Справа №523/8502/18
Провадження №1-кп/523/463/19
УХВАЛА
про повернення обвинувального акту прокурору
(повний текст)

06 травня 2019 року

Суворовський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

за участю: секретаря судового засідання - ОСОБА_2

прокурора Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши в підготовчому судовому засіданні в залі суду обвинувальний акт від 31.05.2018 року й додані до нього документи у кримінальному провадженні №0002015, внесеному до ЄРДР 01.05.2018 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Одеси, українця за національністю, громадянина України, зі слів - з неповною вищою освітою, неодруженого, працюючого комплектувальником ПАТ «Одескабель», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, -

В С Т А Н О В И В:
19.06.2018 року на адресу Суворовського районного суду м.Одеси з Одеської місцевої прокуратури №4 надійшли зазначений обвинувальний акт і додані до нього документи у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_4 , які ухвалою судді від 20.06.2018 року призначені для розгляду в підготовчому судовому засіданні.

З`ясувавши під час підготовчого судового засідання позицію прокурора ОСОБА_3 щодо можливості призначення до судового розгляду обвинувального акту чи його повернення, заслухавши з цих же питань думку обвинуваченого ОСОБА_4 , дослідивши надані на розгляд суду відповідні процесуальні документи, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має повернути прокурору обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу.

Згідно зі ст.2 зазначеного Кодексу, завданнями кримінального провадження, наряду із захистом особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, є охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, застосування до них лише належної правової процедури, а за ст.7 цього Кодексу, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження до яких, зокрема, відносяться: верховенство права, законність, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, безпосередність дослідження показань, речей і документів, диспозитивність судового провадження.

В силу ч.ч.1, 2 ст.9 вказаного Кодексу, суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інша службова особа органів державної влади під час кримінального провадження зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, а прокурору, керівнику органу досудового розслідування, слідчому належить всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, та обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Положення ст.ст.91, 92 наведеного Кодексу встановлюють, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, наряду з іншим, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчинення кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат та обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, обов`язок доведення яких покладається на слідчого та прокурора.

З огляду на ст.291 означеного Кодексу, обвинувальний акт складається слідчим, після чого затверджується прокурором, у випадку погодження з ним останнього, а у самому обвинувальному акті, наряду з іншим, повинні бути викладені: фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими; правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частину статті) закону України про кримінальну відповідальність, формулювання обвинувачення.

Зі змісту ч.1 ст.337 КПК України слідує, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, а за приписами п.13 ч.1 ст.3 цього Кодексу, обвинуваченням є твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленим цим Кодексом.

Наведені положення кримінального процесуального кодексу вимагають від суду під час підготовчого провадження, не вдаючись до оцінки зібраних в ході досудового розслідування доказів, які до того ж на цій стадії судового процесу до суду не надаються й не досліджуються, перевірити відповідність обвинувального акту не тільки формі, визначеній ст.291 КПК України, а й проаналізувати зміст обвинувального акту на предмет дотримання органом досудового розслідування завдань і засад кримінального провадження при формулюванні викладеного в акті обвинувачення.

Проте, при складенні й погодженні наданого на розгляд суду обвинувального акту за обвинуваченням ОСОБА_4 , ані слідчим СВ Суворовського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_5 , ані прокурором Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_3 , наведені вище вимоги закону дотримані не були, оскільки викладене у розглядуваному акті формулювання обвинувачення є неконкретним, суперечить завданням і засадам кримінального провадження та уявляється незрозумілим навіть суду, що у свою чергу позбавляє суд можливості роз`яснити обвинуваченому суть висунутого обвинувачення у разі його відання до суду, адже обвинувальний акт не містить визначених законом обов`язкових відомостей про об`єктивну та суб`єктивну сторони інкримінованого зазначеному обвинуваченому протиправного діяння за певними кваліфікуючими ознаками (зокрема, форму вини, умисел та мотиви вчинення інкримінованого злочину).

До того ж, диспозиція інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_4 злочину за ч.1 ст.309 КК України містить гіпотезу норми права і є бланкетною, тобто має відсильний характер, а тому для з`ясування судом та сприйняття громадськістю наявності ознак протиправності в діях вказаного обвинуваченого, забезпечення можливості роз`яснення судом суті обвинувачення, викладене у розглядуваному обвинувальному акті формулювання обвинувачення має містити посилання на конкретні положення нормативно-правових актів України у сфері обігу наркотичних засобів чи психотропних речовин, за якими під час досудового розслідування мала встановлюватися саме незаконність інкримінованих обвинуваченому дій (зокрема, Закони України «Про наркотичні засобі, психотропні речовини і прекурсори», «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними»).

При цьому, суд зауважує на тому, що у кореспондуючому взаємозв`язку ст.ст.9, 91, 92, 291 КПК України, формулювання обвинувачення має містити відомості щодо події кримінального правопорушення із зазначенням часу, місця, форми вини і мотивів, способу вчинення, наслідків та інших даних, на підставі яких, відповідно до диспозиції певної статті Кримінального кодексу України можна встановити в діях обвинуваченого склад кримінального правопорушення, з урахуванням, в тому числі кваліфікуючих ознак.

Разом із тим, зміст розглядуваного обвинувального акту свідчить про фактичне обмеження права обвинуваченого ОСОБА_4 на свободу і особисту недоторканість з 16:30 годин 01.05.2018 року (залишення поряд із відповідною службовою особою), яке з огляду на доданий до означеного акту реєстр матеріалів досудового розслідування фактично тривало до 18:00 годин цього ж дня, але без відповідних на те законних підстав та без оформлення будь-яких процесуальних документів про таке затримання у зазначений період часу, що у свою чергу суперечить встановленим ст.209 КПК України вимогам.

Згідно зі ст.209 КПК України, особа є затриманою з моменту, коли вона силою або через підкорення наказу змушена залишатися поряд з уповноваженою службовою особою чи в приміщенні, визначеному уповноваженою службовою особою.

Крім того, обвинувальний акт містить відомості про огляд працівниками поліції вмісту кішень обвинуваченого ОСОБА_4 , внаслідок чого при огляді місця події біля останнього було вилучено психотропну речовину, що у контексті практики Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення у справах «Бендерський проти України» від 15.11.2007 року, «Олександр Мельник проти України» від 28.03.2006 року, «Волохи проти України» від 02.11.2006 року, «Хаас проти Швейцарії» від 20.01.2011 року) й за сукупністю наведеного вище уявляє втручання працівників поліції у права обвинуваченого на свободу, особисту недоторканість та повагу на приватне життя за ст.ст.5, 8 Європейської Конвенції з прав людини.

Втім, статтею 19 Конституції України регламентовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а Законом України «Про Національну поліцію» визначаються, зокрема, правові засади організації та діяльності Національної поліції України.
Так, за ст.ст.31, 34 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейський має право застосовувати превентивний захід, зокрема такий як поверхнева перевірка особи, в ході якої може зупиняти осіб та/або оглядати їх лише у випадку існування достатніх підстав вважати, що особа має при собі річ, обіг якої заборонено чи обмежено або яка становить загрозу життю чи здоров`ю такої особи або інших осіб.
Попри те, як слідує з розглядуваного обвинувального акту, співробітниками УПП в Одеській області зупинено ОСОБА_4 у зв`язку з підозрою у вчиненні бійки, але акт або додані до нього матеріали взагалі не містять відомостей про інше кримінальне провадження за фактом бійки чи про складення відносно вказаного обвинуваченого в порядку ст.ст.42, 276-278 КПК України відповідного повідомлення про підозру за цим фактом, які за своєю сукупністю не дозволяють суду пересвідчитись у достовірності зазначених відомостей та у належному дотриманні органом досудового розслідування вимог закону, в наявності у працівників патрульної поліції достатніх підстав для застосування превентивного заходу за наведених обставин.

На підставі викладеного суд вважає, що сукупність означених вище обставин свідчать про невідповідність розглядуваного обвинувального акту відносно ОСОБА_4 завданням і засадам кримінального провадження, вимогам ст.291 КПК України, а також суперечить практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до приписів ч.2 ст.8, ч.5 ст.9 цього ж Кодексу, підлягає обов`язковому застосуванню у кримінальному провадженні.

Згідно зі ст.8, ч.5 ст.9 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість держави, а принцип верховенства права у кримінальному провадженні та кримінальне процесуальне законодавство застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини (далі - Суд) у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.07.2011 року зазначив, що незадокументоване затримання особи свідчить про абсолютне ігнорування принципово важливих гарантій статті 5 Конвенції і виявляє грубе порушення цієї статті. Незадокументування таких відомостей, як дата, час і місце затримання особи, її ім`я, підстави для затримання та ім`я особи, яка здійснює затримання, має вважатися таким, що суперечить вимозі законності і самій статті 5 Конвенції. Суд зазначив, що пункт 2 статті 5 Конвенції містить первинну гарантію того, що будь-яка затримана особа повинна знати, чому її позбавляють свободи. Згідно з цим положенням кожна затримана особа має бути повідомлена простою, непрофесійною, зрозумілою для неї мовою про основні юридичні і фактичні підстави її затримання.

