ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 11кп/818/2499/19 Суддя-доповідач ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст. 286 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2019 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

потерпілого - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Харкова кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 на вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 червня 2019 року стосовно ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 червня 2019 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, з середньою технічною освітою, одруженого, має двох неповнолітніх дітей, офіційно працює ТОВ «ЮЗ «Аврора» менеджером по роботі з клієнтами, інвалідності та хронічні захворювання спростовує, мешкає за адресою АДРЕСА_1 , раніше в силу ст. 89 КК України не судимого,
визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, з позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.
Відповідно п. « в» ч.1 ст. 1 Закону України « Про амністію в 2016 році», звільнено ОСОБА_7 від призначеного основного покарання у виді позбавлення волі.
Запобіжний захід ОСОБА_7 за цим кримінальним провадженням не обирався.

Вказаним вироком встановлено, що 12 серпня 2017 року приблизно о 19:00 год. ОСОБА_7 керував належним йому на праві свідоцтва про реєстрацію, технічно справним автомобілем «ВАЗ-2107» реєстраційний номер НОМЕР_1 , на якому рухався зі швидкістю приблизно 73 км/год по вул. Сумська в напрямку пл. Конституції у м. Харкові.
Під час руху по вказаній вулиці, ОСОБА_7 перетинаючи перехрестя вул. Сумська та пров. Мечнікова в м. Харкові на заборонений сигнал світлофора, чим порушив вимоги п.п. 8.7.3 «е» і 8.10 Правил дорожнього руху України, згідно з яким: 8.7.3. «Сигнали світлофора мають такі значення: е) червоний сигнал, у тому числі миготливий, або два червоних миготливих сигнали забороняють рух». - 8.10. «У разі подання світлофором (крім реверсивного) або регулювальником сигналу, що забороняє рух, водії повинні зупинитися перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінія), дорожнім знаком 5.62 "Місце зупинки", якщо їх немає - не ближче 10 м до найближчої рейки перед залізничним переїздом, перед світлофором, пішохідним переходом, а якщо і вони відсутні та в усіх інших випадках-перед перехрещуваною проїзною частиною, не створюючи перешкод для руху пішоходів» та допустив зіткнення з мотоциклом «Suzuki DL650A» р.н. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_9 , який рухався зі сторони пл. Конституції в напрямку пров. Мечнікова в м. Харкові на сигнал світлофора, що дозволяє рух транспортних засобів.
Внаслідок дорожньо-транспортної події згідно висновку судово-медичної експертизи №1235-А/17 від 25.10.2017 потерпілому ОСОБА_9 спричинені наступні тілесні ушкодження: відкритий поперечно-зубчатий перелом середньої третини діафіза лівої стегнової кістки із зсувом, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя.
Порушення правил дорожнього руху ОСОБА_7 , які згідно висновку судових автотехнічних експертиз № 126/18 та №128/18 від 29.01.2018 року, а також судової автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи, експертизи відео-, звукозапису та фототехнічної експертизи №2703/2704/17031/17032 від 31.07.2018, знаходяться в причинному зв`язку з подією та наслідками, виразилися в тому, що він, рухаючись на керованому автомобілі «ВАЗ-2107» р.н. НОМЕР_1 , перетнув перехрестя на червоний сигнал світлофора та не поступився дорогою мотоциклу «Suzuki DL650A» р.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_9 , який рухався на зелений сигнал світлофору, що призвело до вищевказаних наслідків.

Не погодившись з рішенням районного суду захисник ОСОБА_8 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить змінити вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 червня 2019 року в частині звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання на підставі акту амністії. На підставі п. «в» ч.1 ст.1, ч.1 ст.15 ЗУ «Про амністію у 2016 році» №1810-VIII від 22.12.2016 року, звільнити ОСОБА_7 від відбування основного та додаткового покарання, призначеного йому за ч.2 ст.286 КК України у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки.

Виключити з мотивувальної частини вироку вказівку суду про те, що ОСОБА_7 раніше в силу ст.89 КК України не судимий.

В обґрунтування апеляційних вимог захисник вказує на те, що ОСОБА_7 примирився з потерпілим; має на утриманні дружину 2 неповнолітніх дітей; батьківських прав не позбавлений; за місцем мешкання та роботи характеризується виключно з позитивної сторони; має стаж управління транспортними засобами з 2002 року; раніше не судимий; вчинив необережний злочин; під час дорожньо-транспортної пригоди в стані алкогольного сп`яніння або іншого сп`яніння не перебував; обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено; відповідно до висновку досудової доповіді органу пробації, виправлення обвинуваченого можливе без позбавлення (обмеження) волі на певний строк та не становитиме високої небезпеки для суспільства.

