після чого повторно насильницькі задовольнив свою статеву пристрасть із потерпілою неприродним способом;
06 лютого 2012 року близько 14:30 у парку ім. Ленінського Комсомолу підійшов до малолітніх ОСОБА_18 та ОСОБА_19 і, застосовуючи фізичну силу, схопив їх за шиї та відвів углиб парку, де погрожуючи застосуванням фізичного насильства, повторно насильницькі задовольнив свою статеву пристрасть із ОСОБА_18 неприродним способом;
12 лютого 2012 року близько 20:00 навпроти гуртожитку АДРЕСА_3 повторно напав на ОСОБА_9 , приставив їй до спини невстановлений предмет і вимагав гроші, у відповідь на що потерпіла віддала йому 83 грн Після цього засуджений висловив вимогу вивести його за місто, і о 21:00, коли вони зайшли у тунельну балку поблизу шинного центру «Віанор» на вул. Запорізьке шосе, 30-л, ударив ОСОБА_9 у тулуб, після чого повторно насильницькі задовольнив свою статеву пристрасть із потерпілою неприродним способом.
Апеляційний суд залишив вирок місцевого суду без зміни, а апеляції прокурора, захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_20 , ОСОБА_7 , засудженого ОСОБА_10 без задоволення, на підставі ч. 5 ст. 72 КК зарахував останньому строк попереднього ув`язнення у строк покарання з 21 червня 2017 року по 12 грудня 2018 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі та звільнив його з-під варти в залі суду як такого, що відбув покарання.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та направлення справи на новий апеляційний розгляд на підставах істотного порушення вимог кримінально-процесуального закону і невідповідності призначеного покарання ступені тяжкості злочину та особі засудженого внаслідок м`якості. На обґрунтування цих вимог зазначає, що апеляційний суд усупереч положенням ст. 377 КПК 1960 року проігнорував доводи прокурора щодо м`якості призначеного ОСОБА_10 остаточного покарання у виді 12 років позбавлення волі, не врахував ступеня тяжкості вчинених останнім злочинів, конкретних обставин та способу їх скоєння, негативних даних про особу засудженого (непогашеної судимості), його ставлення до вчиненого (не визнавав вини), обставин, які обтяжують покарання (вчинення злочинів щодо малолітніх, рецидив злочинів). На думку прокурора, суди мали призначити ОСОБА_10 максимально можливий строк позбавлення волі, що не є порушенням вимог ст. 375 КПК 1960 року щодо недопустимості погіршення становища підсудного під час нового розгляду справи місцевим судом, оскільки попередній вирок апеляційний суд скасував через м`якість покарання, частково задовольнивши апеляцію прокурора, в якій ставилося питання про посилення покарання шляхом постановлення нового вироку. Також прокурор стверджує, що апеляційний суд не звернув уваги на доводи прокурора щодо необґрунтованості часткового задоволення цивільних позовів потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_9 і стягнення на їх користь незначних сум у рахунок відшкодування моральної шкоди, що не відповідає характеру й обсягу їх фізичних, душевних та психічних страждань, а також щодо безпідставного залишення без розгляду позову представника потерпілої ОСОБА_13 через неявку до суду, незважаючи на те, що цей позов підтримав прокурор.