Опріч викладене, Суд неодноразово вказував, що поняття «приватне життя» широке і не має вичерпного значення, воно включає в себе фізичну та психологічну недоторканість особи, а верховенство права передбачає, що втручання органів виконавчої влади в права осіб має підлягати ефективному контролю, який зазвичай має здійснюватись судовим органом, щонайменше як останньою інстанцією, оскільки судовий контроль надає найбільші гарантії незалежності, безсторонності та здійснення належного провадження (рішення «Хаас проти Швейцарії» від 20.01.2011 року, «Волохи проти України» від 02.11.2006 року).

Крім того, Суд неодноразово зазначав, що аби не суперечити статті 8 Конвенції, втручання має здійснюватися «згідно із законом», мати легітимну мету та бути необхідним у демократичному суспільстві для досягнення цієї мети (рішення «Шалімов проти України» від 04.03.2010 року, «Кузнецов проти України» від 29.04.2003 року), а у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року Суд визначив, що вислів «згідно із законом» не лише вимагає дотримання національного права, а й стосується якості цього права, вимагаючи щоб воно не суперечило принципу верховенства права.

Наряду з наведеним, у справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008 року, Суд визначив, що у пп.«а» п.3 ст.6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного, він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19.12.1989 року у справі «Камасінскі проти Австрії» №9783/82, п.79). Крім того, суд зазначає, що положення підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий розгляд, гарантоване п.1 цієї статі.

Надання у кримінальній справі повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див. рішення від 25.03.1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» (ВП) №25444/94, п.52; рішення від 25.07.2000 року у справі «Маттоціа проти Італії» №23969/94, п.58; рішення від 20.04.2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії» №42780/98, п.34).

До того ж, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п.3 ст.6 Конвенції (див. зазначене рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» (ВП) №25444/94, п.54, а також «Даллос проти Угорщини», п.47).

За правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена у постанові №5-328кс16 від 24.11.2016 року та є обов`язковою для застосування усіма суб`єктами владних повноважень і судами, практика Європейського суду з прав людини орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи («Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).

Конкретності саме змісту обвинувачення стосується й рішення Європейського суду у справі «Маттоціа проти Італії» від 25 липня 2000 року, що відображає послідовну рекомендацію цієї міжнародної установи про пріоритетність неформального розуміння поняття «обвинувачення» національними судами.

Отже, оскільки викладене у означеному обвинувальному акті формулювання обвинувачення, з огляду на його невідповідність вимогам ст.ст.2, 291 КПК України, у зв`язку з не визначенням органом досудового розслідування у розглядуваному акті обов`язкових за ст.ст.9, 91-92 вказаного Кодексу об`єктивної та суб`єктивної сторони інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_4 протиправного діяння за певними кваліфікуючими ознаками, їх належного обґрунтування, а також ураховуючи відсутність в акті відомостей щодо достатності підстав для застосованих працівниками поліції певних заходів, у контексті наведеної вище практики Європейського Суду з прав людини, - неможливо визнати таким, що має бути висунуте в порядку, встановленим цим Кодексом, то слід визнати неможливість призначення такого обвинувального акту в цьому кримінальному провадженні до судового розгляду.

Аналогічну позицію визначив Пленум Верховного Суду України у Постанові «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист в кримінальному судочинстві» від 24.10.2003 року №8, за якою суди повинні вимагати від органів досудового слідства, щоб пред`явлене особі обвинувачення було конкретним за змістом.

Наведені вище обставини невідповідності обвинувального акту від 31.05.2018 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_4 вимогам КПК України, у контексті приписів ст.ст.2-3, 7-9, 91-92, 291 цього Кодексу, визнаються судом істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які фактично нівелюють принципи законності та верховенства права, що за своєю сукупністю унеможливлює призначення до судового розгляду означеного обвинувального акту у цьому кримінальному провадженні, а відтак, незважаючи на висловлені в судовому засіданні позиції сторін, єдиним можливим й законним судовим рішенням, уявляється повернення зазначеного акту прокурору Одеської місцевої прокуратури №4, для усунення протягом розумного строку виявлених недоліків.

Керуючись ст.ст.2-3, 7-9, 26, 91-92, 291, 314-315, 369-372, ч.2 ст.376 КПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:
Обвинувальний акт від 31.05.2019 року й додатки до нього у кримінальному провадженні №0002015, внесеному до ЄРДР 01.05.2018 року, за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, - повернути прокурору Одеської місцевої прокуратури №4, для усунення в розумні строки виявлених судом порушень вимог КПК України, викладених у мотивувальній частині ухвали.

Копії ухвали направити для виконання прокурору Одеської місцевої прокуратури №4 та надати іншим заінтересованим особам.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження та подання апеляції через Суворовський районний суд міста Одеси до Одеського апеляційного суду, протягом 7 днів з дня проголошення.

С у д д я: ОСОБА_1