Справа № 750/2789/15-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/43/19
Категорія - ч. 1 ст. 122 КК України Доповідач ОСОБА_2
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2019 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

З участю учасників судового провадження:

прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

представників потерпілого ОСОБА_9 адвокатів ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

потерпілих - ОСОБА_12 , ОСОБА_9 ,

захисників адвокатів ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ,

обвинувачених - ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003880 за апеляційними скаргами захисника-адвоката ОСОБА_14 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_15 , потерпілого ОСОБА_9 та прокурора Чернігівської місцевої прокуратури ОСОБА_7 на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 травня 2018 року щодо:

ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Чернігівської області, м. Городня, громадянина України, з повною вищою освітою, пенсіонера, одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.125, ч.1 ст. 122 КК України;

ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Чернігова, громадянина України, з професійно технічною освітою, зареєстрованого фізичною особою - підприємцем, неодруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України.

Вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 травня 2018 року ОСОБА_15 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України та йому призначено покарання у виді штрафу в розмірі 90 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 1530 грн. 00 коп.

ОСОБА_15 звільнено від призначеного покарання за ч.2 ст. 125 КК України на підставі п.2 ч.1 ст. 49, ч.5 ст. 74 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

ОСОБА_15 визнано невинуватим та виправдано в пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст. 122 КК України за недоведеності в його діянні даного складу злочину.

ОСОБА_16 визнано невинуватим та виправдано в пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст. 122 КК України за недоведеністю в його діянні даного складу злочину.

Позов потерпілого ОСОБА_12 до ОСОБА_15 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої злочином задоволено частково та стягнуто на його користь 1086 грн. 02 коп. на відшкодування майнової шкоди та 10 000 грн. 00 коп. на відшкодування моральної шкоди. В решті позову відмовлено.

Позов потерпілого ОСОБА_9 до ОСОБА_15 та ОСОБА_16 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої злочином залишено без розгляду.

В задоволенні стягнення процесуальних витрат потерпілого ОСОБА_9 за надання правової допомоги - відмовлено.

Скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 24.12.2014 року, на майно обвинуваченого ОСОБА_15 , а саме: автомобіль марки «OPEL KADET», реєстраційний номер НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 29.12.1995 року.

Скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 24.12.2014 року, на майно обвинуваченого ОСОБА_16 , а саме: 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

Питання про речові докази вирішено відповідно до статті 100 КПК України.

Не погоджуючись з вироком суду були подані апеляційні скарги, в яких:

- захисник ОСОБА_14 просить скасувати вирок місцевого суду, в частині притягнення його підзахисного до кримінальної відповідальності, передбаченої ч.2 ст.125 КК України, та закрити кримінальне провадження, у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_15 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України. Апелянт вказує на відсутність належних доказів завдання ОСОБА_15 тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_12 та посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Зазначає, що допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_17 та ОСОБА_18 пояснили, що не бачили, як ОСОБА_15 завдав тілесних ушкоджень ОСОБА_12 . З урахуванням таких пояснень свідків, вважає, що протоколи проведених слідчих експериментів з участю свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 є недопустимими доказами. Апелянт вказує, що за поясненнями самого ОСОБА_15 та його дружини свідка ОСОБА_19 , він не міг завдати тілесних ушкоджень потерпілому у вказаний у вироку час, оскільки він у той момент знаходився біля Чернігівського міського відділу міліції, де чекав дружину - ОСОБА_19 . Також зазначає про безпідставність суми матеріальної шкоди стягнутої з обвинуваченого на користь потерпілого ОСОБА_12 , оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутні докази на підтвердження того, що куплені ліки призначалась лікарем;

- потерпілий ОСОБА_9 у поданій ним апеляційній скарзі просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_15 та ОСОБА_16 винними за ч.1 ст.122 КК України, і задовольнити його цивільний позов, а також стягнути понесені ним витрати на правову допомогу. Посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, хибну інтерпретацію складу злочину про умисне завдання тілесних ушкоджень середньої тяжкості та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Апелянт зазначає, що судом безпідставно без належних та допустимих доказів зроблено висновок про те, що особа, яка перебувала поруч із магазином «Автонова», що по проспекту Миру, 151/22 у м. Чернігові, здійснювала будівельні роботи за його, ОСОБА_9 , вказівкою. Вказує на безпідставність висновків суду, що в його діях наявні неправомірні дії, оскільки його діяння не містять складу злочину, що підтверджується вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 червня 2017 року, яким його було визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.122 КК України та виправдано. Крім того, вважає, що місцевий суд у резолютивній частині вироку щодо визнання ОСОБА_15 та ОСОБА_16 невинуватими, не обґрунтував доводи, які вказують на відсутність вини. Судом першої інстанції не було враховано, що діюче кримінальне законодавство не містить поняття провокаційних дій (як наслідок його означення) на завдання тілесних ушкоджень, а також те, що дії потерпілого в даній справі по відношенню до обвинувачених не утворюють складу злочину в діях ОСОБА_15 та ОСОБА_16 . Також, апелянт вважає, що місцевим судом не було надано оцінку обставині, що обвинувачені не захищали своє життя, а також своє майно, оскільки право власності на нерухомість, через яке відбулося побиття потерпілого, їм не належить. Натомість власником цієї нерухомості є він, тобто, він є особою, яка вправі вчиняти зі своїм майном будь-які дії, окрім тих, що заборонені законом;

- прокурор в поданій апеляційній скарзі просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_15 та ОСОБА_16 винними у пред`явленому обвинуваченні та призначити ОСОБА_15 покарання за ч.1 ст.122 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки; на підставі ст.75 КК України, звільнити ОСОБА_15 від призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та з покладенням обов`язків, передбачених ч.1 ст.76 КК України. За ч.2 ст.125 КК України ОСОБА_15 призначити покарання у виді штрафу в розмірі дев`яносто неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 1530 грн. Звільнити ОСОБА_15 від призначеного покарання за ч.2 ст.125 КК України, на підставі.2 ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності. ОСОБА_16 призначити покарання за ч.1 ст.122 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки; на підставі ст.75 КК України, звільнити ОСОБА_16 від призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та з покладенням обов`язків, передбачених ч.1 ст.76 КК України. В обґрунтування поданої скарги послається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Зазначає, що покази обвинувачених ОСОБА_15 та ОСОБА_16 в частині відсутності умислу на заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 , вчинення злочину в стані душевного хвилювання та провокація кримінального правопорушення з боку потерпілого ОСОБА_9 , не можуть бути визнані судом достовірними. Факт заподіяння ОСОБА_9 тілесних ушкоджень обвинуваченими зафіксовано свідком ОСОБА_20 за допомогою відеокамери. Відеозапис конфлікту був досліджений під час судового розгляду у двох екземплярах. Вказані відеозаписи підтверджують сам факт умисного заподіяння обвинуваченими ОСОБА_15 та ОСОБА_16 потерпілому тілесних ушкоджень, а також проміжок часу, під час якого тілесні ушкодження були заподіяні, а саме 2 хвилини. Наведене спростовує покази ОСОБА_15 та ОСОБА_16 в частині відсутності в їх діях умислу на заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому. Вважає, що матеріалами справи не підтверджується і перебування обвинувачених у стані сильного душевного хвилювання. Апелянт вказує, що місцевим судом було порушено вимоги п.1 ч.3 ст.374 КПК України, та не зазначено мотиви, з яких відкинуто докази обвинувачення, а саме, показання свідків обвинувачення ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 які були безпосередніми свідками та надали показання, що відповідають відеозапису. Також, вважає висновок суду про те, що саме під керівництвом потерпілого ОСОБА_9 відбувалася спроба проникнути у невстановлений законом спосіб до приміщення магазину «Автонова», жодним чином не підтверджується показаннями учасників судового розгляду та дослідженими матеріалами кримінального провадження.

Суд першої інстанції встановив, що 05 липня 2013 року, близько 19 год. 00 хв., ОСОБА_15 , знаходячись біля буд. № 4 по пров. Паризької Комуни (теперішня назва пров. Опанаса Шафонського), що в м. Чернігові, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, правою рукою наніс удар в обличчя та удар в область грудей ОСОБА_12 , чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми зі струсом головного мозку, забійно-рваної рани верхньої губи, які відповідно до висновку судово- медичного експерта № 1001 від 17 вересня 2013 року відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Також органом досудового розслідування ОСОБА_15 та ОСОБА_16 обвинувачується в умисному заподіянні середньої тяжкості тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , тобто, умисного ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, вчинене групою осіб без попередньої змови між собою за наступних обставин: 15 квітня 2014 року, близько 08 год. 00 хв., ОСОБА_15 діючи спільно з ОСОБА_16 без попередньої змови, знаходячись біля магазину «Автонова», що за адресою: м. Чернігів, проспект Миру, 151/22, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, упродовж близько 2 хвилин, наносили удари руками в область голови ОСОБА_9 , чим спричинили останньому тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку в лівій тім`яно-потиличній долі, правобічну пірамідну недостатність, стійкий цефалічний, лікворно-гіпертензивний синдром, антено-вегетативний синдром, забою правого ока, садна обличчя, які відповідно до висновку судово-медичного експерта № 503 від 10.06.2014 оцінюються в комплексі як такі, що кожне наступне тілесне ушкодження може збільшувати тяжкість черепно-мозкової травми і відносяться до категорії середнього ступеню тяжкості, за ознакою тривалого розладу здоров`я понад 3 тижні.

Виправдовуючи ОСОБА_15 та ОСОБА_16 за ч.1 ст.122 КК України, місцевий суд у своєму рішенні зазначив, що стороною обвинувачення не доведено, що в діянні обвинувачених ОСОБА_15 та ОСОБА_16 наявний склад злочину, передбачений ч.1 ст.122 КК України, оскільки неправомірне насильство збоку потерпілого ОСОБА_9 , яке полягало у розпилюванні газу в обличчя викликало фізичний біль та давало підстави обвинуваченим діяти відповідним чином по відношенню до потерпілого. Умислу на неправомірне заподіяння потерпілому середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень у обвинувачених ОСОБА_15 , ОСОБА_16 не було.

Заслухавши доповідача, пояснення обвинувачених та їх захисників, які підтримали апеляційну скаргу захисника та просили її задовольнити з наведених вище підстав, а апеляційні скарги потерпілого та прокурора просили залишити без задоволення, прокурора, котрий просив задовольнити подану ним скаргу, та відмовити у задоволенні апеляційної скарги захисника ОСОБА_14 , потерпілого та його представників, які просили задовольнити їх скаргу та скаргу прокурора, а апеляційну скаргу сторони захисту без задоволення, дослідивши матеріали кримінального провадження, допитавши обвинувачених, потерпілих, свідків, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів,

В С Т А Н О В И Л А:

05 липня 2013 року, близько 19 год. 00 хв., ОСОБА_15 , знаходячись біля буд. № 4 по пров. Паризької Комуни (теперішня назва пров. Опанаса Шафонського), що в м. Чернігові, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, правою рукою наніс удар в обличчя та удар в область грудей ОСОБА_12 , чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми зі струсом головного мозку, забійно-рваної рани верхньої губи, які відповідно до висновку судово- медичного експерта № 1001 від 17 вересня 2013 року відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

15 квітня 2014 року, близько 08 год. 00 хв., ОСОБА_15 діючи спільно з ОСОБА_16 без попередньої змови, знаходячись біля магазину «Автонова», що за адресою: м. Чернігів, проспект Миру, 151/22, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, упродовж близько 2 хвилин, наносили удари руками в область голови ОСОБА_9 , чим спричинили останньому тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку в лівій тім`яно-потиличній долі, правобічну пірамідну недостатність, стійкий цефалічний, лікворно-гіпертензивний синдром, антено-вегетативний синдром, забою правого ока, садна обличчя, які відповідно до висновку судово-медичного експерта № 503 від 10.06.2014 оцінюються в комплексі як такі, що кожне наступне тілесне ушкодження може збільшувати тяжкість черепно-мозкової травми і відносяться до категорії середнього ступеню тяжкості, за ознакою тривалого розладу здоров`я понад 3 тижні.

Відповідно до вимог частини 1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_15 по обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України за обставин, викладених у вироку, суд першої інстанції обґрунтував доказами, дослідженими під час судового розгляду, які оцінені відповідно до положень ст. 94 КПК України.

Зокрема, суд першої інстанції свої висновки про винуватість ОСОБА_15 за викладених у вироку обставин обґрунтував дослідивши і проаналізувавши пояснення:

- обвинуваченого ОСОБА_15 , який не визнав вину та пояснив, що 05 липня 2013 року він чекав свою дружину ОСОБА_19 в приміщенні Деснянського районного суду м. Чернігова, де їй обирали запобіжний захід. Після цього разом з працівниками міліції він проїхав до Чернігівського міського відділу міліції, де в коридорі чекав коли звільнять дружину, бо суд обрав їй запобіжний захід у виді домашнього арешту. Близно 21 годині він та дружина повернулися додому, а тому він не міг заподіяти тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_12 ;

- потерпілого ОСОБА_12 , який в суді першої інстанції пояснив, що він тривалий час конфліктує з ОСОБА_19 , яка є дружиною та матір`ю обвинувачених, оскільки остання не повертає йому позичені гроші. 05 липня 2013 року, близько 19 год. він прийшов додому до ОСОБА_19 у зв`язку з її дзвінком, але до нього на вулицю вийшов її чоловік ОСОБА_15 .. Останній сказав, щоб він віддав розписку. Після цього ОСОБА_15 відразу ж схопив його руками за одяг і наніс спочатку удар кулаком в область обличчя, а другий в область грудей. Він впав і втратив свідомість. Коли отямився, йому надавали допомогу двоє чоловіків;

- свідка ОСОБА_17 , який в судовому засіданні суду першої інстанції пояснив, що 05 липня 2013 року, близько 19 години, він з братом ОСОБА_18 йшли по приватному сектору міста Чернігова, де рвали абрикоси. Почули звук схожий на удар. Побачили, як потерпілий ОСОБА_12 лежав на землі біля калитки приватного будинку. Підійшовши до цього чоловіка побачили, що з губи у нього йшла кров. Вони обмили обличчя потерпілому біля колонки, залишили свої координати і пішли у своїх справах.

Встановлені судом обставин, щодо винуватості обвинуваченого, крім вищезазначених показань також підтверджується даними, що містяться у наступних доказах, зокрема:

- рапортах оперативного чергового ЧМВ УМВС України в Чернігівській області від 05 липня 2013 року, 06 липня 2013 року та 05 липня 2013 року, згідно яких потерпілий ОСОБА_12 звернувся до Чернігівської міської лікарні № 2 з тілесними ушкодженнями, повідомивши, що тілесні ушкодження йому завдав ОСОБА_15 по АДРЕСА_3 ;

- заяві ОСОБА_12 від 11 липня 2013 року, відповідно до якої останній звернувся до Чернігівського відділу міліції із заявою про заподіяння йому 05 липня 2013 року, близько 19 год. 00 хв., по провулку Паризької Комуни, 4 в м. Чернігові, обвинуваченим ОСОБА_15 тілесних ушкоджень;

- розпискою ОСОБА_19 від 11 квітня 2011 року, згідно якої остання позичила у потерпілого ОСОБА_12 гроші в сумі 25 000 грн., які зобов`язувалася повернути 11 жовтня 2011 року;

- висновку експерта № 1001 від 17 вересня 2013 року, згідно якого у потерпілого ОСОБА_12 маються тілесні ушкодження, які виникли 05 липня 2013 року від дії тупих, твердих предметів або при ударі об такі ж та відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я; заподіяння всього комплексу тілесних ушкоджень, виявленого у ОСОБА_12 власноручно є малоймовірнім;

- протоколі проведення слідчого експерименту з фототаблицею від 16 листопада 2013 року, відповідно до якого свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_18 пояснили та показали на місці, як 05 липня 2013 року навпроти будинку АДРЕСА_3 виявили потерпілого ОСОБА_12 з тілесними ушкодженнями, який лежав на спині, непритомний, а свідок ОСОБА_17 ще й додатково пояснив, що бачив, як невідомий чоловік наносив удари потерпілому;

- протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 24 березня 2014 року відповідно до якого свідок ОСОБА_17 впізнав ОСОБА_15 .

За вищевказаним епізодом обвинувачення ОСОБА_15 місцевий суд з достатньою повнотою перевірив всі доводи сторін в судовому засіданні, виклав критичний аналіз окремих доказів. У своїх висновках суд першої інстанції навів мотиви, з яких взяв до уваги одні докази та відкинув інші, доводи сторін, під час судового розгляду отримали об`єктивну та належну оцінку в судовому рішенні, з якою погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Твердження сторони захисту, що ОСОБА_15 не міг завдати потерпілому ОСОБА_12 тілесних ушкоджень, оскільки перебував в Чернігівському міському відділі поліції, де чекав свою дружину, твердження свідка ОСОБА_19 , що її чоловік не міг завдати тілесних ушкоджень потерпілому з тих же самих підстав, були предметом детальної перевірки в суді першої інстанції і, колегія суддів погоджується, що звернення до правоохоронного органу та лікарні потерпілого ОСОБА_12 , його послідовна, впевнена та принципова позиція протягом усього часу досудового розслідування та судового розгляду в сукупності з показаннями свідків: ОСОБА_18 , ОСОБА_17 , протоколами проведення слідчого експерименту та пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, висновку експерта, які узгоджуються між собою, вказує на доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_15 в умисному заподіянні тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_12 .

Крім того, як обґрунтовано зазначено судом першої інстанції ОСОБА_15 , будучи фізично необмеженим в пересуванні, маючи в розпорядженні транспортний засіб, мав змогу вільно покидати приміщення, як Деснянського районного суду м. Чернігова, так і приміщення ЧМВ УМВС України в Чернігівській області, оперативно пересуватися по місту, а відтак, і заподіяти тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_12 .

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що показання потерпілого ОСОБА_12 не викликають жодних обґрунтованих сумнівів у їх достовірності, сукупність доказів, зокрема, наявність боргової розписки ОСОБА_19 , виявлення потерпілого біля місця проживання обвинуваченого без свідомості сторонніми особами, в своїй сукупності повністю спростовують твердження сторони захисту щодо невинуватості ОСОБА_15 .

Посилання захисника ОСОБА_14 в апеляційній скарзі на показання свідка ОСОБА_17 в судовому засіданні, згідно яких останній не вказував, що бачив, як тілесні ушкодження наносив ОСОБА_15 потерпілому ОСОБА_12 , колегія суддів вважає неспроможними з огляду на те, що сплинув тривалий проміжок часу з вказаних подій, а під час проведення слідчих дій, які відбувалися майже безпосередньо після досліджуваних обставин, свідок ОСОБА_17 вказав, що зможе впізнати особу чоловіка, яка заподіяла тілесні ушкодження потерпілому і під час проведеного впізнання за фотознімками свідок впевнено впізнав обвинуваченого ОСОБА_15 в присутності двох понятих та за сукупністю ознак.

Суд першої інстанції також обґрунтовано визнав недопустимим доказ відеозапис свідка ОСОБА_19 зі свідками ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , оскільки свідок ОСОБА_19 цілеспрямовано провокує свідків на надання потрібної відповіді. Крім того, колегія суддів зазначає, що наданий доказ є недопустимим з огляду на положення ст.. 86 КПК України, якою встановлено, що допустимим доказом визнається, якщо він отриманий у порядку, встановленим цим Кодексом, а наданий доказ отримано в спосіб не передбачений процесуальним законодавством і в розумінні норм КПК України його неможливо вважати процесуальної дією.

Таким чином, дії обвинуваченого ОСОБА_15 правильно кваліфіковані органом досудового розслідування за ч.2 ст. 125 КК України, як умисне заподіяння легких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_12 , що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Посилання прокурора та потерпілого ОСОБА_9 в поданих апеляційних скаргах на невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, заслуговують на увагу із наступних підстав.

Згідно правил ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, зокрема, ухваленим компетентним судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням вимог відносно кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені зазначеними в ньому доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом згідно визначених ст.94 цього Кодексу правил, які ґрунтуються на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх дійсних обставин кримінального провадження, керуючись законом, кожний зібраний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність усіх зібраних доказів ? з точки зору достатності та взаємозв`язку для ухвалення даного вироку, в якому повинні бути наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення з вирішенням питань, зазначених у ст.368 КПК України, а також з правильною кваліфікацією діяння обвинувачених у вчиненні відповідного кримінального правопорушення.

Проте, зазначеним вимогам закону оскаржуваний вирок суду першої інстанції в частині виправдання за ч.1 ст. 122 КК України, не відповідає.