У касаційних скаргах потерпілі з урахуванням визначених статтями 396-398 КПК 1960 року повноважень суду касаційної інстанції порушують питання про скасування ухвали апеляційного суду та направлення справи на новий апеляційний розгляд на підставах істотного порушення вимог кримінально-процесуального закону і невідповідності призначеного покарання ступені тяжкості злочину та особі засудженого. Зазначають, що з огляду на наслідки вчиненого щодо кожної з них злочину та процесуальну поведінку сторони захисту засудженому призначено занадто м`яке покарання. Вважають, що йому має бути призначено покарання у виді позбавлення волі на максимально можливий строк. Потерпіла ОСОБА_9 стверджує, що місцевий суд неправильно вирішив її цивільний позов, визначивши невелику суму для відшкодування моральної шкоди, що не відповідає характеру й обсягу її фізичних, душевних та психічних страждань, а потерпіла ОСОБА_8 зазначає, що суди безпідставно залишили без розгляду цивільний позов, поданий представником в її інтересах.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, порушує питання про скасування вищезазначених судових рішень та закриття кримінальної справи щодо ОСОБА_10 через недоведеність його участі у вчиненні злочинів. Зазначає, що місцевий суд обґрунтував вирок суперечливими показаннями потерпілих, хоча деякі з них не впізнали підсудного, поверховими висновками молекулярно-генетичних експертиз, які містять неточності. Захисник стверджує, що роздруківки даних про місцезнаходження мобільного телефона засудженого спростовують факт вчинення ним інкримінованих злочинів, однак суд поклав їх в основу вироку як доказ вини, проігнорував доводи ОСОБА_10 про алібі та про застосовування до нього фізичного насильства з боку працівників міліції під час досудового слідства, внаслідок чого він змушений був себе оговорити.
Позиції учасників судового розгляду
Прокурор підтримала касаційні скарги потерпілих, скаргу прокурора підтримала частково та заперечувала проти задоволення касаційної скарги захисника. Захисники підтримали касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 та заперечували проти задоволення касаційних скарг прокурора і потерпілих.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 395 КПК 1960 року касаційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення в тій частині, в якій воно було оскаржене.
Згідно ч. 1 ст. 398 КПК 1960 року підставами для скасування або зміни вироку місцевого суду судом касаційної інстанції є лише істотне порушення кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину і особі засудженого.

Отже, касаційний суд не перевіряє вироків місцевих судів щодо неповноти та однобічності досудового і судового слідства, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи.
Натомість зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.
Твердження в касаційній скарзі захисника про недоведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні злочинів, за які його засуджено, є безпідставним, оскільки протилежні висновки суду першої інстанції в цій частині ґрунтуються відповідно до вимог ст. 323 КПК 1960 року на неупередженій оцінці безпосередньо досліджених ним доказів та на всебічному, повному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності.
Такі висновки місцевий суд обґрунтував показаннями, наданими потерпілими ОСОБА_14 , ОСОБА_8 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_9 , представниками потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , законним представником потерпілої ОСОБА_11 , свідками ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_19 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , даними протоколів слідчих дій, висновками судових експертиз та іншими письмовими доказами.
Надаючи оцінку зазначеним доказам, місцевий суд ретельно їх проаналізував.
Зокрема, потерпілі ОСОБА_8 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_9 під час проведення пред`явлення особи для впізнання упізнали ОСОБА_10 як особу, котра скоїла злочини щодо них, і розповіли обставини вчинення злочинів, а свідок ОСОБА_19 вказав на останнього як на особу, котра скоїла злочин щодо його малолітньої сестри ОСОБА_18 , також повідомивши обставини вчиненого злочину. При цьому ОСОБА_16 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_9 вказали й на анатомічні особливості статевого органу засудженого, на якому міститься чужорідний предмет у вигляді кульки. Наявні в матеріалах провадження роздруківки з`єднань мобільних телефонів, якими користувався ОСОБА_10 , підтверджують його місцезнаходження в зоні дії базових станцій, що покривають місця вчинення злочинів тоді, коли їх було скоєно, з урахуванням відповідних переміщень у межах міста, про що надавали показання потерпілі. Крім того, факт присутності ОСОБА_10 на місцях злочину підтверджується і висновками судових експертиз, згідно з якими на речових доказах, вилучених під час огляду місць події, знайдено сліди ОСОБА_10 , зокрема: на недопалку цигарки «Kent», на якому виявлені клітини з ядрами, генетичні ознаки яких співпадають із генетичними ознаками крові засудженого; на трусах, на яких виявлено сліди з біологічними виділеннями, що можуть походити від ОСОБА_10 (епізод щодо ОСОБА_15 ); на недопалку цигарки «Future», на якому виявлено клітини з ядрами, генетичні ознаки яких співпадають із генетичними ознаками крові потерпілої ОСОБА_16 та засудженого; на вилучених у останнього чоботях, сліди підошви яких виявили на місці злочину в парку ім. Ленінського Комсомолу (епізод щодо ОСОБА_18 ); на серветці, на якій виявлено сліди з біологічними виділеннями, що можуть походити від ОСОБА_10 , а по деяких локусах виявлено співпадіння генотипів (епізод щодо ОСОБА_9 )
За таких обставин висновки місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 152, ч. 2 ст. 153, ч. 3 ст. 153, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК, обґрунтовано визнані апеляційним судом такими, що відповідають фактичним обставинам справи.