Також апелянт посилається на те, що судом не враховано , що її підзахисний працює на посаді менеджера по роботі з клієнтами ТОВ «Ювелірний завод «АВРОРА» та характер його роботи пов`язаний з необхідністю здійснення поїздок у відрядження на робочому автомобілі на постійній основі. Оскільки родина обвинуваченого мешкає в смт. Високий, що знаходиться в передмісті, то позбавлення його права керування транспортними засобами суттєво негативно вплине на можливість забезпечення нормальних умов проживання родини. За таких обставини, на думку захисника, виходячи фактичних обставин кримінального провадження та даних про особу обвинуваченого, незастосування акту амністії до призначеного додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами є явно несправедливим.

Крім того, захисник зазначає, що судом помилково було зазначено у вступній частині оскаржуваного вироку про те, що її підзахисний в силу ст.89 КК України не судимий, оскільки постановою Київського районного суду м. Харкова від 24.09.2008 року ОСОБА_7 у 2008 року було звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку з передачею його на поруки в порядку ст.47 КК України.

Вислухавши доповідь судді; доводи обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу в повному обсязі; думку прокурора, що заперечував проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали справи; перевіривши вирок, у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 підлягає частковому задоволенню, зважаючи на наступне.

Дії обвинуваченого кваліфіковано правильно, висновки суду відносно фактичних обставин справи, які в суді першої інстанції не заперечувались і відносно яких відповідно до вимог ч.3 ст.349 КПК України докази не досліджувались, колегія суддів, на підставі ч.2 ст.394 та ч.1 ст.404 КПК України, не перевіряє.
Суд апеляційної інстанції згідно вимог ст. 404 КПК України переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Як вбачається з оскаржуваного вироку, ОСОБА_7 призначено покарання за порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження, в межах безальтернативної санкції ч.2 ст.286 КК України - у виді позбавлення волі на строк 4 роки. Також судом призначено обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.
Перевіряючи вирок в частині правильності звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 на підставі Закону України «Про амністію у 2016 році» №1810-VIII від 22.12.2016 року, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо та правильно врахував фактичні обставини кримінального провадження, ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставину, що пом`якшує покарання.
Апеляційні доводи захисника ОСОБА_8 про те, що судом першої інстанції, при звільненні обвинуваченого від відбування покарання на підставі закону про амністію, безпідставно не було застосовано положення ч.1 ст.15 Закону України «Про амністію у 2016 році», на думку судової колегії, є суб`єктивними та необґрунтованими.
Відповідно до ст.3 Конституції України, людина, життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Як вбачається з матеріалів цього судового провадження (арк..103-105), захисник ОСОБА_8 подала клопотання до районного суду з проханням про звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі п. «в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році». При цьому, захисник не зазначила в цьому клопотанні від якого саме покарання (основного чи додаткового) належить звільнити її підзахисного. Крім того, клопотання захисника ОСОБА_8 не містило доводів про необхідність застосування до обвинуваченого положень ч.1 ст.15 Закону України «Про амністію у 2016 році» та звільнення його від відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Апеляційні доводи захисника про те, що при звільненні обвинуваченого від відбування основного покарання на підставі закону про амністію, суд обов`язково повинен звільнити винну особу ще і від додаткового покарання є безпідставними, оскільки положення ч.1 ст.15 Закону України «Про амністію у 2016 році» не мають імперативний характер щодо звільнення обвинуваченого від відбування додаткового покарання, а є лише дискреційними повноваженнями суду.
Стосовно можливості та наявності повноважень суду щодо обрання того чи іншого виду покарання, а також звільнення від його відбування , колегія суддів бере до уваги правові висновки Верховного Суду України, що зазначені у постанові № 5-48к-13 від 23 січня 2014 року.
Зокрема в цій постанові Верховним Судом України сформульовано висновок про те, що прийняття судом рішення про призначення покарання або звільнення від нього (від відбування покарання) включає такі складові, як: а) дотримання судом нормативно визначених в законі формальних вимог, які стосуються неконкретизованого кола осіб; б) дотримання судом визначених законодавством вимог, які стосуються конкретної винної особи і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями, тобто правозастосовною інтелектуально-вольовою діяльністю суду з передбаченого кримінальним законом правом вибору одного з можливих варіантів рішення у кримінальній справі).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (його права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості та достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судової дискреції (судового розсуду) при призначенні покарання виступають: кримінально-правові відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який в своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Крім того, оцінюючи доводи захисника про можливість звільнення обвинуваченого від відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на підставі Закону України «Про амністію у 2016 році» , колегія суддів враховує, що порушення ОСОБА_7 Правил дорожнього руху мали явно грубий характер та негативні наслідки, оскільки, відповідно до формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, ОСОБА_7 , рухаючись на керованому автомобілі «ВАЗ-2107», перетнув перехрестя на червоний сигнал світлофора та допустив зіткнення з мотоциклом «Suzuki DL650A», під керуванням ОСОБА_9 , який рухався на зелений сигнал світлофору. Внаслідок цих протиправних дій обвинуваченого, потерпілому ОСОБА_9 спричинені тілесні ушкодження у вигляді відкритого поперечно-зубчатий перелом середньої третини діафіза лівої стегнової кістки із зсувом, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя.
Оцінюючи апеляційні доводи захисника про необхідність звільнення обвинуваченого від відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки призначення такого покарання може негативно вплинути на можливість забезпечення нормальних умов життя його родини, - є необґрунтованими, ОСОБА_7 одружений, він разом із своє дружиною виховує двох дітей, а тому, на думку колегії суддів, ці доводи апелянта стосуються лише бажання обвинуваченого уникнути справедливого покарання за вчинений ним злочин. Більш того, оскаржуваним вироком обвинуваченого звільнено від відбування основного покарання у виді позбавлення волі.
Крім того, інкримінований обвинуваченому злочин, передбачений ст. 286 КК України, законодавцем віднесено до злочинів проти безпеки руху. Тому думка потерпілого щодо виду та розміру покарання, а також щодо можливості звільнення обвинуваченого від його відбування, сама по собі не є вирішальною в цьому питанні.