Так, при перевірці матеріалів кримінального провадження в частині визнання ОСОБА_15 та ОСОБА_16 невинуватими та виправдання їх за ч.1 ст.122 КК України, колегією суддів встановлено, що висновки суду першої інстанції в цій частині суперечать фактичним обставинам кримінального провадження, не ґрунтуються на тих доказах, які були досліджені в суді, що в сукупності вплинуло на вирішення питання про невинуватість обвинувачених.

Повторно, безпосередньо дослідивши в суді апеляційної інстанції докази в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що вони беззаперечно доводять винуватість ОСОБА_15 та ОСОБА_16 в умисному заподіянні середньої тяжкості тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , тобто умисного ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, вчинене групою осіб без попередньої змови між собою враховуючи наступне, зокрема:

- допитаний в судовому засіданні ОСОБА_15 свою вину у пред`явленому йому обвинуваченні за ч.1 ст. 122 КК України не визнав та пояснив, що 15 квітня 2014 року прибувши до магазину «Автонова» за телефонним дзвінком сина він підняв жалюзі, щоб з магазину міг вийти його син ОСОБА_16 . Вони стояли разом з сином на вулиці. Ніяких дій по відношенню до ОСОБА_9 не вчиняли. Але в цей час до них підскочив ОСОБА_9 з криком, що захищаємо і став розпилювати газ з балончика в обличчя сину та йому, від чого їм засліпило очі. В цей час почалася обопільна бійка, а вони опинилися на землі. В процесі бійки ОСОБА_9 кричав, що «вбивають», схопив за шию сина і намагався задушити, а він відтягував ОСОБА_9 від сина. За наслідками бійки він отримав тілесні ушкодження у вигляді перелому реберної дуги. Після того, як бійка скінчилася, ОСОБА_9 встав і спитав у ОСОБА_20 чи той все зняв на відео. Він не мав на меті умисно заподіяти тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_9 . Вважає, що він діяв в стані душевного хвилювання, а збоку потерпілого ОСОБА_9 мала місце реальна провокація злочину;

- обвинувачений ОСОБА_16 свою вину у пред`явленому йому обвинуваченні за ч.1 ст. 122 КК України не визнав та пояснив, що 15 квітня 2014 року він ночував в магазині і близько 07 години, він зателефонував батькові та повідомив, що до магазину хтось намагається потрапити. Коли приїхав батько, то підійшов до магазину, підняв ролет і допоміг йому вийти на вулицю. Він стояв на ганку магазину, його батько стояв поруч. В цей час до них підскочив ОСОБА_9 і розпилив йому газ з балончика в обличчя, потім теж саме зробив щодо його батька. Після цього він нічого не бачив та почалася бійка, а всі вони опинилися на землі. Пам`ятає, що ОСОБА_9 душив його руками, бив в область живота. Після бійки всі встали, а ОСОБА_9 спитав у ОСОБА_20 , чи той все зняв, на що той ствердно відповів;

- потерпілий ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що 15 квітня 2014 року, близько 08 години, проходячи повз магазин «Автонова», він зустрів свого знайомого ОСОБА_20 , який тримав в руці відеокамеру. Той був з незнайомою жінкою, як він пізніше дізнався, це була представник ОСОБА_23 . Вони почали спілкуватися з ОСОБА_20 . Трохи пізніше на автомобілі під`їхав ОСОБА_15 , а коли він підійшов до магазину, то вийшов ОСОБА_16 і почав рух в його бік. При цьому жодних погроз на його адресу той не висловлював, а лише рухався в його бік. Він газовим балончиком розпилив газ в обличчя ОСОБА_16 , а той трохи відійшов назад. В цей час, за спини ОСОБА_16 з`явився ОСОБА_15 і штовхнувши його, повалив на землю. Після цього обидва обвинувачені почали наносити йому удари, намагалися наносити удари в обличчя та голову, декілька ударів прийшлося по тулубу. ОСОБА_15 вирвав у нього газовий балончик і розпиляв його в обличчя. Потім він вирвався, спитав у ОСОБА_20 чи все він зняв на відеокамеру і забіг за автомобіль;

- свідок ОСОБА_20 в судовому засіданні показав, що 15 квітня 2014 року, близько 08 години, він знаходився біля магазину «Автонова» по проспекту Миру, 151 в м. Чернігові. Разом з ним була адвокат - ОСОБА_24 , а потім підійшов ОСОБА_9 і вони почали спілкуватися. В подальшому приїхав на автомобілі ОСОБА_15 , підійшов до магазину і ОСОБА_16 відчинив йому двері. Після цього обвинувачені почали рухатися в бік ОСОБА_9 , та несподівано тому наносити удари. Він знімав на відеокамеру з того моменту, як під`їхав ОСОБА_15

- свідок ОСОБА_21 в судовому засіданні показала, що працює адвокатом. 15 квітня 2014 року, близько 08 години, прибувши до магазину разом з ОСОБА_20 , вони побачили, що вхідні двері були зачинені і в середині хтось був. В цей час до них підійшов ОСОБА_9 , який почав спілкуватися з ОСОБА_20 . Трохи пізніше на автомобілі до магазину під`їхав ОСОБА_15 , підійшов до ОСОБА_9 і став з ним спілкуватися. Після цього ОСОБА_15 пішов в напрямку магазину та повернувся разом з сином - ОСОБА_16 і вони почали про щось сперечатися з ОСОБА_9 . Вона побачила, що ОСОБА_15 почав наносити ОСОБА_9 удари руками. До нього приєднався ОСОБА_16 , який також наносив удари руками ОСОБА_9 . Били руками та ногами по різним частинам тіла та голови, а ОСОБА_9 при цьому кликав про допомогу.

В судовому засіданні апеляційного суду свідок ОСОБА_25 (раніше ОСОБА_21 ) пояснила, що дійсно 15 квітня 2014 року вона була на місці події за збігом обставин та йшла до магазину по АДРЕСА_4 на прохання ОСОБА_23 та в подальшому стала очевидцем, як двоє чоловіків наносили тілесні ушкодження третьому. Також, свідок повідомила, що більш детальні пояснення щодо обставин не може повідомити в зв`язку зі сплином значного часу, але наполягає, що надані нею показання в суді першої інстанції відповідають дійсності та просила їх врахувати.

Допитані в судовому засіданні апеляційного суду свідок ОСОБА_20 , потерпілий ОСОБА_9 та обвинувачені надали аналогічні пояснення, даними ними в суді першої інстанції.

Крім того, на вину ОСОБА_15 та ОСОБА_16 у вчиненні ними злочину, вказують дані, що містяться в наступних доказах:

- протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 08 травня 2014 року, згідно якого ОСОБА_9 звернувся до Чернігівського міського відділу міліції із заявою про заподіяння йому 15 квітня 2014 року обвинуваченими ОСОБА_15 та ОСОБА_16 тілесних ушкоджень;

- рапорті оперативного чергового ЧМВ УМВС України в Чернігівській області від 15 квітня 2014 року, згідно якого, потерпілий ОСОБА_9 звернувся до закладу охорони здоров`я з приводу отриманих тілесних ушкоджень;

- висновку експерта № 503 від 10 червня 2014 року, відповідно до якого у потерпілого ОСОБА_9 маються тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно мозкової травми, забою головного мозку в лівій тім`яно потиличній долі, правобічна пірамідна недостатність, стійкий цефалічний, лікворно гіпертензивний синдром, антено вегетативний синдром, забій правого ока, садна обличчя, які утворилися 15 квітня 2014 року від дії тупих предметів та в комплексі відносяться до категорії середнього ступеню тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я понад три тижні; зазначені тілесні ушкодження в своєму комплексі не могли утворитися при падінні з висоти власного зросту, як з наданням тілу прискорення так і без надання такого;

- протоколах огляду предмету від 13 лютого 2015 року та перегляду відеозапису від 17 липня 2014 року, відповідно до яких був проведений огляд оптичного носія CD-R з відеозаписом та фототаблицею до нього, на яких зафіксовано, як 15 квітня 2014 року, збивши з ніг потерпілого ОСОБА_9 , обвинувачені ОСОБА_15 та ОСОБА_16 наносили йому удари по голові та тулубу;

- висновку комісійної судово-медичної експертизи № 76 від 30 березня 2016 року, з якої вбачається, що у потерпілого ОСОБА_9 маються тілесні ушкодження у вигляді: закритої непроникаючої черепно мозкової травми з гематомою навколо правого ока, субкон`юктивальним крововиливом правого ока, саднами обличчя, забоєм речовини головного мозку в лівій тім`яно потиличній долі. Вказана травма в подальшому ускладнилася розвитком правобічної пірамідної недостатності, стійкого цефалічного, лікворно гіпертензивного синдромів, астено вегетативного синдрому, які утворилися 15 квітня 2014 року не менше ніж від чотирьох дій тупих предметів за механізмами удару, струсу та тертя, та в комплексі за ознакою тривалості розладу здоров`я на строк більше ніж 21 добу відносяться до категорії середнього ступеню тяжкості; утворення всього комплексу тілесних ушкоджень при падінні ОСОБА_9 на площині ( з висоти власного зросту) як з наданням попереднього прискорення так і без нього є неможливим;

- відеозаписі, який міститься на DVD-R диску та долучений потерпілим ОСОБА_9 до матеріалів кримінального провадження з якого вбачається, що 15 квітня 2014 року, від магазину «Автонова», що розташований за адресою: проспект Миру, 151/22 в м. Чернігові, відбігає ОСОБА_9 , вслід за ним біжать ОСОБА_15 та ОСОБА_16 . Добігши до тротуару ОСОБА_9 падає на спину на асфальт, в цей час ОСОБА_16 нахиляється над останнім та починає наносити йому удари в область тулуба та обличчя. ОСОБА_9 намагається ухилитися від ударів ОСОБА_16 та повертається на землі, в свою чергу ОСОБА_16 сідає на тулуб ОСОБА_9 та продовжує наносити удари. ОСОБА_15 допомагає ОСОБА_16 та тримає лежачого на землі ОСОБА_9 за плечі зі спини. В подальшому ОСОБА_9 намагається підвестись, але його тримають та звалюють на асфальт ОСОБА_15 та ОСОБА_16 . В певний момент ОСОБА_9 вдається підвестись, але його светр закриває йому обличчя, оскільки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 стягли светр зі спини через голову та продовжують наносити удари. Після цього ОСОБА_9 із закритим светром обличчям підводиться та одразу падає від фізичного впливу ОСОБА_15 та ОСОБА_16 на клумбу, що поряд із будівлею. Разом із ОСОБА_9 падають ОСОБА_15 та ОСОБА_16 .

Оцінюючи зазначені докази в сукупності з показаннями потерпілого, обвинувачених та свідків, з точки зору їх належності та допустимості, колегія суддів вважає помилковим та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи висновок суду першої інстанції, що неправомірне насильство збоку потерпілого, яке полягало у розпилюванні газу в обличчя та викликало фізичний біль, давало підстави обвинуваченим діяти відповідним чином по відношенні до потерпілого з огляду на наступне.

Колегія суддів, припускаючи, доведеність провокації конфлікту зі сторони ОСОБА_9 , щодо розпилення газового балончика в обличчя потерпілих, але за відсутності активних дій з його боку, приходить до переконання, що бійка розпочалася саме обвинуваченими, які вдвох, тобто, перебуваючи в більшості, наносили тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_9 на протязі майже 2 хвилин, і їх дії не були направлені на припинення протиправних дій потерпілого, оскільки вони мали змогу не відповідати на дії ОСОБА_9 фізичним насильством.

Про наявність в діях обвинувачених умислу, спрямованого саме на спричинення ОСОБА_9 тілесного ушкодження, на переконання колегії суддів, вказує те, що злочинні дії продовжувалися протягом значного часу та мали агресивний характер.

При встановленні спрямованості умислу обвинувачених, колегія суддів враховує також дані щодо інтенсивності нападу, кількості, локалізації ушкоджень, сили ударів і нанесення їх в життєво важливі органи (голову), наявність у них можливості не відповіти на дії ОСОБА_9 з огляду на те, що його дії не посягали на життя обвинувачених, вони мали змогу викликати швидку допомогу, працівників поліції, тощо.

Крім того, колегія суддів, обґрунтовуючи вину обвинувачених вищенаведеними доказами враховує, що згідно вироку Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 червня 2017 року, який було долучено до справи в ході апеляційного розгляду прокурором, та який набрав законної сили 18 травня 2018 року, ОСОБА_9 визнано невинуватим за ч. 1 ст. 122 КК України та виправдано за обвинуваченням у навмисному нанесенні тілесних ушкоджень ОСОБА_15 15 квітня 2014 року, тобто за обставин, які є предметом даного судового провадження.

Оцінюючи всі наведені вище докази з точки зору належності, допустимості, достовірності та взаємозв`язку, а їх сукупність з точки зору достатності, апеляційний суд вважає доведеною винуватість ОСОБА_15 та ОСОБА_16 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, а їх дії правильно кваліфіковані органом досудового розслідування за ч.1 ст. 122 КК України, тобто завдання умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження ОСОБА_9 , яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, вчиненому групою осіб без попередньої змови між собою.

За таких обставин, вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 травня 2018 року щодо ОСОБА_15 та ОСОБА_16 підлягає скасуванню в частині виправдання останніх за ч. 1 ст. 122 КК України та в частині скасування арешту, накладеного ухвалами слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 грудня 2014 року, на майно обвинуваченого ОСОБА_15 та обвинуваченого ОСОБА_16 , з постановленням нового вироку.

Відповідно до ст. 66, 67 КК України, обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання обвинувачених судом не встановлено.

Вирішуючи питання про міру покарання обвинуваченому ОСОБА_15 , колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненим ним злочинів, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії злочинів невеликої та середньої тяжкості, особу обвинуваченого, який раніше не притягувався до кримінальної та адміністративної відповідальності, його вік, сімейний стан, його стан здоров`я, за відсутності обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого, у зв`язку з чим, вважає за можливе призначити покарання у в межах санкцій інкримінованих статей, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, що є необхідним і достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів, як самим обвинуваченим так і іншими особами.

Відповідно ч.1 ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням, а згідно ч.3 даної норми закону у випадку, передбаченому ч.1 цієї статті, суд ухвалює звільнити засудженого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. Тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, визначаються судом.

Таким чином, враховуючи тяжкість злочинів, фактичні обставини їх вчинення, тривалий час, який пройшов з вчинення кримінальних правопорушень, на протязі якого обвинувачений не вчиняв нові кримінальні правопорушення, колегія суддів приходить до переконання про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_15 без реального відбування призначеного йому покарання, а тому вважає за необхідне застосувати до нього положення ст.75 КК України та звільнити його від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк та поклавши визначені законом обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Вирішуючи питання про міру покарання обвинуваченому ОСОБА_16 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії злочинів середньої тяжкості, особу обвинуваченого, який раніше не притягувався до кримінальної відповідальності та притягувався адміністративної відповідальності, його вік, сімейний стан, його стан здоров`я, за відсутності обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого, у зв`язку з чим, вважає за можливе призначити покарання у в межах санкції інкримінованої статті, що є необхідним і достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів, як самим обвинуваченим так і іншими особами.

Враховуючи тяжкість злочину, фактичні обставини його вчинення, тривалий час, який пройшов з вчинення кримінального правопорушення, на протязі якого обвинувачений не вчиняв нові кримінальні правопорушення, колегія суддів приходить до переконання про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_16 без реального відбування призначеного йому покарання, а тому вважає за необхідне застосувати до нього положення ст.75 КК України та звільнити його від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк та поклавши визначені законом обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Що стосується заявленого потерпілим ОСОБА_9 цивільного позову, то колегія суддів виходить з того, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Згідно заявлених потерпілим позовних вимог, в порядку ст. 128 КПК України, ОСОБА_9 порушує питання про стягнення з обвинувачених ОСОБА_15 та ОСОБА_16 106 311,84 грн., зокрема: в рахунок відшкодування моральної шкоди 100 000 грн. та 6311,84 грн. заподіяної матеріальної шкоди.

При розв`язанні цивільного позову потерпілого колегія суддів виходить з вимог ст.ст. 23, 1167 ЦК України та роз`яснень, що містяться у постанові Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» і вважає, що незаконними діями обвинувачених ОСОБА_15 та ОСОБА_16 . ОСОБА_9 заподіяна моральна шкода.

При визначенні розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню з обвинувачених в рівних частках колегія суддів виходить з вимог розумності і справедливості та меж заявлених вимог та враховує, що внаслідок протиправних дій останніх потерпілому заподіяна шкода немайнового характеру, внаслідок його моральних та фізичних страждань. І вважає виваженим і справедливим розмір заподіяної потерпілому ОСОБА_9 моральної шкоди в сумі 50 000 грн., що підлягає стягненню з обвинувачених в рівних частках.

Крім того, на виконання вимог ст. 1166 ЦК України підлягає стягненню з обвинувачених ОСОБА_15 та ОСОБА_16 на користь потерпілого ОСОБА_9 понесені ним і документально підтверджені наданими останнім копіями фіскальних чеків, щодо лікування після отриманих тілесних ушкоджень, матеріальні збитки в загальній сумі 6311,84 грн. по 3155,92 грн. з кожного обвинуваченого.

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_14 , щодо необґрунтованості розміру відшкодування матеріальної шкоди пов`язаної з лікуванням потерпілого ОСОБА_12 , в сумі 1082 грн. 02 коп. колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції вірно визначив загальну суму, що підлягає стягненню з огляду на те, що в матеріалах провадження містяться письмові докази витрат на придбання ліків потерпілим, що складає зазначену суму, в більшості квитанціях міститься його прізвище.

Положеннями ч. 1 ст. 124 КПК України установлено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати. До таких витрат відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 118 цього Кодексу належать витрати на правову допомогу. Правовою підставою відшкодування таких витрат є: договір, укладений між потерпілим та адвокатом-представником, а також документи, що з одного боку процесуально підтверджують надання правових послуг представником, а з іншого боку свідчать про сплату вартості зазначеної правової допомоги.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, між потерпілим ОСОБА_9 та адвокатами ОСОБА_10 і ОСОБА_26 були укладені договори про надання останніми правової допомоги та в ході судового розгляду ці адвокати здійснювали представництво інтересів потерпілого, що, на переконання колегії суддів апеляційного суду, належно підтверджено документально квитанціями (т. 4, а.к.п.65,67,123) та підлягають до стягнення з обвинувачених ОСОБА_15 та ОСОБА_16 у розмірі 9 500 грн. по 4750 грн. з кожного.

Разом з тим колегія суддів констатує, що кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.125 КК України, відноситься до злочинів невеликої тяжкості, а кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КК України відноситься до злочинів середньої тяжкості.

Відповідно до вимог ст.49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули: три роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі; - п`ять років - у разі вчинення злочину середньої тяжкості.

Відповідно до положень ч.5 ст.74 КК України, особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

Оскільки на час розгляду провадження апеляційним судом минуло понад п`ять років з дня вчинення інкримінованих ОСОБА_15 та ОСОБА_16 кримінальних правопорушень, суд вважає за необхідне звільнити останніх від покарання, на підставі ч.5 ст.74 КК України в зв`язку з чим апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419, 420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_14 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_15 залишити без задоволення.

Апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_9 та прокурора Чернігівської місцевої прокуратури ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 травня 2018 року щодо ОСОБА_15 та ОСОБА_16 скасувати в частині виправдання ОСОБА_15 та ОСОБА_16 за ч. 1 ст. 122 КК України та скасування арешту, накладеного ухвалами слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 грудня 2014 року, на майно обвинувачених.

Ухвалити новий вирок, яким:

ОСОБА_15 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.

На підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_15 покарання у позбавлення волі на строк 2 (два) роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_15 звільнити від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 3 (три) роки з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України: - періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; - повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

У відповідності до ч. 5 ст. 74 КК ОСОБА_15 звільнити від призначеного покарання на підставах, передбачених ст. 49 КК України.

ОСОБА_16 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_16 звільнити від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 3 (три) роки з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України: - періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; - повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

У відповідності до ч. 5 ст. 74 КК ОСОБА_16 звільнити від призначеного покарання на підставах, передбачених ст. 49 КК України.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 до ОСОБА_15 та ОСОБА_16 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_15 та ОСОБА_16 на користь потерпілого ОСОБА_9 : 6 311,84 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди по 3155,92 грн. з кожного; 50 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди по 25 000 грн. з кожного; 9 500 грн. в рахунок відшкодування витрат потерпілого на правову допомогу по 4750 грн. з кожного.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

В решті цей вирок залишити без змін.

Згідно ч.4 ст.532 КПК України даний вирок набирає законної сили з моменту його проголошення.

Вирок може бути оскаржений в касаційному порядку відповідно до ст.426 КПК України протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4