Ухвала

Іменем України
4 листопада 2019 року

м. Київ
справа № 380/330/19
провадження № 51- 5398 ск19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 24 вересня 2019 року щодо засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, не працевлаштованого, раніше судимого: вироком Тетіївського районного суду Київської області від 23 серпня 2013 року за ч.3 ст.185 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років, звільненого 14 вересня 2017 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області на підставі ст.81 КК від подальшого відбуття покарання умовно - достроково на не відбутий строк сім місяців дев`ять днів,
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Тетіївського районного суду Київської області від 3 липня 2019 року ОСОБА_5 засуджено за ст. 395 КК до покарання у виді арешту на строк п`ять місяців.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 вересня 2019 року вирок щодо ОСОБА_5 залишено без зміни.
ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він порушив встановлені правила адміністративного нагляду без поважних причин, за таких обставин.

Судом визнано доведеним, що ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 13 березня 2018 року ОСОБА_5 відповідно до Закону України «Про адміністративний нагляд за особами, звільненими з місць позбавлення волі» встановлено адміністративний нагляд строком на один рік та встановлено наступні обмеження: заборонено залишати своє місце проживання щоденно в період з 21.00 год. до 05.00 год. наступного дня; заборонено відвідувати місця, де дозволена торгівля та розливання спиртних напоїв; чотири рази на місяць з`являтися на реєстрацію до Тетіївського ВП Сквирського ВП ГУ НП у Київській області; заборонено виїзд за межі постійного місця проживання без дозволу органів Національної поліції. 23 березня 2018 року ОСОБА_5 під підпис ознайомлено з ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 13 березня 2018 року про встановлення адміністративного нагляду, роз`яснено встановлені вказаною ухвалою суду обмеження та попереджено про кримінальну відповідальність за порушення правил адміністративного нагляду.
Згідно з п. «б», п. «в» ч.1 ст. 9 Закону України «Про адміністративний нагляд за особами, звільненими з місць позбавлення волі» піднаглядний зобов`язаний повідомляти поліцейських, які здійснюють адміністративний нагляд, про зміну місця роботи чи проживання, а також виїзд за межі району (міста) у службових справах, в разі від`їзду в особистих справах з дозволу поліцейського в інший населений пункт та перебування там більше доби зареєструватися у відповідному органі Національної поліції.

Проте, всупереч вищевказаної постанови та Закону України «Про адміністративний нагляд» ОСОБА_5 , будучи ознайомленим з порядком та умовами адміністративного нагляду та правовими наслідками за порушення його відбування, в період часу з 11 лютого 2019 року по 26 лютого 2019 року без поважних причин, самовільно, з метою ухилення від адміністративного нагляду, без відповідного дозволу керівництва органу Національної поліції та повідомлення керівництва органу Національної поліції, залишив своє місце постійного проживання, що за адресою: АДРЕСА_1 та виїхав без поважних на те причин, чим порушив встановлені правила адміністративного нагляду.

Короткий зміст вимог, наведених у касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, які їх подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції з підстав невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.
На обґрунтування своїх доводів щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, захисник ОСОБА_4 зазначає у скарзі про те, що:
- суд першої інстанції в порушення вимог п.5 ч.1 ст.368 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), не визнав пом`якшуючими обставинами щире каяття обвинуваченого і активне сприяння розкриттю злочину, передбачені ч.1 ст. 66 КК, однак при цьому суд визнавши визнання вини засудженим як пом`якшуючу обставину, по суті застосував ч.2 ст.66 КК, якою не передбачено, що визнання вини є пом`якшуюча обставина;
- суд першої інстанції призначаючи обвинуваченому покарання за ст. 395 КК у виді арешту на строк п`ять місяців, належним чином не мотивував свого рішення щодо відступу від мінімальної санкції, оскільки відповідно до ч.1 ст. 60 КК покарання у виді арешту полягає у триманні засудженого в умовах ізоляції і встановлюється на строк від одного до шести місяців.
На обґрунтування доводів щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого захисник зазначив, що для ОСОБА_5 достатнім покаранням буде арешт на строк 2 місяці, а призначене судом покарання у виді арешту на строк п`яти місяців є занадто суворим. Вказує про те, що на доводи його апеляційної скарги апеляційний суд увагу не звернув.
Мотиви Суду
Висновки суду про доведеність винуватості у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації дій ОСОБА_5 у касаційній скарзі захисником не оскаржуються.
Доводи у скарзі щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості, на думку Суду, є необґрунтованими з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Як убачається із вироку, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_5 покарання врахував як пом`якшуючу обставину визнання вини та врахував щире каяття.
Поряд з цим судом враховано:

- ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК є злочином невеликої тяжкості;
- дані про особу обвинуваченого, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності, негативно характеризується за місцем проживання, не одружений, не працевлаштований, не має міцних соціальних зав`язків, перебуває на обліку у лікаря нарколога з приводу синдрому залежності від алкоголю з 2013 року;

- висновок органу пробації, відповідно до якого застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для впливу на поведінку особи з метою виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень, неможливо здійснювати без цілодобового нагляду та контролю в умовах ізоляції;

- обтяжуючу покарання обставину - рецидив злочину.
З урахуванням наведеного, враховуючи усі обставини у провадженні та за наявності пом`якшуючої обставини: щирого каяття, яке виразилось у визнанні вини, суд першої інстанції дійшов переконливого висновку про те, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, тому вважав достатнім призначити обвинуваченому ОСОБА_5 покарання в межах санкції статті, за якою його визнано винуватим, у виді арешту на строк п`ять місяців.
Призначене ОСОБА_5 покарання у виді арешту на строк п`ять місяців не є максимальним строком покарання.
Порушень вимог КПК судом першої інстанції при постановленні вироку в частині призначення покарання колегія суддів не вбачає, оскільки суд належним чином обґрунтував своє рішення і навів мотиви щодо призначення обвинуваченому покарання в межах санкції, передбаченої положеннями ст.395 КК.
У суді апеляційної інстанції кримінальне провадження переглядалось за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 , під час розгляду якого судом апеляційної інстанції належним чином перевірено й спростовано доводи апеляційної скарги, які аналогічні доводам касаційної скарги.
Як убачається із ухвали, захисник ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просив змінити вирок щодо ОСОБА_5 в частині призначеного покарання, врахувати пом`якшуючі покарання обставини щире каяття і активне сприяння розкриттю злочину та призначити покарання у виді арешту на строк 2 місяці. При цьому, скаржник зазначав у скарзі про те, що суд першої інстанції не визнав пом`якшуючі покарання обставини, передбачені п.1 ч.1 ст.66 КК, оскільки обвинувачений з самого початку досудового розслідування щиро каявся і активно сприяв розкриттю злочину, пор що свідчить надання ним показів та сприяння слідству. Також вказав про те, що суд у вироку не мотивував свого рішення щодо відступу від призначення мінімальної межі покарання у виді арешту.
Перевіряючи законність і обґрунтованість вироку суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд в ухвалі зазначив, що суд першої інстанції дотримався вимог статей 50, 65 КК, обґрунтовано врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, який є злочином невеликої тяжкості та дані про особу обвинуваченого, які враховані судом та зазначені у вироку суду першої інстанції, а також обставину, що пом`якшує покарання щире каяття, яке виразилося у визнанні ним вини та обставину, що обтяжує покарання рецидив злочинів.
При цьому апеляційний суд в ухвалі вказав, що доводи захисника про суворість призначеного обвинуваченому покарання не заслуговують на увагу, а доводи про необґрунтоване невизнання судом першої інстанції обставинами, що пом`якшують покарання щире каяття та активне сприяння у розкритті злочину, не відповідають вимогам закону та матеріалам кримінального провадження, оскільки матеріали провадження не містять жодного доказу про те, що обвинувачений ОСОБА_5 будь-яким чином сприяв розкриттю злочину, при цьому підстав для пом`якшення обвинуваченому покарання у виді арешту суд апеляційної інстанції не знайшов.
Щодо доводів апеляційної скарги захисника в частині поведінки обвинуваченого ОСОБА_5 у ході досудового розслідування, апеляційний суд зазначив в ухвалі, що така поведінка є звичайною поведінкою обвинуваченого на стадії досудового розслідування, коли злочин вже розкрито.
На думку Суду ухвала апеляційного суду відповідає вимогам кримінального процесуального закону, вона є належним чином вмотивованою та обґрунтованою.
З урахуванням установлених судами першої й апеляційної інстанцій пом`якшуючих обставин, даних про особу обвинуваченого, які були враховані при постановленні судових рішень, за наявності обтяжуючих обставин, Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відсутність підстав вважати, що призначене обвинуваченому покарання є надмірно суворим.
З урахуванням зазначеного Суд дійшов висновку, що обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи положення ч.7 ст.115 КПК та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 24 вересня 2019 року щодо засудженого ОСОБА_5 , відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_6 каровець ОСОБА_2 ОСОБА_3