При цьому місцевий суд, спростовуючи доводи сторони захисту, обґрунтовано визнав показання потерпілих, а також показання свідків послідовними й такими, що співпадають між собою, не містять істотних суперечностей та узгоджуються з іншими доказами. Підстав не довіряти їм у суду першої інстанції не було. Доводи про те, що на малолітніх потерпілих чинився тиск необґрунтовані, оскільки під час досудового слідства вони були допитані в присутності батьків та психолога, і давали показання щодо обставин злочину та прикмет ОСОБА_10 , в тому числі щодо анатомічних особливостей його тіла, ще до моменту затримання останнього.
Ретельно перевірялася судом першої інстанції і заява ОСОБА_10 про алібі. При цьому показання свідка ОСОБА_33 , на які посилався ОСОБА_10 , суд обґрунтовано відкинув як непослідовні, суперечливі та спростовані показаннями інших свідків, потерпілих, речовими доказами, висновками експертиз.
Місцевий суд з урахуванням усталеної практики Європейського суду з прав людини обґрунтовано не прийняв як докази винуватості ОСОБА_10 його визнавальні показання, які він надавав без участі захисника, самостійно здійснюючи свій захист на початку досудового слідства, а також його явки з повинною.
Колегія суддів касаційного суду погоджується з такою позицією суду першої інстанції, однак звертає увагу на його непослідовність при вирішенні питання щодо недопустимості покладення в основу вироку інших доказів, пов`язаних із самовикриттям ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованих йому злочинів на початковій стадії досудового слідства.
Так, суд не прийняв як докази визнавальні показання та явки з повинною ОСОБА_10 під час досудового слідства, і одночасно обґрунтував вирок іншими доказами, які були отримані в ході перевірки показань підозрюваного без участі захисника, а саме: протоколом очної ставки від 27 лютого 2012 року, проведеної з потерпілою ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , під час якої останній підтвердив факт вчинення ним злочину щодо ОСОБА_8 та іншої дівчинки ( ОСОБА_14 ); протоколом відтворення обстановки і обставин подій від 29 лютого 2012 року з ОСОБА_10 , під час якого останній показав та розказав про обставини вчинення ним злочинів щодо ОСОБА_14 , ОСОБА_8 , ОСОБА_18 ; відеозаписом допиту ОСОБА_10 від 01 березня 2012 року, в ході якого він дав показання про обставини вчинення щодо останніх злочинів; протоколами пред`явлення особи для впізнання від 27 лютого 2012 року з ОСОБА_18 та пред`явлення особи для впізнання від 29 лютого 2012 року з ОСОБА_19 , під час яких засуджений підтвердив обставини вчинення злочину щодо ОСОБА_18 та упізнав малолітнього ОСОБА_19 , який був свідком вчинення злочину щодо своєї сестри.
З метою недопущення порушення права ОСОБА_10 на захист із зазначених вище мотивів, а також для уникнення сумнівів щодо можливого застосування до засудженого недозволених методів досудового слідства й неефективного розгляду його скарг з приводу поганого поводження з ним з боку суб`єктів владних повноважень колегія суддів вважає за необхідне виключити зазначені в попередньому абзаці докази, що жодним чином не впливає на доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, оскільки, як правильно дійшли висновку місцевий та апеляційні суди, його винуватість поза розумним сумнівом підтверджується детально наведеними у цих судових рішеннях доказами. Вищевказані докази, які підлягають виключенню, не є визначальними.
