Номер провадження: 11-кп/813/491/19
Номер справи місцевого суду: 522/7456/14-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.08.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретарів судового засідання: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7

прокурора ОСОБА_8

потерпілих: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11

захисника ОСОБА_12

перекладача ОСОБА_13

обвинуваченого ОСОБА_14

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_14 , представника потерпілої ОСОБА_11 - адвоката ОСОБА_15 , потерпілого ОСОБА_10 , представника потерпілого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_16 , на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 13.04.2016 року у кримінальному проваджені, внесеному до ЄРДР за №0000156 від 10.02.2014 року, -

встановив:

оскаржуваним вироком районного суду:

ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець Одеської обл., Великомихайлівського району, с. Привільне, громадянин України, з середньої освітою, не одружений, тимчасово не працюючий, раніше не судимий, проживаючий та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнаний винуватим у вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та йому призначено покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки.
Запобіжний захід ОСОБА_14 до набрання вироком законної сили не застосовувався. Строк відбуття покарання ОСОБА_14 рахується з моменту його затримання.
Вироком суду вирішено питання про долю речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_11 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_14 на користь ОСОБА_11 моральну шкоду в сумі 250000 (двісті п`ятдесят тисяч) гривень. В частині стягнення матеріальної шкоди відмовлено.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_14 на користь ОСОБА_9 матеріальну шкоду в сумі 76217 (сімдесят шість тисяч двісті сімнадцять) гривень 26 копійок та моральну шкоду в сумі 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_17 задоволений частково. Стягнуто з ОСОБА_14 на користь ОСОБА_17 матеріальну шкоду в сумі 98295 (дев`яносто вісім тисяч двісті дев`яносто п`ять) гривень 23 копійки та моральну шкоду в сумі 20000 (двадцять тисяч) гривень.
Згідно з оскаржуваним вироком районного суду ОСОБА_14 визнаний винним за те, що він, 10.02.2014 року, о 07:37 год., керуючи технічно справним автомобілем «БМВ», р.н. НОМЕР_1 , в районі будинку № 28 по вул. Водопровідна в м. Одесі, порушив вимоги п.п. 2.3 (б), 12.1, 13.1, 13.3 Правил дорожнього руху України, які вказують на те, що: п. 2.3 ПДР «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»; п. 12.1 ПДР «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним»; п. 13.1 ПДР «Водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу»; п. 13.3 ПДР «Під час обгону, випередження, об`їзду перешкоди чи зустрічного роз`їзду необхідно дотримувати безпечного інтервалу, щоб не створювати небезпеки для дорожнього руху».
Порушення виразилося в тому, що водій ОСОБА_14 в зазначений день та час, в денний час доби, в умовах необмеженої видимості, керуючи технічно справним автомобілем марки «БМВ-535», р.н. НОМЕР_1 , здійснюючи рух по правій смузі свого напрямку руху, по проїжджій частині вул. Водопровідна, на якій організовано двосторонній рух, по дві смуги руху в кожному напрямку, які поділені дорожньою розміткою 1.3 відповідно до ПДР України, з боку Старосінної площі в напрямку вул. Транспортна, будучи не уважним та не слідкуючи за дорожньою обстановкою, в умовах мокрого дорожнього покриття не обрав безпечної швидкості свого руху, яка б дозволяла безпечно керувати транспортним засобом та контролювати його рух, в результаті чого не впоравшись з керуванням транспортного засобу, виїхав на зустрічну смугу руху, де не витримавши безпечного бокового інтервалу між транспортними засобами, здійснив зіткнення з автомобілем «Тайота Хайс», р.н. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_9 та автомобілем «Тойота Венза», р.н. НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_17 , які здійснювали рух по лівій смузі свого напрямку руху по проїжджій частині вул. Водопровідна, у зустрічному з автомобілем «БМВ-535», р.н. НОМЕР_1 напрямку руху.
Внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «БМВ-535», р.н. НОМЕР_4 , ОСОБА_18 отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці пригоди.
Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 51-546/2014 від 04.03.2014, смерть ОСОБА_18 перебуває в прямому причинному зв`язку із отриманими ним в результаті дорожньо-транспортної пригоди 10.02.2014 року тілесними ушкодженнями, а саме відкритою черепно-мозковою травмою у вигляді переломів кісток склепіння та основи черепа, крововиливів під м`якими мозковими оболонками, забою головного мозку. Безпосередньою причиною смерті ОСОБА_18 являється набряк головного мозку.
Не погоджуючись з вироком районного суду представник потерпілої ОСОБА_11 адвокат ОСОБА_15 , потерпілий ОСОБА_10 , представник потерпілого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_16 , обвинувачений ОСОБА_14 подали апеляційні скарги в яких, не оспорюючи доведеність вини та кваліфікацію дій обвинуваченого, просять:

