Ухвала
іменем України
15 квітня 2019 року
м. Київ
справа № 639/2042/17
провадження № 51-1764ск19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючогоОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
розглянув у судовому касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи в суді першої інстанції, на ухвалу Харківського апеляційного суду від 11 січня 2019 року.
Обставини справи
1. Вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 квітня 2018 року засуджено:
ОСОБА_4 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вовчанська, жителя смт Пісочин Харківської області,
за вчинення злочину, передбаченого частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі частини 1 статті 71 цього Кодексу, за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за попереднім вироком, засудженому визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців,.
ОСОБА_5 ,ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя смт Пісочин Харківського району Харківської області,
за вчинення злочину, передбаченого частиною 3 статті 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.
2. За обставин, детально викладених у вироку, суд визнав ОСОБА_4 та ОСОБА_5 винуватими у тому, що вони повторно за попередньою змовою між собою, з проникненням у сховище таємно викрали чуже майно:
- на початку травня 2016 року, у вечірній час з домоволодіння, на в`їзді АДРЕСА_1 майно ОСОБА_6 на загальну суму 4538,50 грн;
- на початку жовтня 2016 року, у вечірній час доби, з домоволодіння на АДРЕСА_2 майно ОСОБА_7 на загальну суму 974,50 грн;
- 14 жовтня 2016 року близько 22:00 з домоволодіння на АДРЕСА_3 майно ОСОБА_8 на загальну суму 5227,96 грн;
- 27 грудня 2016 року приблизно о 15:00 з домоволодіння на АДРЕСА_4 майно ОСОБА_9 на загальну суму 454,80грн;
- 29 грудня 2016 року приблизно о 16:30, з домоволодіння на АДРЕСА_5 майно ОСОБА_10 на загальну суму 8552,77 грн.
3. Ухвалою Харківського апеляційного суду від 11 січня 2019 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.
Доводи скарги
4. У касаційній скарзі прокурор просить на підставах передбачених пунктами частиною 1 статті 438 КПКскасувати оскаржуване судове рішення та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вважає, що районний суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, неправильно застосував положення частини 4 статті 70 КК при визначенні ОСОБА_4 покарання за сукупністю злочинів за епізодом викрадення майна на початку травня 2016 року, вчиненому до постановлення вироку Харківського районного суду Харківської області від 12 серпня 2016 року. Стверджує, що призначене ОСОБА_4 покарання є явно несправедливим через мякість.
5. На думку прокурора, апеляційний суд формально розглянув справу, а в ухвалі не надав ґрунтовних відповідей на аргументи сторони обвинувачення, викладені в апеляційній скарзі.
Оцінка суду
6. Перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додані до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
7. Відповідно до вимог пункту 2 частини другої статті 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, доданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
8. Доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину та кримінально-правова оцінка його діянь за частиною 3 статті 185 КК у касаційній скарзі не оспорюється.
9. З огляду на те, що в цій справі всі діяння ОСОБА_4 отримали однакову кримінально-правову оцінку за частиною 3 статті 185 КК суд призначив засудженому одне покарання в межах санкції вказаного закону.
10. Таку ж точку зору поділяє і Верховний Суд України, зазначивши у пункті 20 Постанови Пленуму від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», що за окремими епізодами злочинної діяльності або за окремими пунктами статті (частини статті) КК, які не мають самостійної санкції, покарання не призначається.

11. Верховний Суд неодноразово викладав свою правову позицію з цього питання, яка зводились до того, що призначення покарання при вчиненні двох і більше злочинів, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини КК, та які не вимагають окремої кваліфікації, частину яких вчинено до, а інші після вчинення злочину, здійснюється із застосуванням лише статті 71 КК[1]
12. Отже доводи прокурора щодо необхідності застосування за окремими епізодами різних принципів складання покарань, передбачених статтею 70 та статтею 71 КК, не ґрунтуються на законі та судовій практиці.
13. В касаційній скарзі прокурор посилається нанедотримання судом загальних засад призначення покарання та наводить обставини, які, на його думку, свідчать про невиправдану м`якість призначеного ОСОБА_4 покарання.
14. Суд зазначає, що суд першої інстанції, обираючи вид та розмір покарання, діяв в межах дискреційний повноважень, наданих йому законом, що прокурором в касаційній скарзі не оскаржується. Прокурор фактично скаржиться на те, що суд не врахував ступеня тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, тобто чинники, які мають правове значення при визначенні розміру покарання.
15. Як свідчать додані до скарги копії оскаржених судових рішень, суди врахували низку обставин, які мають значення для визначення розміру покарання, у тому числі й ті, на які посилається прокурор в касаційній скарзі, і надали їм свою оцінку.
16. Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, мотивуючи своє рішення щодо розміру призначеного ОСОБА_4 покарання, врахував класифікацію вчинених злочинів відповідно до статті 12 КК, а також дав оцінку даним про особу винного, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності, має постійне місце проживання де характеризується позитивно, на спеціальних медичних обліках не перебуває. Водночас, за відсутності обтяжуючих обставин, суд визнав пом`якшуючими щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину. Виходячи з конкретних обставин вчинення злочинів, суд, належним чином умотивувавши своє рішення, дійшов висновку про можливість призначення ОСОБА_4 покарання не у максимальному розмірі, передбаченому санкцією частини 3 статті 185 КК та частково приєднав невідбуту частину покарання за попереднім вироком на підставі статті 71 цього Кодексу.

17. Переконливих аргументів, які б свідчили про порушення судом приписів статей 50, 65 КК, або доводили явну несправедливість призначеного ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців через його м`якість, у касаційній скарзі не міститься.

18. Також у касаційній скарзі взагалі не наведено обґрунтування у чому полягає незаконність ухвали апеляційного суду та підстав для її скасування в частині, що стосується ОСОБА_5 .
19. Суд не вважає обґрунтованими доводи скарги прокурора про те, що апеляційний суд належно не перевірив доводи апеляційної скарги сторони обвинувачення, які зводилися до незгоди з оцінкою судом першої інстанції значення дослідженої сукупності фактичних обставин справи, необхідної для визначення розміру покарання та визначення остаточного покарання за сукупністю вироків.
20. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статті 419 КПК, адже її зміст не дає підстав вважати, що доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі, залишилися поза увагою.
21. Ураховуючи викладене, Суд вважає, що касаційна скарга і додані до неї матеріали не дають підстав для її задоволення.
Керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора Харківського апеляційного суду від 11 січня 2019 щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

[1] http://reyestr.court.gov.ua/Review/79472706
http://reyestr.court.gov.ua/Review/80364030
http://reyestr.court.gov.ua/Review/74265779
http://reyestr.court.gov.ua/Review/72009848