Доводи прокурора та потерпілих про невідповідність призначеного ОСОБА_10 покарання ступені тяжкості злочинів та його особі внаслідок м`якості колегія суддів відхиляє з наступних підстав.
Згідно з приписами ст. 65 КК суд призначає покарання у межах санкції закону, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, з урахуванням ступеня тяжкості такого діяння, даних про особу винного й обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Для реалізації визначених законом цілей кримінальної відповідальності суди мають керуватися загальними засадами призначення покарання, до яких належать, зокрема, принципи індивідуалізації та справедливості. Справедливість заходу примусу має визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Указана категорія, як зазначено Конституційним Судом України у рішенні № 15-рп/2004, передбачає, що покарання за злочин має бути домірним вчиненому діянню.
Разом із тим, при обранні заходу примусу суд зобов`язаний дотримуватись установлених кримінально-процесуальним законом обмежень, серед яких закріплений у ч. 2 ст. 375 КПК 1960 року принцип недопустимості погіршення правового становища особи без апеляційного приводу після скасування вироку судом апеляційної інстанції. В цьому разі при новому судовому розгляді допускається призначення більш суворого покарання, ніж було обрано за попереднім вироком, за таких умов: якщо вирок було скасовано за апеляцією прокурора або потерпілого чи його представника у зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжкий злочин або коли при скасуванні вироку визнано необхідним застосувати більш суворе покарання, а також коли при додатковому розслідуванні справи буде встановлено, що обвинувачений вчинив більш тяжкий злочин, або коли збільшився обсяг обвинувачення. Обов`язковим є прийняття апеляційним судом рішення про скасування вироку хоча б за одним з указаних доводів.
Якщо ж вирок було скасовано в апеляційному порядку на інших підставах, сам по собі факт оскарження його через м`якість покарання учасниками судового розгляду зі сторони обвинувачення не усуває процесуальних обмежень, установлених ч. 2 ст. 375 КПК 1960 року.
Як убачається з матеріалів справи, Апеляційний суд Дніпропетровської області ухвалою від 07 липня 2016 року скасував вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2014 року щодо ОСОБА_10 , за яким його було засуджено за сукупністю злочинів до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років із конфіскацією майна. Указаний вирок було скасовано і направлено справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції на підставі лише істотного порушення вимог кримінально-процесуального закону. Висновків суду апеляційної інстанції щодо м`якості призначеного покарання зазначена ухвала не містить.
Установлені апеляційним судом обставини, які стали підставою для скасування вироку першої інстанції в розумінні положень ст. 375 КПК 1960 року, виключали призначення ОСОБА_10 покарання, яке би погіршило його становище, за умови доведення його винуватості у вчиненні інкримінованих злочинів під час повторного розгляду кримінальної справи судом першої інстанції.
Як убачається з вироку місцевого суду, при повторному розгляді справи суд дотримався указаних вимог кримінально-процесуального закону, оскільки призначив підсудному остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років із конфіскацією майна. При цьому суд урахував обставини, які обтяжують покарання ОСОБА_10 , ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, дані про особу підсудного, попередню судимість та посередні характеристики.
Зважаючи на встановлене ч. 2 ст. 375 КПК 1960 року процесуальне обмеження щодо недопустимості погіршення становища засудженого при повторному розгляді справи, колегія суддів касаційного суду позбавлена можливості надати оцінку доводам сторони обвинувачення щодо невідповідності призначеного ОСОБА_10 покарання ступені тяжкості злочинів та його особі внаслідок м`якості.
При цьому слушними є доводи прокурора та потерпілої ОСОБА_8 щодо безпідставного залишення місцевим судом без розгляду цивільного позову ОСОБА_13 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, який остання подала в інтересах ОСОБА_8 .