- обвинувачений ОСОБА_14 просить вирок районного суду змінити та застосувати відносно нього дію ст.ст.69, 75 КК України, посилаючись на те, що районний суд призначив покарання у виді позбавлення волі, пов`язане з реальним його відбуванням, яке є для нього занадто суворим. При цьому, обвинувачений вказує на те, що судом не в повній мірі враховано дані про його особу, щире каяття у скоєному, вчинення необережного злочину, часткове відшкодування потерпілій ОСОБА_11 завданої шкоди, позитивні характеристики за місцем проживання та роботи
- представник потерпілої ОСОБА_11 адвокат ОСОБА_15 та потерпілий ОСОБА_10 скасувати вирок районного суду та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_14 покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді 6 (шести) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

В обґрунтування апеляційних скарг представник потерпілої ОСОБА_11 адвокат ОСОБА_15 та потерпілий ОСОБА_10 вказують на те, що районний суд при ухваленні вироку не врахував особу обвинуваченого, який вже притягувався до кримінальної відповідальності за ч.1 ст.289 КК України, та за весь час кримінального провадження не вчинив жодної спроби щодо відшкодування потерпілим завданої моральної та матеріальної шкоди, у зв`язку з чим його каяття, про яке зазначив суд у вироку, не було щирим.
- представник потерпілого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_16 просить змінити вирок, районного суду в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 та стягнути на користь останнього моральну шкоду у розмірі 100000 гривень.
В обґрунтування апеляційної скарги представник потерпілого зазначає, що за весь час кримінального провадження в країні відбулись інфляційні зміни, значно зросли споживчі ціни, товари та послуги, а довготривалий розгляд кримінального провадження був зумовлений поведінкою обвинуваченого, який зловживав процесуальними правами, затягував розгляд справи та за весь час кримінального провадження не вчинив жодної спроби щодо відшкодування потерпілому завданої моральної та матеріальної шкоди.
Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого ОСОБА_14 та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційних скарг потерпілих та підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого, просили її задовольнити; потерпілих, які підтримали подані апеляційні скарги, просили їх задовольнити та заперечували проти апеляційної скарги обвинуваченого; прокурора, який не заперечував проти апеляційних скарг потерпілих та просив їх задовольнити і заперечив проти апеляційної скарги обвинуваченого; вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг; дослідивши матеріали кримінального провадження, які характеризують особу обвинуваченого; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому; апеляційний суд приходить до висновку про таке.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_14 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються наявними в ній доказами, та ці обставини ніким не оспорюються.

Порушень при вирішенні судом першої інстанції питання щодо дослідження доказів відносно тих обставин, які ніким не оспорюються, апеляційним судом не встановлено, а тому ці обставини, як і юридична кваліфікація скоєного ОСОБА_14 не є предметом апеляційного розгляду, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, переглядає вирок суду лише в межах апеляційних скарг.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Зазначені вимоги кримінального процесуального закону при прийняті оскаржуваного рішення районним судом дотримані не були.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Положеннями закріпленими в ст. 409 КПК України регламентовано підстави для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, в тому числі і істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, а також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Згідно положень ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, зокрема є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

Положеннями ст. 50 КК України визначено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

У відповідності до загальних засад призначення покарання, визначених ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, зокрема, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Згідно пункту 1 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24 жовтня 2003 року (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №8 від 12 червня 2009 року), при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Зазначені вимоги кримінального закону при прийняті оскаржуваного рішення районним судом дотримані не були.

Так, основне покарання обвинуваченому ОСОБА_14 призначено районним судом в межах санкції ч.2 ст.286 КК України. При цьому судом першої інстанції враховано характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного кримінального правопорушення, особу винного. Суд врахував обставини, які у відповідності до положень ст. 66 КК України пом`якшують покарання: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, та врахована позитивна характеристика обвинуваченого.
Обставин, які у відповідності до вимог ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_14 судом першої інстанції встановлено не було.
Апеляційний суд вважає, що правильно врахувавши зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до вірних висновків, що для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, виправлення обвинуваченого можливе лише в ізоляції від суспільства у виді позбавлення волі.
Разом з тим, апеляційний суд з урахуванням встановлених обставин справи вважає, що при призначенні покарання судом першої інстанції не в повній мірі враховано характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено покарання, яке за своїм видом є недостатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.
При цьому, апеляційний суд враховує позицію потерпілих у даному кримінальному провадженні, тяжкість вчиненого злочину, його наслідки, у виді смерті потерпілого, а також пошкоджено автомобілі потерпілих, поведінку обвинуваченого після вчинення злочину, який частково відшкодував завдану матеріальну шкоду лише потерпілій ОСОБА_11 , а заявлені іншими потерпілими матеріальна та моральна шкода не відшкодована на протязі тривалого строку досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження, обвинувачений також тривалий час винним себе не визнавав, що не може свідчити про щире каяття ОСОБА_14 у скоєному. Апеляційним судом також враховується позиція потерпілих, які як у суді першої інстанції, так і в апеляційному суді наполягали на призначенні покарання ОСОБА_14 у виді позбавлення волі на строк більший ніж призначений районним судом, посилаючись на небезпеку, яку створює поведінка та зухвалість обвинуваченого,його зневажливе ставлення до встановлених правил.

