Постанова Іменем України
30 травня 2019 року

м. Київ
справа № 640/993/15-к

провадження № 51-5080км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 ,
розглянув у судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Київського районного суду м. Харкова від 23 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 20 грудня 2017 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001574, щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Обоянь Російської Федерації, жителя АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення злочинів, передбачених ч. 3 ст. 109, ч. 1 ст. 294 Кримінального кодексу України (далі КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Київського районного суду м. Харкова від 23 травня 2017 року ОСОБА_7 засуджено до покарання у виді позбавлення волі:

за ч. 3 ст. 109 КК (за епізодами від 16 березня, 08 квітня, 09 травня 2014 року) на строк 3 років;
за ч. 1 ст. 294 КК на строк 5 років.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом часткового складання призначених покарань остаточно ОСОБА_7 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.
ОСОБА_7 визнано невинуватим за ч. 3 ст. 109 КК за епізодом надання інтерв`ю навесні 2014 року та виправдано його за цим обвинуваченням у зв`язку з відсутністю в його діях складу цього кримінального правопорушення.
За вироком запобіжний захід ОСОБА_7 залишено у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили, але не більш ніж на 60 днів. Строк відбування покарання ухвалено обчислювати з дня фактичного затримання 19 грудня 2014 року, із зарахуванням часу перебування під вартою до часу відбуття покарання.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК (у редакції Закону України від 25 листопада 2015 року № 838-VIII) зараховано в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення ОСОБА_7 з 30 квітня по 07 травня 2014 року та з 19 грудня 2014 року до дня постановлення судом вироку з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Апеляційним судом Харківської області ухвалою від 20 грудня 2017 року вирок у частині засудження ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 109 КК скасовано та закрито кримінальне провадження в цій частині на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК).
Виключено з вироку посилання на застосування ч. 1 ст. 70 КК.
Постановлено вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 1 ст. 294 КК до покарання, призначеного судом першої інстанції, у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК зараховано в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення ОСОБА_7 з 30 квітня по 07 травня 2014 року та з 19 грудня 2014 року по 20 червня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а з 21 червня 2017 року по 20 грудня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

У решті вирок залишено без змін.
Постановлено вважати ОСОБА_7 таким, що повністю відбув призначене за вироком покарання, та звільнено його з-під варти в залі суду.
За вироком суду ОСОБА_7 засуджений за те, що він 16 березня, 08 квітня та 09 травня 2014 року, усвідомлюючи, що його виступ висвітлюється засобами масової інформації, діючи умисно, в тому числі повторно, шляхом виступів під час мітингів на площі Свободи у м. Харкові неодноразово та систематично публічно із використанням засобів масової інформації закликав до насильницької зміни конституційного ладу в Україні та захоплення державної влади, а також вчинив дії, пов`язані з організацією масових заворушень, які супроводжувались погромами, що виразилися у пошкодженні транспортних засобів.
А саме, заклики ОСОБА_7 на мітингу 08 квітня 2014 року в районі перехрестя вулиць Іванова, Сумської та площі Свободи, налаштовували громадян до негативного та ворожого ставлення до чинної влади і підбурювали їх скоїти активні дії. Під керуванням ОСОБА_7 й на виконання його наказів група людей із застосуванням каміння, палок тощо почали руйнувати вказані ОСОБА_7 автобуси марки ПАЗ4234 із державними номерними знаками НОМЕР_1 та НОМЕР_2 , у яких перебували військовослужбовці для охорони громадського порядку на території Харківської обласної державної адміністрації та біля неї, перешкоджаючи їх подальшому руху, чим спричинили військовій частині № НОМЕР_3 матеріальні збитки на загальну суму 40 122,58 грн.
Водночас судом першої інстанції визнано ОСОБА_7 невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 109 КК за епізодом надання інтерв`ю навесні 2014 року та виправдано за цим обвинуваченням у зв`язку з відсутністю в його діях складу цього кримінального правопорушення.
Апеляційний суд зазначив, що заклики ОСОБА_7 щодо проведення референдуму з метою зміни конституційного ладу не можна вважати незаконними, оскільки саме такий шлях передбачений Конституцією України, тому дійшов висновку про відсутність у діянні ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.109 КК, у зв`язку з чим на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК закрив кримінальне провадження.

Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 ставить вимогу про скасування судових рішень про засудження ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 294 КК на підставах неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушення кримінального процесуального закону. Вважає, що суд не дав належної оцінки доказам у провадженні, які не доводять винуватості ОСОБА_7 в організації масових заворушень, що супроводжувалися погромами, та свідчать про відсутність у діях засудженого прямого умислу на вчинення цього злочину. Вважає за необхідне закрити кримінальне провадження щодо нього на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК.

Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити.
Прокурор вважала, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Мотиви Суду
Згідно з положеннями ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Статтею 433 КПК визначено межі перегляду судом касаційної інстанції. Частиною 2 цієї норми передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанції у межах касаційної скарги. При цьому він наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого. Тому суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Натомість зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, доводи в касаційній скарзі захисника ОСОБА_6 щодо необґрунтованості засудження ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 294 КК аналогічні доводам, на які засуджений та його захисники посилались у своїх апеляційних скаргах.
Спростовуючи доводи апеляційних скарг захисників та засудженого про недоведеність винуватості останнього, апеляційний суд навів докладні мотиви прийнятого рішення. При цьому він не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути кримінальне провадження й дати правильну юридичну оцінку діям ОСОБА_7 у частині обвинувачення за ч. 1 ст. 294 КК. Водночас, установивши, що в діянні ОСОБА_7 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 109 КК, за яке останній був засуджений, суд апеляційної інстанції скасував у цій частині вирок суду першої інстанції і закрив кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК.
Погоджуючись із висновком районного суду про винуватість ОСОБА_7 в організації масових заворушень, які супроводжувались погромами, апеляційний суд зазначив в ухвалі, що вина засудженого у вчиненні цього злочину підтверджується сукупністю належно оцінених у суді доказів: показаннями свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 про обставини, за яких засуджений під час мітингу 08 квітня 2014 року біля будівлі Харківської обласної державної адміністрації закликав агресивно налаштованих мітингувальників будь-якою ціною зупинити автобуси, у яких сиділи люди в міліцейській формі, після чого більшість учасників мітингу поспішила до автобусів на вул. Іванова у м. Харкові та почала їх руйнувати. Як видно з протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 15 грудня 2014 року, зазначені свідки вказали на ОСОБА_7 як особу, яка 08 квітня 2014 року віддавала накази натовпу людей біля будинку Харківської обласної державної адміністрації зупинити автобуси з працівниками міліції.
Сам ОСОБА_7 не заперечував, що організував 08 квітня 2014 року мітинг на площі Свободи в м. Харкові, підтверджував і те, що активно виступав на ньому з приводу невдоволення чинною владою з метою переконати людей у своїх поглядах та викликати в них відповідну поведінку до встановленого правопорядку.
Свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 пояснили, що ОСОБА_7 був організатором мітингу, при цьому звернули увагу, що залишили площу разом з ним до початку активних дій у масових заворушеннях.
Перевіряючи вирок суду першої інстанції щодо обґрунтованості засудження ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 294 КК, апеляційний суд виходив з того,що організацію масових заворушень слід розуміти як діяльність, спрямовану на об`єднання людей для участі у масових заворушеннях та керування натовпом шляхом збудження у людей негативного ставлення до влади і громадської безпеки, підбурювання їх на вчинення активних дій, провокування до певної поведінки. При цьому особиста участь безпосередньо під час самих погромів не є обов`язковою ознакою такого злочину.
При цьому апеляційний суд узяв до уваги, що на підставі досліджених доказів судом встановлено саме такі обставини, які переконливо свідчать, що ОСОБА_7 своїми активними діями фактично організував масові заворушення, які супроводжувались погромами, і виразилися у пошкодженні транспортних засобів автобусів, належнихвійськовій частині № НОМЕР_3 .
Також суд урахував, що суб`єктивна сторона масових заворушень характеризується прямим умислом дій їх організаторів,хоча їх психічне ставлення до суспільно небезпечних наслідків може виражатися і в непрямому умислі, при цьому мотиви і цілі організаторів можуть бути найрізноманітнішими і на кваліфікацію не впливають. Відповідно до ч. 3 ст. 24 КК непрямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання.
На підставі наведеного суд правильно визнав, що навіть те, що ОСОБА_7 не бажав, але свідомо припускав настання масових заворушень після організованого ним мітингу, дає підстави для кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 294 КК.
Підстав вважати, що діям засудженого дана неправильна юридична оцінка, Верховний Суд немає.
Переглядаючикримінальне провадження в апеляційному порядку,апеляційний суд належним чином перевірив доводи, викладені в апеляційних скаргах засудженого та його захисників, які єаналогічними доводам, викладеним у касаційнійскарзі, і постановив ухвалу з наведенням у ній докладних підстав прийнятого рішення. Ухвала суду апеляційної інстанції цілком відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність, які впливали бина обґрунтованість судових рішень щодо ОСОБА_7 , судами першої та апеляційної інстанційу кримінальному провадженні допущено не було.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Київського районного суду м. Харкова від 23 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 20 грудня 2017 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3