Справа №588/1818/18 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/422/19 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 588/1818/18 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілих ОСОБА_7 і ОСОБА_8 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на вирок Тростянецького районного суду Сумської області від 18.01.2019, за яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , раніше не судимий

визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_11

потерпілого ОСОБА_12

обвинуваченого ОСОБА_13 ,

ВСТАНОВИЛА:

В поданих апеляційних скаргах:

- обвинувачений ОСОБА_14 просить змінити вирок суду, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, оскільки він раніше не судимий і до відповідальності не притягувався, одружений, позитивно характеризується за місцем проживання, вчинив необережний злочин, у якому розкаюється та активно сприяв встановленню істини у кримінальному провадженні, погодився на дослідження обставин кримінального провадження в порядку ст. 349 КК щоб допомогти потерпілим, відшкодував завдані потерпілим збитки і примирився з ними, останні просили не позбавляти його волі. Також вказує, що у матеріалах провадження наявна позитивна досудова доповідь;

- потерпілі ОСОБА_15 і ОСОБА_8 кожен окремо просять також змінити вирок суду та звільнити обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, оскільки вони примирилися з ОСОБА_13 , просили не направляти останнього для відбування покарання до місць позбавлення волі, а суд, з урахуванням характеристик обвинуваченого та обставин вчинення злочину мав законні підстави застосувати ст. 75 КК;

- прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_16 , не оспорюючи доведеність вини обвинуваченого та кваліфікацію його дій, просить скасувати вирок суду у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого і ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_13 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, оскільки судом не враховано, що внаслідок вчинення злочину постраждало 3 особи, обвинувачений не вжив заходів щодо надання допомоги потерпілим одразу після ДТП та залишив місце події, злочин вчинив в стані алкогольного сп`яніння, а заподіяна потерпілим шкода до цього часу не відшкодована потерпілим.

Вироком Тростянецького районного суду Сумської області від 18.01.2019 ОСОБА_13 визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 286 КК і йому призначене покарання із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки. Ухвалено стягнути на користь ОСОБА_12 15000 грн матеріальної шкоди, на користь фінансового управління Тростянецької міської ради Сумської області 9318,60 грн витрат на стаціонарне лікування потерпілих, а в доход держави 5720 грн процесуальних витрат.

Відповідно до вироку суду, 02.09.2018 близько 18 год ОСОБА_13 , керуючи у стані алкогольного сп`яніння автомобілем ВАЗ 21099 д. н. з. НОМЕР_1 по вул. Зарічній у м. Тростянці, порушивши вимоги п. 12.1 і 2.3 «б» ПДР, виїхав на зустрічну смугу та допустив зіткнення з скутером «Yamaha», внаслідок чого водій скутера ОСОБА_12 отримав тяжке тілесне ушкодження, а пасажир ОСОБА_17 тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_13 та потерпілого ОСОБА_12 , які підтримали свої апеляційні скарги і заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора, доводи прокурора ОСОБА_11 , яка підтримала апеляційну скаргу прокурора та заперечила проти апеляційних скарги обвинуваченого і потерпілих, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вказані вище апеляційні скарги обвинуваченого та потерпілих підлягають задоволенню, а апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_13 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, за обставин, викладених у вироку, в апеляційних скаргах обвинуваченого, потерпілих та прокурора не оскаржуються.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування судом ст. 69 КК і невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його м`якості, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і не ґрунтуються на вимогах закону.

Зокрема, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів (ст. 50 і 65 КК).

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, кримінальне покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та інформації про особу винного.

Зазначені загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, певних обставин, що впливають на визначення виду і розміру покарання.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру, в тому числі й ті положення, що передбачені ч. 1 ст. 69 КК.

Відповідно ч. 1 ст. 69 КК, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, а згідно ч. 2 цієї норми закону, на підставах, передбачених у ч.1 цієї статті, суд може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове.

Як убачається з матеріалів цього кримінального провадження, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_13 покарання, суд першої інстанції, дотримуючись вимог кримінального закону, урахував як ступінь тяжкості вчиненого останнім злочину, який згідно ст. 12 КК є тяжким злочином, та фактичні обставини його вчинення, так і обставини, які його пом`якшують та істотно знижують ступінь тяжкості, зокрема щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування потерпілим шкоди в сумі 100000 грн, вчинення злочину вперше.

Обставиною, що обтяжує покарання суд першої інстанції визнав вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Узявши до уваги усі зазначені обставини, особу винного, думку потерпілих, суд першої інстанції прийшов цілком обґрунтованого висновку про можливість застосування ст. 69 КК і призначення обвинуваченому основного покарання нижчого від найнижчої межі, установленої в санкції ч. 2 ст. 286 КК, оскільки саме таке покарання відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчиненого злочину та справедливому балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основоположних прав особи, що не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», а також є необхідним й достатнім для виправлення ОСОБА_13 і попередження нових злочинів, тому апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

На користь обвинуваченого свідчить також і той факт, що останній після ухвалення вироку і до розгляду кримінального провадження у суді апеляційної інстанції додатково сплатив потерпілому ОСОБА_12 15000 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, визначеної судом першої інстанції у своєму рішенні.

Невідповідним ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (ст. 414 КПК).

Ступінь тяжкості вчиненого злочину, у значенні ст. 414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння.

Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного злочину, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При визначенні виду і розміру кримінального покарання необхідно також враховувати, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «nulla poena sine lege» (ніякого покарання без закону), закріплений у ч. 1 ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, згідно якого «не може бути призначене суворіше покарання ніж те, що підлягало застосуванню на час вчинення кримінального правопорушення», а також принцип «пропорційності», коли призначене особі покарання є непропорційним втручанням держави у права людини (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12). При цьому колегія суддів ураховує, що «тяжкість вчиненого злочину не повинна бути основним визначальним фактором щодо покарання, а щодо ув`язнення та його строків акценти треба зміщувати в бік досягнення ресоціалізації», тобто незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства. Автономна концепція поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може бути спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

З огляду на викладене, судом першої інстанції дотримані усі вимоги кримінального закону, тому і у цій частині доводи апеляційної скарги прокурора є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Разом з тим, слушними є доводи апеляційних скарг обвинуваченого та потерпілих про необхідність звільнення ОСОБА_13 від призначеного основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, згідно якої, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Вирішуючи питання про можливість звільнення обвинуваченого від призначеного покарання з випробуванням, колегія суддів ураховує те, що обвинувачений ОСОБА_13 вперше вчинив тяжкий необережний злочин, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, одружений, позитивно характеризується за місцем проживання, позицію потерпілих щодо призначеного покарання, відношення обвинуваченого до наслідків злочину, його поведінку і відшкодування шкоди на користь потерпілих на загальну суму 115000 грн, що не було у повній мірі ураховано судом першої інстанції.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК, підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в апеляційному суді є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне застосувати до обвинуваченого положення ст. 75 КК та звільнити його від відбування призначеного судом першої інстанції покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, змінивши таким чином вирок через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і задовольнивши апеляційні скарги обвинуваченого та потерпілих.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 412, 418 і 419 КПК України,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілих ОСОБА_7 і ОСОБА_8 задовольнити, апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Тростянецького районного суду Сумської області від 18.01.2019 відносно ОСОБА_18 змінити у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Вважати ОСОБА_18 засудженим за ч. 2 ст. 286 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до призначеного судом першої інстанції покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк 2 роки.

На підставі ст. 76 КК України покласти обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4