Житомирський апеляційний суд
Справа №274/5646/18 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст.81 КК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2019 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретар ОСОБА_5 ,

за участю: прокурора ОСОБА_6 ,
адвоката ОСОБА_7 ,
засудженого ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі судове провадження №274/5646/18 за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 02 травня 2019 року,
В С Т А Н О В И В:
В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, як незаконну, та постановити нову ухвалу, якою задовольнити його заяву про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. При цьому, не погоджуючись з висновками суду першої інстанції відносно того, що він не став на шлях виправлення, зазначає, що він перебуває в Бердичівському виправному центрі з 15.03.2018, через деякий час за власною ініціативою працевлаштований на деревообробну дільницю, де і працює на даний час та весь час працює на своє професійне вдосконалення. За цей час здобув дві спеціальності. Звертає увагу на те, що вину у вчиненому визнав повністю та має бажання відшкодувати завдану потерпілим шкоду. Наголошує, що має одне заохочення та не має жодного стягнення.
Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 02 травня 2019 року, відмовлено в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_8 про умовно-дострокове звільнення від призначеного покарання.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення засудженого та його захисника в підтримку апеляційних вимог, доводи прокурора, який просив увалу суду залишити без зміни, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, а також ухвалу суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

З ухвали вбачається, що приймаючи рішення про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_9 про умовно-дострокове звільнення, суд першої інстанції діяв у відповідності до положень ст.81 КК України та ст.539 КПК України, відповідним чином мотивувавши свої висновки.

Так, відповідно до ст.81 КК України до осіб, що відбувають покарання у виді позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання за умови, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення, та після фактичного відбуття ним призначеної судом частини строку покарання, яка визначена у ч.3 ст.81 КК України.

Зі змісту вказаної норми випливає, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання являє собою звільнення засудженого від подальшого відбування покарання за наявності таких обов`язкових умов, як відбування покарання у виді позбавлення волі, доведення засудженим свого виправлення сумлінною поведінкою і ставленням до праці, фактичне відбуття встановленої законом частини призначеного покарання в залежності від класифікації злочину за ступенем тяжкості, формою вини та об`єктом суспільно-небезпечного посягання, наявності попередніх судимостей.

Згідно п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно- дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» від 26.04.2002 року №2 умовно - дострокове звільнення від відбування покарання, заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого та якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Аналізуючи дані про поведінку засудженого та ставлення його до праці за весь період відбування покарання, суд першої інстанції правильно зазначив, що засуджений ОСОБА_8 на теперішній час не довів досягнення ним виправлення, що є обов`язковою підставою для умовно-дострокового звільнення.

З таким висновком суду погоджується й апеляційний суд та вважає, що вищенаведене свідчить про не достатню готовність ОСОБА_9 до самокерованої правослухняної поведінки, а отже клопотання про умовно-дострокове звільнення засудженого наразі є передчасним.

Дослідженням матеріалів провадження №274/5646/18 та особової справи ОСОБА_8 встановлено, що останнього засуджено вироком Корольовського районного суду м.Житомира від 30 травня 2017 року за ст.ст.185 ч.4, 187 ч.3, 70 ч.1, 71 ч.1 КК України до 8 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, в строк покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з 10.04.15 до 30.05.17.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 21.02.18 в строк покарання ОСОБА_8 зараховано строк його попереднього ув`язнення з 08.04.15 до 09.04.15 та 31.05.17 до 21.02.18 згідно з ч.5 ст.72 КК України.

Початок строку відбування покарання: 08.04.15; кінець строку: 21.11.20.

На даний час, засуджений ОСОБА_8 відбуває покарання в Бердичівській виправній колонії (№ 70)

Згідно наявної у провадженні характеристики від 10 жовтня 2018 року (а.п.28), засуджений ОСОБА_8 за час відбуття покарання у Бердичівській виправній колонії (№ 70), характеризується посередньо, провину у скоєному злочині визнає повністю, працевлаштований, одного разу заохочувався, стягнень не має. До виконання передбачених законом вимог адміністрації ставиться не завжди сумлінно через особисту неорганізованість. Свідомо уникає виконання робіт із благоустрою установи або перекладає їх виконання на інших засуджених. За вироком суду вину визнав, має позови на загальну суму 229096 грн. Відшкодуванням збитків не займається.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що факт, того, що засуджений ОСОБА_8 виконує свої прямі обов`язки, свідчить лише про те, що останній виконує їх на підставі закону, оскільки це є прямим обов`язком усіх засуджених, а умовно дострокове звільнення від відбування покарання є заохочувальною нормою кримінального та кримінально-виконавчого законодавства, має на меті стимулювання засуджених до чіткого виконання правил внутрішнього розпорядку, дотримання вимог режиму відбування покарання, прагнення до продуктивної праці, відшкодування матеріальних збитків, нанесених злочином, каяття у скоєному злочині, і з огляду на це, такі дії засудженого не можна розцінювати як сумлінну поведінку та належне ставлення до праці, а тому, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що засуджений ОСОБА_8 своїм відношенням до праці та поведінкою не довів своє виправлення та перевиховання і обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання останнього.

Апеляційний суд вважає, що оскаржувана ухвала є законною та обґрунтованою, підстави для її зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 02 травня 2019 року, якою відмовлено в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_8 про умовно-дострокове звільнення від призначеного покарання без змін.

Ухвала апеляційного суду касаційному оскарженню не підлягає.

Судді :