Колегія суддів також не погоджується з апеляційними доводами сторони захисту щодо можливості звільнення ОСОБА_7 від відбування від додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами з урахуванням тієї обставини, що це в подальшому може стати підставою для його звільнення з роботи. В поданій апеляційній скарзі, а також під час апеляційного розгляду, стороною захисту не надано будь-яких обґрунтованих доказів на підтвердження таких доводів апелянта, у зв`язку з чим ці доводи є суб`єктивними та безпідставними.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає правових підстав вважати рішення суду першої інстанції таким, що суперечить нормам матеріального закону, процесуального права щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, а також щодо явної несправедливості оскаржуваного вироку суду у зв`язку із незастосуванням до обвинуваченого положень ч.1 ст.15 Закону України «Про амністію у 2016 році» в частині звільнення його від додаткового покарання.

Разом з цим, переглядаючи оскаржуваний вирок в межах апеляційних доводів захисника щодо необхідності зміни оскаржуваного вироку в частині виключення із вступної частини оскаржуваного вироку посилання суду на те, що обвинувачений в силу ст.89 КК України судимостей не має, колегія суддів вважає їх слушними, оскільки ця частина доводів не позбавлена правових та фактичних підстав.
Статтею 89 КК України передбачений вичерпний перелік підстав, з урахуванням яких особа визнається такою, що не має судимостей, серед яких відсутня така підстави, як звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку з передачею його на поруки та закриття кримінального провадження з цих підстав.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що постановою Київського районного суду м. Харкова від 24.09.2008 року ОСОБА_7 звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку з передачею його на поруки (арк.102).
Звільнення від кримінальної відповідальності - це врегульована кримінальним і кримінально-процесуальним законодавством відмова держави в особі компетентних органів від засудження особи, яка вчинила злочин, від застосування до неї кримінально-правових засобів примусового характеру. Через відсутність обвинувального вироку звільнена від кримінальної відповідальності особа вважається такою, що не має судимості.

Однак ці обставини суд залишив поза увагою і безпідставно зазначив у вступній частині оскаржуваного вироку про те, що ОСОБА_7 в силу ст.89 КК України судимостей не має.
З огляду на викладене, апеляційну скаргу захисника належить задовольнити частково, виключивши із вступної частини оскаржуваного вироку вищезазначену вказівку суду , що відповідає вимогам п.4 ч.1 ст.408 КПК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування оскаржуваного вироку, не вбачається.
Керуючись ст.ст. 404; 405; 407 ч. 1 п. 2; 408 ч.1 п.4; 418; 419 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 задовольнити частково.
Вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 червня 2019 року стосовно ОСОБА_7 змінити.
Виключити із вступної та мотивувальної частини вироку вказівку суду про те, що ОСОБА_7 , в силу ст.89 КК України, судимостей не має.

В решті вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 червня 2019 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді

________________ ________________ _______________ ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4