Справа №591/5029/18 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/394/19 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження № 591/6974/17 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 28 грудня 2018 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , раніше судимого, останній раз: 07 грудня 2011 року вироком Євпаторійського міського суду АР Крим за ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ч.1 ст.70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27 - ч.3 ст.185 КК України,

з участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_8 ,

ВСТАНОВИЛА:

До апеляційного суду надійшла апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 28 грудня 2018 року, в якій він порушує питання про пом`якшення покарання.

Даним вироком ОСОБА_6 визнано винним у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 27 ч.3 ст.185 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк три роки.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 визначено рахувати з дня його затримання, а саме: з 19 січня 2018 року, та відповідно до ч.5 ст.72 КК України (у редакції Закону від 26 листопада 2015 року №838-VIII) у строк відбуття покарання ОСОБА_6 зараховано строк тримання під вартою з 19 січня 2018 року, з розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення дорівнює два дні позбавлення волі.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили залишено без змін.

Цим же вироком суду постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь держави судові витрати за проведення експертизи на суму 175,92 грн.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст.100 КПК України.

За змістом доводів апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_6 , не оспорюючи фактичні обставини провадження та доведеність вини, вказує на те, що він хворіє на туберкульоз та потребує лікування, а також, що дане захворювання загострюється під час перебування в місцях позбавлення волі. Також вказував про існування ряду інших причин призначити йому покарання, не пов`язане з його реальним відбуттям, про які повідомить у судовому засіданні.

За вироком суду, 22 лютого 2016 року близько 14-00 год. ОСОБА_6 та ОСОБА_9 перебуваючи в приміщенні ТОВ «Український північно-східний інститут прикладної та клінічної медицини», що знаходиться за адресою: м. Суми, пр. М. Лушпи, 54, користуючись відсутністю сторонніх осіб, підійшли до дверей кабінету головного лікаря товариства та ключем, що знаходився в замку дверей відкрили їх, після чого ОСОБА_9 проник всередину. З метою забезпечення вчинення ОСОБА_9 злочину ОСОБА_6 залишився стояти в коридорі поблизу дверей кабінету. Через деякий час ОСОБА_9 почав передавати ОСОБА_6 викрадені предмети, а саме: два тонометри для вимірювання артеріального тиску, дитячу манжетку для тонометра, інфрачервоний термометр для дистанційного вимірювання температури, загальна вартість яких, відповідно до висновку експерту № 933 від 21 березня 2016 року, складає 1970 грн. Надалі ОСОБА_9 та ОСОБА_6 , тримаючи у предметах свого одягу вищезазначені медичні інструменти, вийшли з медичного закладу, викраденим майном розпорядилися на власний розсуд. Таким чином, ОСОБА_6 вчинив у співучасті в формі пособництва таємне викрадення чужого майна, кваліфікуючими ознаками якого є «поєднано з проникненням в інше приміщення», «вчинено повторно» та «за попередньою змовою групою осіб».

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_6 (у режимі відеоконференцзв`язку) та його захисника ОСОБА_8 на підтримку поданої апеляційної скарги, думку прокурора про законність вироку, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Висновки суду за встановлених у вироці обставин про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27 - ч.3 ст.185 КК України ніким із учасників судового провадження не оспорюються, а тому колегія суддів, не встановивши істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції дійти правильних висновків в цій частині, не переглядає їх відповідно до ч.1 ст.404 КПК України.

Перевіряючи законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 лише в частині призначеного покарання, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення з огляду на наступне.

Так, у ст.65 КК України визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між альтернативами, кожна з яких є законною, як однією із форм реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, при його розгляді та ухваленні вироку суд першої інстанції в частині призначення ОСОБА_6 покарання вказаних вимог закону дотримався в повному обсязі.

Мотивуючі своє рішення про призначення обвинуваченому покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог ст.65 КК України, врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також те, що ОСОБА_6 на обліках у нарко- та психдиспансерах не перебуває, має незадовільний стан здоров`я, офіційно не працює, неодноразово засуджувався за вчинення злочинів проти власності, маючи не зняті та непогашені в установленому законом порядку судимості, знову вчинив злочин проти власності.

Врахував суд і висновок органу пробації, згідно якого обвинувачений має високу ймовірність вчинення повторно правопорушень.

Обставин, які обтяжують чи пом`якшують покарання обвинуваченого судом встановлено не було.

Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, положення ст.ст.50,65 КК України, реалізуючі принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у мінімальних межах санкції ч.3 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк три роки, що на думку колегії суддів, відповідає вимогам ч.5 ст.68 КК України щодо призначення покарання співучасникам злочину.

Оцінюючи вимоги апеляційної скарги обвинуваченого щодо пом`якшення призначеного судом першої інстанції покарання, колегія суддів вважає ці доводи необґрунтованими й апеляційну скаргу відхиляє з наступних міркувань.

Так, наведені в апеляційній скарзі ОСОБА_6 доводи щодо мотивів пом`якшення покарання, а саме те, що він хворіє на туберкульоз, у зв`язку з чим потребує лікування, не є підставою для зміни вироку суду першої інстанції, оскільки його незадовільний стан здоров`я був предметом оцінки суду та врахований ним у сукупності з іншими обставинами при визначенні обвинуваченому виду та розміру покарання.

При цьому, колегія суддів не вбачає достатніх підстав для більшого пом`якшення покарання ОСОБА_6 , а тому доводи апелянта не заслуговують на увагу колегії суддів. Будь-яких інших доводів для зміни покарання суду обвинуваченим взагалі не наведено.

Статтею ст.50 КК України передбачено, що покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню нових злочинів.

Відповідно до приписів ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Враховуючи викладене, вважати призначене ОСОБА_6 покарання за ч.5 ст.27 - ч.3 ст.185 КК України у виді позбавлення волі строком 3 роки надмірно суворим та несправедливим колегія суддів не вбачає підстав, навіть з урахуванням і тих обставин, на які є посилання в його апеляційній скарзі.

Отже, висновок суду, з урахуванням усіх встановлених ним у сукупності обставин щодо розміру та виду покарання обвинуваченому ОСОБА_6 за законом про кримінальну відповідальність є обґрунтованим та відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст.ст.50,65 КК України.

Керуючись ст.ст.336, 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Зарічного районного суду м. Суми від 28 грудня 2018 року, яким ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст.27 - ч.3 ст.185 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а для засудженого, який утримується під вартою у той же строк з дня вручення копії ухвали.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

.