Мотивом такого рішення суду стала неявка представника потерпілої ОСОБА_13 у судове засідання.
Залишаючи на підставі ст. 291 КПК 1960 року без розгляду вищезазначений цивільний позов, суд не врахував заяву потерпілої та положення ч. 2 вказаної статті, згідно з якою у випадку, коли позов підтримує прокурор, суд розглядає цивільний позов незалежно від явки цивільного позивача або його представника.
У судових дебатах у місцевому суді прокурор підтримав цивільний позов ОСОБА_13 , а тому суд зобов`язаний був його розглянути. Апеляційний суд не звернув уваги на вказане порушення та не виправив його.
За таких обставин обидва судові рішення в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_13 як постановлені з істотними порушеннями кримінально-процесуального закону, які перешкодили судам ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення, підлягають скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
Що стосується доводів касаційної скарги прокурора та потерпілої ОСОБА_9 про неправильне вирішення цивільного позову останньої в частині стягнення на її користь відшкодування моральної шкоди, то вони є слушними виходячи з наступного.
Так, ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає, між іншим, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Також відповідно до ст. 1167 ЦК України під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Цих вимог у частині стягнення з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_9 у рахунок відшкодування моральної шкоди суди повною мірою не дотрималися.
Так, як слідує з матеріалів справи, діями засудженого потерпілій було заподіяно моральної шкоди, яка полягає в моральних переживаннях і стражданнях, що їх зазнала ОСОБА_9 у зв`язку із вчиненням ОСОБА_10 злочину щодо неї. З урахуванням характеру та обсягу моральних страждань, порушення звичайного способу та ритму життя потерпілої завдана останній моральна шкода підлягає відшкодуванню у розмірі 60 000 грн, що відповідатиме вимогам розумності, виваженості та справедливості.
Враховуючи наведене, колегія суддів також вважає за необхідне змінити судові рішення шляхом збільшення суми відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_9 . Таке стягнення не впливає на обсяг обвинувачення та правову кваліфікацію інкримінованих ОСОБА_10 злочинів.
Що стосується доводів прокурора про необхідність збільшення стягнення у рахунок відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_11 , то остання не оскаржувала судових рішень у частині вирішення її цивільного позову в апеляційному та касаційному порядках, а тому з урахуванням принципів змагальності й диспозитивності колегія суддів не вправі втручатися у судові рішення за відсутності касаційного приводу відповідного учасника судового розгляду.
Під час розгляду цієї кримінальної справи колегія суддів не встановила істотних порушень кримінально-процесуального закону, які би стали підставою для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
Керуючись статтями 394396 КПК 1960 року, п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.
Вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 січня 2018 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 12 грудня 2018 року щодо ОСОБА_10 змінити.
Виключити з вказаних судових рішень за епізодами від 25 лютого 2011 року щодо малолітніх ОСОБА_14 і ОСОБА_8 та від 06 лютого 2012 року щодо малолітніх ОСОБА_18 і ОСОБА_19 посилання як на докази винуватості ОСОБА_10 :
протокол очної ставки від 27 лютого 2012 року, проведеної з потерпілою ОСОБА_8 та ОСОБА_10 ;
протокол відтворення обстановки і обставин подій від 29 лютого 2012 року з ОСОБА_10 ;
відеозапис допиту ОСОБА_10 від 01 березня 2012 року;
протокол пред`явлення особи для впізнання від 27 лютого 2012 року з ОСОБА_18 ;
протокол пред`явлення особи для впізнання від 29 лютого 2012 року з ОСОБА_34 .
Вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 січня 2018 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 12 грудня 2018 року щодо ОСОБА_10 в частині залишення без розгляду цивільного позову представника потерпілої ОСОБА_13 скасувати та призначити новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства в суді першої інстанції.
Вказані судові рішення в частині розв`язання цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 змінити.
Збільшити розмір відшкодування з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_9 моральної шкоди до 60 000 (шістдесят тисяч) грн.
У решті судові рішення залишити без зміни.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3