ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/4043/18 Номер провадження 11-кп/814/1049/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.286 КК - Т.З.
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2019 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем з участю прокурораОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
захисника обвинуваченогоОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_9 , що брав участь у даному провадженні, на вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 08 липня 2019 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та зареєстрований в АДРЕСА_1 , мешканець АДРЕСА_2 , громадянин України, з середньою освітою, одружений, маючий на утриманні трьох неповнолітніх дітей, в тому числі дитину з інвалідністю, працюючий водієм ТОВ «БКФ АРТ», несудимий,

визнаний винуватим та засуджений за ч.2 ст.286 КК України на 3 роки позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.

Відповідно до ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки з покладенням певних обов`язків, передбачених ст.76 цього Кодексу.

Постановлено стягнути з обвинуваченого на користь держави витрати за проведення судових експертиз в сумі 858 грн.

Вирішене питання про речові докази та повернення застави.

Згідно з вироком ОСОБА_8 визнаний винуватим у тому, що він 4 вересня 2018 року близько 23 години, керуючи автомобілем «Wolkswagen Transporter», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись в напрямку міста Харків, проїжджаючи 192 км автошляху Київ-Харків-Довжанський в Лубенському районі Полтавської області, у місці зміни напрямку руху на дорозі із розділювальною смугою, в порушення вимог п.10.1 Правил дорожнього руху України, допустив виїзд керованого ним автомобіля за межі проїзної частини та наїхав на бетонні блоки з подальшим перекиданням автомобіля, внаслідок чого загинула пасажира ОСОБА_10 .

Кримінальне провадження розглянуте в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок суду в зв`язку з неправильним застосуванням ст.75 КК України та призначенням покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

Просить ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_8 за ч.2 ст.286 КК України на 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

При цьому зазначає, що суд не в повній мірі врахував тяжкість кримінального правопорушення і тяжкість наслідків, що настали внаслідок його вчинення.

Вважає, що наведені судом дані про особу обвинуваченого не дають підстав для звільнення його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком.

Вказує, що суд при звільненні обвинуваченого від додаткового покарання недостатньо врахував характер допущених порушень Правил дорожнього руху України.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора захисник прохає вирок суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора на підтримання доводів апеляційної скарги, міркування обвинуваченого та його захисника про законність та обґрунтованість судового рішення, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні злочину за наведених у вироку обставин і кваліфікація його дій за ч.2 ст.286 КК України в апеляційній скарзі не оспорюються.

Доводи апеляційної скарги прокурора є непереконливими.

Так, відповідно до вимог ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно з положеннями ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Відповідно до приписів п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочин, щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд першої інстанції дотримався наведених вимог закону та належним чином оцінив і врахував, що хоча ОСОБА_8 вчинив тяжкий злочин з необережності, внаслідок чого загинув пасажир його автомобіля, проте щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, ще під час досудового розслідування повністю добровільно відшкодував моральну та майнову шкоду.

З огляду на відсутність обставин, що обтяжують покарання та особу ОСОБА_8 , який має сім`ю, стійкі соціальні зв`язки, працює, вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується, має чотирьох дітей, троє з них - неповнолітні, а син 2008 року народження внаслідок захворювання отримав інвалідність, враховуючи думку потерпілого, який прохав не позбавляти обвинуваченого волі та права керування транспортними засобами, місцевий суд обґрунтовано визначив покарання в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією інкримінованого злочину, та з дотримання вимог ст.75 КК України звільнив обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку.

Також місцевий суд правильно взяв до уваги конкретні обставини справи, характер допущених обвинуваченим порушень Правил дорожнього руху, а також, що ОСОБА_8 до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху раніше не притягувався.

Належним чином суд врахував і те, що позбавлення ОСОБА_8 права керувати транспортними засобами призведе до втрати роботи на посаді професійного водія, що є єдиним джерелом доходу обвинуваченого, засобом для існування його сім`ї та унеможливить постійно перевозити сина з інвалідністю, отриманою внаслідок хвороби у віці восьми років, з метою постійного тривалого лікування.

Колегія суддів приходить до висновку, що зазначені обставин в сукупності дають підстави для висновку, що призначене ОСОБА_8 покарання відповідає вимогам ст.65, ст.50 та ст.75 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів і є справедливим.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду повно і всебічно розглянути провадження і ухвалити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, колегією суддів не встановлено.

Отже, апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 404, 405, 407 та 418 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:
Вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 8 липня 2019 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_9 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4