З урахуванням встановлених апеляційним судом обставин даного кримінального провадження, колегія суддів вважає слушними доводи представника потерпілої ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_15 , потерпілого ОСОБА_10 про безпідставність призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки, оскільки за переконанням апеляційного суду в такому випадку не буде досягнута мета покарання, а також такий строк не буде достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчиненні ним нових злочинів, а тому апеляційні скарги представника потерпілої ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_15 , потерпілого ОСОБА_10 , підлягають задоволенню, внаслідок невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
За наведених обставин, доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_14 щодо суворості призначеного йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки, апеляційний суд визнає непереконливими, необґрунтованими, а тому апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає.

При цьому, апеляційний суд, констатує, що доводи обвинуваченого, на які він посилається в своїй апеляційній скарзі, судом першої інстанції були враховані в повній мірі. Так, районний суд врахував всі обставини справи, у тому числі пом`якшуючі покарання обставини, на які посилається у своїй скарзі обвинувачений, а тому підстав для застосування положень ст.ст.69, 75 КК України апеляційний суд не вбачає, а призначене обвинуваченому покарання за своїм видом не може бути визнане явно несправедливим внаслідок суворості та служити підставою для зміни або скасування вироку.

За встановлених обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого не містить у собі достатніх підстав для зміни вироку суду та пом`якшення призначеного обвинуваченому покарання, та судом апеляційної інстанції не встановлено будь-яких нових обставин, які не були враховані судом першої інстанції при ухвалені вироку, і які б пом`якшували або суттєво могли знизити призначене обвинуваченому ОСОБА_14 покарання, про що просить апелянт.

Розглядаючи доводи апеляційної скарги представника потерпілого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_16 , апеляційний суд приходить до висновку про таке.
Вимоги кримінального процесуального закону стосовно мотивування судового рішення є процесуальними, а їх реалізація суттєво впливає на дотримання права особи на справедливий суд.

У відповідності до пункту 4 частини 3 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Отже, в процесуальному законодавстві передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

В свою чергу, відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Свідченням справедливого судочинства, на думку Європейського суду, є дотримання національними судами вимоги щодо вмотивованості судових рішень. Ця вимога стосується рівною мірою усіх видів українського судочинства, в тому числі і кримінального процесу.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Також, за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хаджинастасиу проти Греції», національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію.

Отже, ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд судом вищої інстанції. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Таким чином, з викладеного слідує, що саме лише посилання судом на норму права не може вважатися належною мотивацією рішення або висновку; завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті; вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд судом вищої інстанції; ігнорування судом доречних аргументів сторони є грубим порушенням статті 6 Конвенції та сталої судової практики як Верховного суду України так і ЄСПЛ, у зв`язку з чим, вмотивованим і обґрунтованим судовим рішенням можливо назвати лише те, в якому правовий висновок суду ґрунтується на аналізі взаємозв`язку між наведеною правовою нормою та належними доказами наданими сторонами у справі.

За правилами ст.ст. 62, 128 КПК України під час кримінального провадження до початку судового розгляду особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами встановленими КПК України. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом в КПК України не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства, зокрема, недоторканості права власності та розумності строків (ч. 5 ст. 128 КПК України).

За правилами ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Апеляційним судом встановлено, що районний суд під час вирішення питання про розв`язання цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 зазначених вимог в повній мірі не дотримався.

Зокрема, в оскаржуваному судовому рішенні, районний суд зазначив, що цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 підлягає задоволенню частково.
Апеляційним судом встановлено, що районний суд взагалі не мотивував прийнятого рішення, зокрема не послався на норми закону, які регулюють вирішення такого роду питання, а також не зазначив конкретні обставини та докази, на яких ґрунтується прийняте рішення, що суперечить вимогам п.2 ч.3 ст.374 КПК України і не може вважатися належною мотивацією рішення та висновку районного суду.

Зазначені порушення КПК України, на думку апеляційного суду, перешкодили суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок в частині цивільного позову, а тому це порушення визнається судом істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що тягне за собою скасування вироку в частині вирішення питання стосовно цивільного позову в частині стягнення моральної шкоди.
Апеляційний суд вважає, що оскаржуваний вирок в цій частині також не можна вважати законним, обґрунтованим та вмотивованим, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги представника потерпілого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_16 щодо стягнення з обвинуваченого моральної шкоди є обґрунтованими, а цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 , таким, що підлягає задоволенню.

При вирішенні питання про стягнення моральної шкоди з обвинуваченого ОСОБА_14 на користь потерпілого ОСОБА_9 апеляційний суд враховує положення ст. 1167 ЦК України, згідно якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, а також вимогами ч. 3 ст. 23 ЦК України, відповідно до яких розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року №42 «Про судову практику по справам про стягнення моральної шкоди», розмір стягнення моральної шкоди, суд встановлює залежно від характеру страждань, які вчинені позивачу, характеру немайнових збитків і з врахуванням інших обставин». При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При вирішенні вимог потерпілого ОСОБА_9 щодо стягнення з обвинуваченого моральної шкоди в розмірі по 100 000 грн., суд приймає до уваги, що неправомірними винними діями обвинуваченого ОСОБА_14 у зв`язку з завданням пошкоджень автомобілю потерпілого ОСОБА_19 внаслідок скоєної дорожньо-транспортної пригоди, який відновленню не підлягає, порушили законні немайнові права цього потерпілого, останньому була заподіяна моральна шкода. Наявність суттєвих пошкоджень автомобіля, уже спричиняє підвищене психологічне навантаження, а у зв`язку з неможливістю відновлення автомобіля ОСОБА_9 позбавлений можливості користування ним, що викликає певний дискомфорт та незручності у зв`язку з відсутністю засобу пересування, тому у нього порушились звичні життєві зв`язки, відбулися зміни способу та ритму його життя та вимушеності відриву від особистих занять. У зв`язку з цим апеляційний суд погоджується, що потерпілий переніс моральні страждання. Тривалий період часу ОСОБА_9 змушений був з`являтись до слідчих органів, суду за відшкодуванням шкоди, чим був змушений потерпати певні незручності, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Також потерпілий ОСОБА_9 був вимушений звертатися за правовою допомогою, витрачати свій особистий час для участі в розгляді його позову в ході судового провадження даного кримінального провадження, оскільки відповідач обвинувачений ОСОБА_14 у добровільному порядку заподіяну ним шкоду не відшкодував та протягом тривалого періоду часу (з моменту ДТП пройшло більш ніж п`ять років) будь-яких спроб для добровільного відшкодування завданої потерпілою ОСОБА_9 шкоди, не вжив.

З урахуванням стану здоров`я потерпілого ОСОБА_9 , який є інвалідом ІІІ групи, його переживань, характеру та обсягу страждань, їх тривалості/часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, а також приймаючи до уваги пасивну поведінку обвинуваченого ОСОБА_14 з приводу добровільного відшкодування спричиненої ним шкоди, який протягом тривалого періоду часу жодних спроб для відшкодування заподіяної шкоди у добровільному порядку не вжив без будь-яких на те об`єктивних причин, апеляційний суд, враховуючи вимоги виваженості, розумності і справедливості, оцінює завдану моральну шкоду потерпілому ОСОБА_9 в більшому розмірі, ніж визначено оскаржуваним вироком.

За таких обставин апеляційний суд визнає вирок районного суду в частині призначеного покарання та в частині вирішення питання стосовно цивільного позову потерпілому ОСОБА_9 в частині стягнення моральної шкоди необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам закону, а тому вирок суду першої інстанції не може залишатися в силі та підлягає скасуванню, з постановленням за правилами ст.420 КПК України апеляційним судом нового вироку.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 420, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,-

ухвалив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_14 залишити без задоволення.
Апеляційні скарги представника потерпілої ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_15 , потерпілого ОСОБА_10 , представника потерпілого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_16 задовольнити.
Вирок Приморського районного суду м. Одеси від 13.04.2016 року, по кримінальному провадженню, внесеному в ЄРДР за №0000156 від 10.02.2014 року відносно ОСОБА_14 , засудженого за ч.2 ст.286 КК України скасувати в частині призначеного покарання та вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 щодо стягнення моральної шкоди, та ухвалити в цій частині новий вирок.
Призначити ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ч.2 ст.286 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 6 (шість) років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_19 про стягнення моральної шкоди задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_14 на користь ОСОБА_9 100000 (сто тисяч) гривень в якості відшкодування заподіяної моральної шкоди.

В іншій частині вирок районного суду залишити без змін.

ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , взяти під варту негайно в залі судових засідань.

Строк відбування покарання ОСОБА_14 відраховувати з моменту його затримання та взяття під варту.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той же строк, з моменту вручення йому копії вироку.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4