Дата документу 16.10.2019 Справа № 314/3413/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
______________________________________________________________________
Провадження № 11-сс/807/1021/19 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 314/3413/19 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участі:

прокурора ОСОБА_6

підозрюваного ОСОБА_7

захисника підозрюваного адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції з Державною установою «Вільнянська установа виконання покарань (№ 11), матеріали провадження за апеляційними скаргами підозрюваного ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Вільнянського районного суду Запорізької області від 27 вересня 2019 року, якою щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Кам`яне Вільнянського району Запорізької області, громадянина України, з повною середньою освітою, який не працює, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше в силу ст. 89 КК України не судимого, підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України,

задоволено клопотання слідчого СВ Вільнянського ВП Пологівського ВП ГУНП України в Запорізькій області ОСОБА_9 та продовжений запобіжний захід у вигляді тримання під вартою по 27 жовтня 2019 року включно,

в с т а н о в и л а:

В апеляційній скарзі підозрюваний ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу слідчого судді Вільнянського районного суду Запорізької області від 27 вересня 2019 року, посилаючись на відсутність доказів його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 289 КК України, а саме, відсутність його відбитків в автомобілі, який був викрадений, а також його відсутність на місці події, що підтверджується записом відеокамер.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу слідчого судді Вільнянського районного суду Запорізької області від 27 вересня 2019 року та постановити нову ухвалу, якою застосувати до ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання або домашнього арешту, посилаючись на необґрунтованість пред`явленої ОСОБА_7 підозри у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 289 КК України та непідтвердження її доказами, вручення ОСОБА_7 повідомлення про підозру з порушенням вимог ч. 2 ст. 278 КПК України, непричетність ОСОБА_7 та недоведеність його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України, недоведеність прокурором та слідчим ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, та неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу, не дивлячись на дані про особу ОСОБА_7 , який має постійне місце проживання, по якому мешкає з цивільною дружиною та позитивно характеризується, не офіційно працевлаштований у свого брата та має заробіток, проте, через його перебування під вартою, не може утримувати дружину, а його брат не може працювати самостійно, отже й сім`я брата позбавлена можливості існувати належним чином.

Також апелянт просить повторно дослідити докази, що містяться в матеріалах провадження.

Заслухавши в судовому засіданні суду апеляційної інстанції суддю-доповідача про суть судового рішення та доводи апеляційної скарги, підозрюваного та захисника, які підтримали апеляційну скаргу, прокурора із запереченнями стосовно доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.

З таким рішенням слідчого судді погоджується й колегія суддів, з огляду на наступне.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Аналогічне відображення принципів вирішення питання застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та продовження строків тримання під вартою щодо особи міститься і в положеннях ст. ст. 177, 178, 183, 199 КПК України.

Розглядаючи клопотання слідчого про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного та обґрунтованого рішення в порядку ст. 199 КПК України, суд повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу, та умови, за яких таке продовження можливе.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що рішення слідчим суддею прийнято з дотриманням зазначених вимог національного та міжнародного законодавства.

Так, під час розгляду клопотання про застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слідчим суддею було встановлено, що надані стороною обвинувачення докази свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України, а саме, у незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я потерпілого.

Отже, на момент вирішення питання про продовження строку тримання ОСОБА_7 під вартою, наявна обґрунтована підозра у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України.

Однак, колегія суддів звертає увагу на те, що обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання особи під вартою, при продовженні тримання особи під вартою мають існувати нові підстави та ризики, або не зменшитись ті, що вже були встановлені, бути наявним конкретний суспільний інтерес, що превалює над принципом поваги до свободи особистості, та має бути розглянута можливість застосування альтернативних запобіжних заходів.
Так, ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України, санкцією якої передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років з конфіскацією майна або без такої.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.
У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року Європейський суд з прав людини зазначив про те, що суворість передбаченого покарання, є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.
Отже, врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за вчинений злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитися від слідства й суду.
Колегія суддів вважає, що суворість покарання, яке може бути призначено ОСОБА_7 , у разі доведеності його вини, значно підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитися від органу досудового розслідування та у подальшому від суду, а також може вплинути на обставини, які підлягають доказуванню, шляхом незаконного впливу на потерпілого та свідків.
Крім того, колегія суддів враховує і ту обставину, що місцем проживання підозрюваного є населений пункт в іншій області, який значно віддалений від місця знаходження органу досудового розслідування, що ускладнює контроль за його поведінкою і пересуванням, посилює ризик того, що він може ухилитися від органу досудового розслідування та суду, а також певною мірою вказує на наявність ризиків перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином або вчинення іншого кримінального правопорушення.
Також Європейський суд з прав людини в своєму рішенні «Летельє проти Франції» від 26 червня 1991 року зазначив, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.
Отже, як вважає колегія суддів, наявність ризиків, передбачених пунктами 1, 3, 4 та 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, можливість підозрюваного переховуватися від органу досудового розслідування та/або суду, незаконно впливати на потерпілого та свідків у цьому кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення, ґрунтується не на припущеннях, а на реальних фактичних даних, наведених слідчим у поданому клопотанні та доведених прокурором в судовому засіданні суду першої та апеляційної інстанцій, та наразі ці ризики не зменшились та не перестали існувати.
Крім того, слідчий, звертаючись до слідчого судді з клопотанням про продовження строку тримання ОСОБА_7 під вартою, відповідно до вимог ч. 3 ст. 199 КПК України, виклав обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання підозрюваного під вартою.
Так, для закінчення досудового розслідування необхідно провести низку слідчих дій, а саме: провести експертизи судову імунологічну, судову цитологічну, судову балістичну за експертною спеціальністю «Дослідження вогнепальної зброї та боєприпасів»; вирішити питання про повідомлення підозрюваним про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України; провести одночасний допит підозрюваного ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_10 з метою усунення розбіжностей у показаннях потерпілого; звернутися до слідчого судді з клопотанням щодо отримання доступу до речей і документів для отримання інформації про абонентів в операторів рухомого (мобільного) зв`язку, а у разі задоволення клопотання, виконати ухвалу суду та провести тимчасовий доступ до вказаної інформації; зібрати в повній мірі матеріали, що характеризують особи підозрюваних ОСОБА_7 та ОСОБА_11 ; виконати вимоги ст. 290 КПК України з підозрюваними ОСОБА_7 , ОСОБА_11 та їх захисниками; скласти обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування; виконати вимоги ст. 293 КПК України з підозрюваними ОСОБА_7 , ОСОБА_11 та їх захисниками.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що слідчий суддя при розгляді клопотання повно та об`єктивно дослідив всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання ОСОБА_7 під вартою.

Довід захисника щодо вручення ОСОБА_7 повідомлення про підозру з порушенням вимог ч. 2 ст. 278 КПК України, а саме, після спливу 24 годин з моменту затримання, колегія суддів вважає неспроможним, з огляду на наступне.

Так, питання, що стосуються незаконного затримання особи вирішуються слідчим суддею в порядку ст. 206 КПК України, проте, з матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 та його захисник на той час ОСОБА_12 не скористались цим наданим їм правом.

Згідно з протоколом затримання ОСОБА_7 від 30 липня 2019 року, останнього було затримано 30 липня 2019 року о 21 годині 30 хвилин, він був ознайомлений з підставами затримання та правами і обов`язками затриманого, при цьому будь-яких зауважень і доповнень не надійшло /а.п. 43-45/, а повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 289 КК України ОСОБА_7 було 31 липня 2019 року о 19 годині 44 хвилин, про що останній власноруч зазначив у повідомленні про підозру /а.п. 48-50/, що спростовує довід апелянта про вручення ОСОБА_7 повідомлення про підозру з порушенням вимог ч. 2 ст. 278 КПК України.

Твердження ОСОБА_7 щодо відсутності доказів його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 289 КК України, та захисника щодо непричетності ОСОБА_7 та недоведеності його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України, не можуть бути предметом розгляду на даному етапі досудового розслідування під час вирішення питання про продовження щодо підозрюваного запобіжного заходу.

Що стосується даних про особу підозрюваного, на які посилається захисник в апеляційній скарзі, а саме, що ОСОБА_7 має постійне місце проживання, по якому мешкає з цивільною дружиною та позитивно характеризується, не офіційно працевлаштований у свого брата та має заробіток, проте, через його перебування під вартою, не може утримувати дружину, а його брат не може працювати самостійно, отже й сім`я брата позбавлена можливості існувати належним чином, то вони, як вважає колегія суддів, не можуть бути підставою для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, оскільки жодним чином не вплинули і не стали стримуючим фактором у його поведінці, не спростовують і не зменшують достатньою мірою ризики, що стали підставою для застосування та продовження щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, який є превентивним заходом та має на меті припинити та запобігти ймовірним ризикам у майбутньому, а також не мають такого ступеню довіри, які можуть бути враховані як такі, що мають запобіжний вплив на поведінку підозрюваного.

Крім того, колегією суддів при апеляційному розгляді не встановлено й істотних порушень кримінального процесуального закону, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги підозрюваного ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Вільнянського районного суду Запорізької області від 27 вересня 2019 року, якою щодо підозрюваного ОСОБА_7 задоволено клопотання слідчого СВ Вільнянського ВП Пологівського ВП ГУНП України в Запорізькій області ОСОБА_9 та продовжений запобіжний захід у вигляді тримання під вартою по 27 жовтня 2019 року включно, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Судді: