Дата документу 03.06.2019 Справа № 336/1708/16-к
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/910/19
Єдиний унікальний № 336/1708/16-к Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ст. 121 ч.2 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного судуу складі суддів:
головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0004810 відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, непрацюючого, неодруженого, що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:
1) вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17.10.2000 року за ст. 94 КК України (в редакції 1960 року) до позбавлення волі строком на дев`ять років, звільненого з місць позбавлення волі 16 червня 2007 року на підставі постанови Вільнянського районного суду Запорізької області від 08.06.2007 року умовно-достроково з невідбутим строком в один рік десять місяців п`ять днів;
2) вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18.09.2008 року за ч.1 ст. 185 КК України із застосуванням положень статті ст. 71 КК України до двох років позбавлення волі, звільненого з місць позбавлення волі 1 квітня 2010 року у зв`язку з відбуттям строку покарання;
3) вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31.08.2011 року за ч. 2 ст. 185, ч.2 ст.186, ч.2 ст.190 КК України до чотирьох років позбавлення волі, звільненого з місць позбавлення волі 29 вересня 2014 року у зв`язку з відбуттям строку відбуттям строку покарання;
4) вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26.08.2015 року за ч. 2 ст. 185 КК України до двох років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з іспитовим строком тривалістю в один рік,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України;

за участю прокурора ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_8 , представника потерпілої адвоката ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_10 ,

за апеляційним скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 , адвоката ОСОБА_9 , яка діє в інтересах потерпілої ОСОБА_8 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2019 року,

в с т а н о в и л а:

в апеляційній скарзі прокурор, не заперечуючи доведеність вини ОСОБА_6 в скоєнні даного кримінального правопорушення, за яке він засуджений та кваліфікацію його дій за ч.2 ст.121 КК України, вважає, що вирок суду першої інстанції від 14.01.2019 є незаконним та підлягає скасуванню у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок своєї м`якості. З вироку суду вбачається, що у відповідності до вимог п.3 ч.1 ст. 65 КК України, п. 4 ч. 2, п. 3 ч .3 ст. 374 КПК України, на підставі досліджених доказів та документів, наявних в матеріалах кримінального провадження, суд встановив данні про особу обвинуваченого ОСОБА_6 який є раніше судимою особою, офіційно не працевлаштований, не одружений, утриманців не має, та вчинив тяжкий злочин, передбачений ч.2 ст. 121 КК України, перебуваючи на випробувальному терміні за вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26.08.2015 року. Водночас, відомості про непогашені судимості мають суттєве значення для справи, оскільки характеризують особу обвинуваченого, як такого, що будучи неодноразово судимим, в тому числі зі звільненням від відбування покарання, належних висновків для себе не зробив і невдовзі після звільнення від відбування покарання з випробуванням за вироком від 26.08.2015, знову вчинив умисний тяжкий злочин, що свідчить про його підвищену суспільну небезпечність.

Обставинами, які обтяжують покарання ОСОБА_6 відповідно до ст. 67 КК України є вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, а також рецидив злочинів.

Суд першої інстанції не врахував належним чином тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке є умисним тяжким злочином, основним об`єктом посягання якого є життя людини, яке згідно Конституції України визнається найвищою соціальною цінністю.

Поряд з цим, суд не в достатній мірі врахував особливу небезпеку вчинених обвинуваченим дій, бажання спричинити шкоду потерпілому та розправитися з ним, про що свідчать дії ОСОБА_12 , які полягали у нанесенні декілька ударів кулаком руки у місце розташування життєво важливих органів потерпілого, наслідки його діяння у вигляді заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження небезпечного для життя в момент заподіяння, що спричинили смерть потерпілого, а також те, що ОСОБА_6 вину у вчиненні інкримінованого йому злочині визнав частково, а обставини, які були визнані судом такими, що пом`якшують покарання, у своїй сукупності істотно не знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Судом не в достатній мірі враховано, що ОСОБА_6 згідно ст. 12 КК України скоїв тяжкий злочин, наслідком якого є смерть потерпілого, та поведінку останнього, який після вчинення кримінального правопорушення, залишив місце злочину та не надав медичної допомоги потерпілому ОСОБА_12 . Не дивлячись на те, що наслідком цього кримінального правопорушення є спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, небезпечних для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_12 , обвинуваченим ОСОБА_6 матеріальна та моральна шкода не відшкодована.

Таким чином, призначене судом покарання ОСОБА_6 за ч.2 ст.121 КК України у вигляді позбавлення волі на строк 8 років, на підставі ч.1 ст. 71 КК України до покарання, призначеного за даним вироком, частково, у вигляді 6 місяців позбавлення волі, приєднано невідбуте за вироком Шевченківського районного суду М.Запоріжжя від 26.08.2015 року покарання, визначивши покарання за сукупністю вироків у виді 8 років 6 місяців позбавлення волі, є явно несправедливим через м`якість та недостатнім для виправлення і попередження вчинення ОСОБА_6 нових злочинів. Просить вирок скасувати, у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок своєї м`якості. Ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_6 за ч.2 ст.121 КК України та призначити йому покарання у вигляді 8 (восьми) років позбавлення волі. На підставі ч.1 ст.71 КК України до покарання, призначеного за даним вироком, частково, у вигляді 1 (одного) року позбавлення волі, приєднати невідбуте за вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26.08.2015 року покарання, визначивши покарання за сукупністю вироків у виді 9 (дев`яти) років позбавлення волі.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_9 , яка діє в інтересах потерпілої ОСОБА_8 з висновками вироку суду не погоджується, вважає що у суду були правові підстави задовольнити позовні вимоги ОСОБА_8 у повному обсязі, вирок суду в частині призначення покарання не відповідає тяжкості скоєного кримінального правопорушення та особі засудженого, отже вирок має бути переглянутий в апеляційним порядку як незаконний, необґрунтований, неправомірний. З огляду на особу засудженого ОСОБА_6 , який до цього вироку, має ще 4 судимості. Тож терміни, які були визначені судами не запобігли подальшій соціалізації ОСОБА_6 , його відмови від злочинного способу існування та заробітку на життя. Він скоював кримінальні правопорушення з корисливих мотивів та в останньому випадку за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 cт. 121 КК України умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть ОСОБА_12 брата ОСОБА_8 . Вважає, що у суду були підстави йому призначити максимальний термін позбавлення волі - 10 (десять) років, з огляду на жорстокість дій останнього. Вважає, що суд неправомірно застосував ч. 5 cт. 72 КК України, згідно якої зараховано ОСОБА_6 в строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з 19 листопада 2015 року до набрання вироком суду законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Вважає, що такий строк не вплине на виправлення ОСОБА_6 , з огляду на рецидивність його дій. Жодного каяття ОСОБА_6 не було, останній навіть не вибачився перед сестрою та матір`ю убитого, у жодному із проведених судових засідань - особисто, а також; у письмовому вигляді. Не виявив бажання частково або повністю відшкодувати Потерпілим понесені матеріальні витрати на поховання та встановлення пам`ятника на могилі ОСОБА_12 , не говорячи про моральну шкоду, яку також; було визначено у грошовому вигляді.

Таким чином, не оспорюючи доведеність вини ОСОБА_6 , вважає, що при ухваленні вироку судом призначено покарання, що не є достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів. При призначенні покарання суд обрав обвинуваченому покарання, не обґрунтувавши підстав обрання саме цього виду покарання та його строку, а також не врахував думку апелянта як потерпілої, не зазначив чому не призначено більш суворий вид покарання.

В судовому засіданні апелянт, як потерпіла, наполягала на призначенні найсуворішого покарання для ОСОБА_6 .

Вважає, що у ОСОБА_6 відсутня критична оцінка своєї

поведінки, що відповідно засвідчує про відсутність у нього щирого каяття (вину визнав

частково), яке би, в свою чергу, засвідчувало про відношення до скоєного, що також: повинно вплинути на вид покарання. За таких обставин неповноти судового розгляду, не з`ясування та не врахування всіх обставин вчинення злочину, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що стало наслідком обрання виду покарання, що не відповідає особі винного та тяжкості вчиненого ним злочину. Тому, вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2019 року в частині призначення покарання ОСОБА_6 має бути змінений за яким повинно бути призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 10 (десять) років, без застосування ч. 5 ст. 72 КК України.

Крім того, вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2019 року підлягає зміні в частині визначення суми стягнення моральної шкоди з огляду на таке.

Неправомірними діями ОСОБА_6 , потерпілій ОСОБА_8 було завдано моральну шкоду, її переслідує відчуття тривоги, що спричиняло душевний неспокій, стрес. Всі ці фактори не дозволяють їй продовжувати жити нормальним життям.

За завдані ОСОБА_8 моральні страждання, виходячи з засад розумності і справедливості, вона визначила розмір відшкодування моральної шкоди у 150 000, 00 грн.(сто п`ятдесят тисяч грн. 00 коп.) про що обґрунтовано заявила вимоги в цивільному позові про відшкодування матеріальної та моральної (немайнової) шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення. Задовольняючи вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 70000 гри., суд не навів жодних підстав, якими він керувався при визначенні саме такої суми, задовольнивши вимоги ОСОБА_8 менше, ніж: на половину від заявлених до відшкодування 150 000 грн.

Враховуючи доведеність підстав заявленого позову, доведеність вини ОСОБА_6 і спричинення ним протиправного діяння, а відповідно моральних страждань ОСОБА_8 , вважає, що заявлена моральна шкода підлягає до відшкодування у повному обсязі. Просить змінити вирок та призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 10 (десять) років, без застосування ч. 5 ст. 72 КК України. Змінити вирок в частині визначення суми стягнення моральної шкоди, а саме задовольнити вимоги цивільного позову ОСОБА_8 , у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора, потерпілої та представника потерпілого, які підтримали апеляційну скаргу з боку потерпілої, захисника та обвинуваченого, у тому числі і в останньому слові, які просили вирок суду залишити без змін; колегія суддів, перевіривши матеріали провадження, вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.

Вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_6 визнано у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на вісім років. На підставі ч.1 ст. 71 КК України до покарання, призначеного за даним вироком, частково, у вигляді шести місяців позбавлення волі, приєднано невідбуте за вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26.08.2015 року покарання, визначивши покарання за сукупністю вироків у виді восьми років шести місяців позбавлення волі. На підставі ч. 5 ст. 72 КК України, зараховано ОСОБА_6 в строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з 19 листопада 2015 року до набрання вироком суду законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Початок перебігу строку відбування покарання обчислювати з моменту затримання ОСОБА_6 , за підозрою у вчиненні злочину, а саме: з 17-30 години 19 листопада 2015 року. Запобіжний захід відносно ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили залишено без змін. Стягнуто з ОСОБА_6 в дохід держави процесуальні витрати, пов`язані із проведенням судових експертиз, в загальній сумі 1288,98 грн. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 8447,61 грн. на відшкодування спричиненої матеріальної шкоди та 70000 гривень на відшкодування спричиненої моральної шкоди. Решту вимог про відшкодування моральної шкоди залишено без задоволення. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_13 100000 моральної шкоди.
В задоволенні іншої частини позовних вимог про відшкодування моральної шкоди та вимог про відшкодування майнової шкоди відмовлено. В вироку вирішена доля речових доказів по справі.

Згідно з вироком, ОСОБА_6 , який має судимості за вчинення кримінально караних діянь проти життя особи, злочинів проти чужої власності, вчинених різними способами, під час іспитового строку, призначеного попереднім вироком, скоїв злочин проти життя та здоров`я особи за таких обставин.
В період часу з 22 години 10 хвилин до 22 години 20 хвилин 10 листопада 2015 року між обвинуваченим, який перебував у стані алкогольного сп`яніння, і потерпілим ОСОБА_12 , який також був нетверезим, в квартирі АДРЕСА_3 , де обвинувачений опинився з дозволу потерпілого, під час спільного вживання алкоголю виник і розвився конфлікт.
В ході конфлікту між його учасниками зав`язалася боротьба, в процесі якої обвинувачений навмисно наніс потерпілому один удар пилкою, яку виявив в шафі, що знаходилась в коридорі вказаного житла, в область шиї та один удар пилкою в область голови, внаслідок чого спричинив потерпілому відповідно до висновку експерта дві атипові колото-різані рани в лобно-тім`яній області голови та на передній поверхні шиї, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що потягли короткочасний розлад здоров`я.
Продовжуючи злочинні дії, ОСОБА_6 навмисно наніс ОСОБА_12 не менше двох ударів кулаком лівої руки в область обличчя, внаслідок чого спричинив потерпілому відповідно до висновку експерта закриту черепно-лицьову травму, яку утворили такі ушкодження: двосторонні осколкові переломи кісток носа з розривами лобно-носового шва, міжносового та носоверхньощелепного швів, перелом перпендикулярної пластинки решітчастої кістки; рихлі крововиливи в м`які мозкові оболонки; крововиливи на повіках обох очей, крововиливи під їх склеральні оболонки; забійну рану на верхньому повіку лівого ока; крововиливи під слизову оболонку верхньої та нижньої губи, садна в лобній області, яка кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.
Внаслідок отриманої закритої черепно-лицьової травми з виникненням двосторонніх осколкових переломів кісток носа, що супроводжувалися кровотечею та ускладнилися аспірацією (проникненням) крові у дихальні шляхи, через хвилини-десятки хвилин після отримання тілесних ушкоджень сталася смерть потерпілого в зазначеному місці, а саме: в квартирі АДРЕСА_3 .
Крім описаних ушкоджень, потерпілому ОСОБА_12 за вказаних обставин спричинено легкі тілесні ушкодження, а саме: ділянки осаджень та дрібні садна в області лівого плеча, синці та садна в області тулуба (синці на передній та лівій боковій поверхнях грудної клітини, множинні садна на передніх бокових поверхнях грудної клітини та живота, синець в тазовій області зліва, синець на правій задній боковій поверхні тулуба), які в причинному зв`язку зі смертю потерпілого не перебувають.

За наслідками розгляду апеляційної скарги колегією суддів встановлено наступне.

Висновки суду першої інстанції про наявність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за вказаними у вироку обставинами, підтверджена дослідженими у судовому засіданні доказами, яким надана належна правова оцінка, та які не оскаржуються в апеляційній скарзі ні прокурором, ні представником потерпілої.

Дії обвинуваченого ОСОБА_6 правильно кваліфіковані судом за ч. 2 ст. 121 КК України.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі представником потерпілої ОСОБА_9 , про те, що суд першої інстанції призначив обвинуваченому ОСОБА_6 занадто м`яке покарання є необґрунтованими, оскільки, керуючись вимогами п.4 ч.1 ст. 408 КПК України про те, що суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі, якщо зміна вироку не погіршує становище обвинуваченого, колегія суддів звертає увагу потерпілого та його представника на те, що апеляційний суд позбавлений процесуальних повноважень призначити йому більше суворе покарання за вчинений злочин (тобто погіршити становище останнього, а це можливо зробити тільки шляхом скасування вироку суду першої інстанції), так як в апеляції вони просять вирок суду тільки змінити, у зв`язку з м`якістю призначеного покарання.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів не розглядає по суті інші доводи потерпілого та його представника, зокрема про те, що:

- з огляду на особу засудженого ОСОБА_6 , який до цього вироку, має ще 4 судимості. Тож терміни, які були визначені судами не запобігли подальшій соціалізації останнього, його відмови від злочинного способу існування та заробітку на життя. Він скоював кримінальні правопорушення з корисливих мотивів та в останньому випадку за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 cт. 121 КК України умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть ОСОБА_12 брата ОСОБА_8 , вважає, що у суду були підстави йому призначити максимальний термін позбавлення волі - 10 (десять) років, з огляду на жорстокість дій останнього;

- жодного каяття ОСОБА_6 не було, останній навіть не вибачився перед сестрою та матір`ю убитого, у жодному із проведених судових засідань - особисто, а також; у письмовому вигляді, не виявив бажання частково або повністю відшкодувати потерпілим понесені матеріальні витрати на поховання та встановлення пам`ятника на могилі ОСОБА_12 , не говорячи про моральну шкоду, яку також було визначено у грошовому вигляді;

- не оспорюючи доведеність вини ОСОБА_6 , вважає, що при ухваленні вироку судом призначено покарання, що не є достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, при призначенні покарання суд обрав обвинуваченому покарання, не обґрунтувавши підстав обрання саме цього виду покарання та його строку, а також не врахував думку апелянта як потерпілої, не зазначив чому не призначено більш суворий вид покарання;

- в судовому засіданні апелянт наполягала на призначенні найсуворішого покарання для ОСОБА_6 ;

- вважає, що у ОСОБА_6 відсутня критична оцінка своєї поведінки, що відповідно засвідчує про відсутність у нього щирого каяття (вину визнав частково), яке би в свою чергу,

засвідчувало про відношення до скоєного, що також повинно вплинути на вид покарання.

Не заслуговують уваги доводи представника потерпілого і про те, що суд неправомірно застосував ч. 5 cт. 72 КК України, згідно якої зараховано ОСОБА_6 в строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з 19 листопада 2015 року до набрання вироком суду законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, оскільки, якщо особа вчинила злочин у період з 24 грудня 2015 року до 20 червня 2017 року, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч.5 ст. 72 КК в редакції Закону № 838-VIII (пряма дія Закону № 838-VIII). Така позиція суду першої інстанції узгоджується і з правовим висновком Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 663/537/17 (провадження № 13-31кс18).
Доводи прокурора щодо несправедливості призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання через м`якість, також не можна визнати прийнятними, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Як убачається із вироку, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_6 врахував пом`якшуючі покарання обставини, а саме щире каяття. Поряд з цим судом також враховано: ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК відноситься до категорії тяжких злочинів; вік обвинуваченого, задовільну характеристику з місця попереднього тримання; те, що підставою для застосування протиправного насильства став захист гідності жінки, з якою обвинувачений згодом уклав шлюб; на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває; обтяжуючі обставини - вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, а також рецидив злочинів.

З урахуванням зазначеного, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що виправлення та перевиховання ОСОБА_6 неможливе без ізоляції від суспільства та призначив покарання за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, у виді позбавлення волі, що є не мінімальним покаранням, передбаченим санкцією зазначеної статті.

Визначаючи ОСОБА_6 остаточне покарання на підставі ч. 1 ст. 71 КК України, суд узяв до уваги наявність пом`якшуючих обставин, дані про його особу, а також те, що відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність, та, визнавши за необхідне призначити останньому остаточне покарання за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання, у виді позбавлення волі на строк 8 роки 6 місяців.

Не погоджуючись з вищевказаними висновками суду першої інстанції, прокурор у поданій апеляційній скарзі ставив питання про скасування вироку в частині призначеного покарання у зв`язку з його невідповідністю тяжкості злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, та постановлення нового вироку, яким вважав за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_6 на підставі ст. 71 КК України частково приєднати невідбуте покарання за попереднім вироком у виді позбавлення волі на строк 1 рік, та визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років, тобто на 6 місяців більше, чим призначив суд першої інстанції.

На обґрунтування своїх доводів прокурор посилався на те, що суд, на його думку, не в повній мірі врахував встановлені ним обставини, які впливають на розмір призначеного ОСОБА_6 покарання, а саме:

- відомості про непогашені судимості мають суттєве значення для справи, оскільки характеризують особу обвинуваченого, як такого, що будучи неодноразово судимим, в тому числі зі звільненням від відбування покарання, належних висновків для себе не зробив і невдовзі після звільнення від відбування покарання з випробуванням за вироком від 26.08.2015, знову вчинив умисний тяжкий злочин, що свідчить про його підвищену суспільну небезпечність;

- суд першої інстанції не врахував належним чином тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке є умисним тяжким злочином, основним об`єктом посягання якого є життя людини, яке згідно Конституції України визнається найвищою соціальною цінністю;

- суд не в достатній мірі врахував особливу небезпеку вчинених обвинуваченим дій, бажання спричинити шкоду потерпілому та розправитися з ним, про що свідчать дії ОСОБА_12 , які полягали у нанесенні декілька ударів кулаком руки у місце розташування життєво важливих органів потерпілого, наслідки його діяння у вигляді заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження небезпечного для життя в момент заподіяння, що спричинили смерть потерпілого, а також те, що ОСОБА_6 вину у вчиненні інкримінованого йому злочині визнав частково, а обставини, які були визнані судом такими, що пом`якшують покарання, у своїй сукупності істотно не знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину;

- судом не в достатній мірі враховано, що ОСОБА_6 згідно ст. 12 КК України скоїв тяжкий злочин, наслідком якого є смерть потерпілого, та поведінку останнього, який після вчинення кримінального правопорушення, залишив місце злочину та не надав медичної допомоги потерпілому ОСОБА_12 ;

- обвинуваченим ОСОБА_6 моральна та моральна шкода не відшкодована.

Колегія суддів, враховуючи вищевказане, вважає доводи прокурора необґрунтованими, оскільки, вказуючи в апеляційній скарзі на невідповідність призначеного судом першої інстанції покарання за сукупністю вироків внаслідок м`якості, прокурор фактично, в порушення вимог ст. 414 КПК України, не наводить доводів, чому призначене судом першої інстанції остаточне покарання (8 років 6 місяців позбавлення волі) є явно несправедливим, а покарання, яке, як вважає прокурор необхідно призначити обвинуваченому (9 років позбавлення волі), є достатнім та необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

При цьому колегія суддів звертає увагу прокурора на те, що термін "явно несправедливе покарання" означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Безпідставними є доводи представника потерпілої про те, що суд першої інстанції неправильно вирішив цивільний позов в частині стягнення моральної шкоди на користь потерпілої ОСОБА_8 , оскільки, вирішуючи цивільний позов в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з засад розумності і справедливості, враховуючи характер і обсяг душевних і психічних страждань потерпілої ОСОБА_8 , невідворотності завданої шкоди, спричиненої смертю близької людини. Дійшовши висновку про те, що не весь розмір заявлених потерпілою позовних вимог про відшкодування моральної шкоди підлягає відшкодуванню, суд, враховуючи вимоги ч. 2 ст. 1168 ЦК України, правильно вказав про часткове задоволення позову і зазначив ту частину, яка підлягала задоволенню, з урахуванням того, що брат та сестра не проживали однією сім`ю.

Таким чином, вирок суду першої інстанції за змістом відповідає вимогам ст. ст. 370, 374 КПК України, при перевірці матеріалів кримінального провадження судом апеляційної інстанції не встановлено таких порушень норм матеріального чи процесуального права, які би стали підставами для скасування або зміни цього рішення.

Керуючись ст. ст. 404,407 КПК України колегія суддів

ухвалила:

апеляційні скарги прокурора та адвоката ОСОБА_9 , яка діє в інтересах потерпілої ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2019 року відносно ОСОБА_6 , без зміни.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її оголошення, а особою, яка утримується під вартою, в той самий строк, - з моменту отримання копії судового рішення.
Судді: