Провадження №1-в/127/556/19
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 вересня 2019 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області
у складі головуючого - судді ОСОБА_1 ,
секретар судового засідання ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань у режимі відеоконференції між Вінницьким міським судом Вінницької області, Державною установою "Вінницька установа виконання покарань (№1)" та Київським апеляційним судом клопотання захисника засудженого ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 про перерахунок терміну попереднього ув`язнення засудженому ОСОБА_3 відповідно до Закону України від 26.11.2015 року № 838-VІІІ «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання», -
за участю учасників судового провадження:
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_3 та його захисника - адвоката ОСОБА_4 ,

ВСТАНОВИВ:
До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання захисника засудженого ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 про перерахунок терміну попереднього ув`язнення засудженому ОСОБА_3 відповідно до Закону України від 26.11.2015 року № 838-VІІІ «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання».

Засуджений ОСОБА_3 в судовому засіданні просив суд клопотання задовольнити та пояснив, що просить суд зарахувати у строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі строк з дня затримання - 01.03.1995 року по 18.04.2001 року, оскільки після набрання 04.12.1997 року вироком законної сили він продовжував перебувати в слідчому ізоляторі, після чого 18.04.2001 року був направлений до установи виконання покарань.

Захисник ОСОБА_4 просив суд клопотання задовольнити та зарахувати засудженому у строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі строк з дня затримання засудженого - 01.03.1995 року по 18.04.2001 року, так як після набрання 04.12.1997 року вироком законної сили засуджений продовжував перебувати в слідчому ізоляторі, після чого 18.04.2001 року був направлений до установи виконання покарань. Крім того, зазначив, що жодних обмежень щодо застосування Закону України від 26.11.2015 року № 838-VІІІ «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» відносно осіб, які засуджені до довічного позбавлення волі, немає.
Прокурор ОСОБА_5 вважає, що клопотання підлягає частковому задоволенню, засудженому слід зарахувати у строк покарання строк попереднього ув`язнення з часу затримання - 01.03.1995 року та по день набрання вироком законної сили - 04.12.1997 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, оскільки з часу набрання вироком законної сили строк попереднього ув`язнення припиняється і засуджений починає відбувати призначене судом покарання.

Суд, дослідивши матеріали клопотання, оглянувши в судовому засіданні матеріали особової справи засудженого, заслухавши думку учасників судового розгляду, дійшов таких висновків.

В судовому засіданні з оглянутої особової справи засудженого встановлено, що відповідно до протоколу про затримання підозрюваного від 01.03.1995 року, 01.03.1995 року було затримано ОСОБА_3 .

Відповідно до постанови слідчого Дніпропетровської транспортної прокуратури від 31.03.1995 року до ОСОБА_3 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Вироком Київського обласного суду від 23.01.1997 року ОСОБА_3 було засуджено за п. п. "а", "е" ст. 93, ст. 17 п. п. "а", "в", "г", "е" ст. 93, ст. 190-1, ч. 1 ст. 222, ч. 2 ст. 145, ч. 2 ст. 80 КК України, з урахуванням положень ст. 42 КК України, до остаточного покарання у виді смертної кари шляхом розстрілу з конфіскацією всього особисто належного йому майна.

Згідно із даним вироком запобіжний захід щодо ОСОБА_3 залишено без змін - тримання під вартою.

Ухвалою Верховного Суду України від 04.12.1997 року вирок Київського обласного суду від 23.01.1997 року, зокрема, в частині відносно ОСОБА_3 змінено, виключено обвинувачення відносно ОСОБА_3 за ст. 17 п. "в" ст. 93 КК України, в решті вирок залишено без змін.

З розпорядження про виконання вироку, що набрав законної сили, вбачається, що вирок Київського обласного суду від 23.01.1997 року набрав законної сили 04.12.1997 року та підлягає негайному виконанню.

Постановою Київського обласного суду від 15.06.2000 року засудженому ОСОБА_3 основне покарання у виді смертної кари замінено на довічне позбавлення волі з утриманням в тюрмі суворого режиму.

Постановою Cтароміського районного суду м. Вінниці від 04.10.2010 року приведено вирок Київського обласного суду від 23.01.1997 року відносно засудженого ОСОБА_3 у відповідність до Кримінального кодексу України в редакції 2001 року. Перекваліфіковано дії ОСОБА_3 зі ст. 190-1 КК України 1960 року на ст. 348 КК України 2001 року, міру покарання залишено без змін та виключено з вироку засудження ОСОБА_3 за ч. 2 ст. 80, ч. 2 ст. 145 КК України 1960 року. В іншій частині вирок Київського обласного суду від 23.01.1997 року відносно ОСОБА_3 залишено без змін.

Суд зазначає, що статтею 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

В статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом, зокрема, a) законне ув`язнення особи після засудження її компетентним судом.
Згідно ч. ч. 1, 4 статті 401 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року вирок набирає законної сили після закінчення строку на касаційне оскарження та внесення касаційного подання, якщо його не було оскаржено чи на нього не було внесено подання. В разі подачі касаційної скарги чи внесення касаційного подання вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи касаційною інстанцією. Обвинувальний вирок виконується після набрання ним законної сили.

Суд зазначає, що статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до положень ч. ч. 3, 4 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи. Якщо після вчинення особою діяння, передбаченого цим Кодексом, закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Зазначені положення Кримінального кодексу України щодо законів, які мають зворотну дію в часі, узгоджуються з міжнародно-правовими актами з цього питання. Так, у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права визначено: якщо після вчинення злочину законом встановлюється більш м`яке покарання, дія цього закону поширюється на даного злочинця (пункт 1 статті 15).

Згідно зі статтею 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року особі не може призначатися покарання, суворіше від того, яке застосовувалося на час вчинення кримінального правопорушення. Європейський суд з прав людини вважає, що стаття 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року є важливою частиною принципу верховенства права. Він також підтвердив, що зазначена стаття Конвенції допускає принцип ретроспективності більш м`якого кримінального закону. На цьому принципі ґрунтується правило, що в разі наявності відмінностей між діючим на час вчинення злочину кримінальним законом та кримінальним законом, що набрав чинності перед винесенням остаточного судового рішення, суди повинні застосовувати той закон, положення якого є більш сприятливими для обвинуваченого (рішення у справі "Скоппола проти Італії" від 17 вересня 2009 року, заява № 10249/03).

Конституційний Суд України у рішенні від 19 квітня 2000 року № 6-рп/2000 звернув, зокрема, увагу на те, що Конституцією України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи (частина перша статті 58). Вказані положення Основного Закону України передбачають загальновизнані принципи дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, а саме: принцип їх безпосередньої дії, тобто поширення тільки на ті відносини, які виникли після набуття чинності законами чи іншими нормативно-правовими актами, та принцип зворотної дії в часі, якщо вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Як зазначив Конституційний Суд України, суть зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів полягає в тому, що їх приписи поширюються на правовідносини, які виникли до набрання ними чинності, за умови, якщо вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26 листопада 2015 року № 838-VIII зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Відповідно до п. 2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону, - цей закон застосовується до всіх осіб, щодо яких на момент набрання чинності цим Законом набрав законної сили обвинувальний вирок, покарання за яким не відбуто повністю.

Відповідно до вимог п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві положення» вказаного Закону цей Закон застосовується за клопотанням засудженої особи, членів її сім`ї або захисника, суду, що виніс зазначений обвинувальний вирок, протягом двох тижнів з дня отримання відповідного клопотання судом або за власною ініціативою суду.

Відповідно до принципу зворотної дії цей Закон застосовується не лише до кримінальних правовідносин, які виникали з приводу зарахування строку попереднього ув`язнення у строк відбування покарання після набрання ним чинності, але й до відповідних правовідносин, які мали місце до набрання ним чинності.

Суд зазначає, що правила складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення згідно положень ст. 72 КК України розповсюджуються на всі види покарань, в тому числі довічне позбавлення волі, оскільки законом будь-яких виключень не передбачено.

Засудження до довічного позбавлення волі, як і до позбавлення волі на певний строк, передбачає конкретне визначення початку відбування цих покарань. Упродовж відбування довічного позбавлення волі законодавством установлені конкретні часові показники, сплив яких змінює правовий статус засудженого до цього покарання. Йдеться, зокрема, а) про виникнення у засудженого до довічного позбавлення волі права на подання клопотання про помилування «після відбуття ним не менше двадцяти років призначеного покарання (частина сьома статті 151 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі КВК); б) про виникнення права на участь у групових заходах освітнього, культурно-масового та фізкультурно-оздоровчого характеру після відбуття п`яти років строку покарання (частина шоста статті 151 КВК); в) про виникнення права на розгляд питання про переведення з одних приміщень камерного типу в інші та з приміщень камерного типу до звичайних жилих приміщень «після фактичного відбуття не менше п`яти років строку покарання» (частина друга статті 151-1 КВК).

Крім того, згідно з частиною другою статті 87 КК України актом помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Законодавцем не заборонено застосування до осіб, яким призначено покарання у вигляді довічного позбавлення волі, положень ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону № 838-VIII від 26.11.2015 р.), оскільки таке зарахування не встановлює строковість призначеного покарання, не скорочує та не змінює термін відбуття покарання, але може впливати на строк, з якого особа має можливість на реалізацію певних прав, передбачених Главою 22 Кримінально-виконавчого кодексу України, які виникають після відбуття певного строку покарання.

Таку ж позицію висловив Верховний Суд України у постанові судової палати у кримінальних справах від 26 жовтня 2017 року № 5-121кс(15)17 а саме, Верховний Суд України дійшов висновку про те, що положення ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII слід тлумачити таким чином, що в ній фактично використане родове поняття позбавлення волі, яке складає зміст відразу двох видів покарань: позбавлення волі на певний строк і довічного позбавлення волі. Відповідно, норма про зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі підлягає застосуванню як до осіб, які засуджені до позбавлення волі на певний строк, так і до тих, які засуджені до довічного позбавлення волі.

Засуджений ОСОБА_3 та його захисник просять суд зарахувати засудженому у строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі строк з дня затримання засудженого - 01.03.1995 року по 18.04.2001 року, так як після набрання 04.12.1997 року вироком законної сили засуджений продовжував перебувати в слідчому ізоляторі, після чого 18.04.2001 року був направлений до установи виконання покарань.

Суд зазначає, що відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення», попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

Відповідно до положень розділу І Закону України від 26.11.2015 року № 838-VІІІ «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» у строк попереднього ув`язнення включається строк:

а) затримання особи без ухвали слідчого судді, суду;

б) затримання особи на підставі ухвали слідчого судді, суду про дозвіл на затримання;

в) тримання особи під вартою як запобіжний захід, обраний суддею, судом на стадії досудового розслідування або під час судового розгляду кримінального провадження;

г) перебування обвинуваченого у відповідному стаціонарному медичному закладі при проведенні судово-медичної або судово-психіатричної експертизи;

ґ) перебування особи, яка відбуває покарання, в установах попереднього ув`язнення для проведення слідчих дій або участі у судовому розгляді кримінального провадження.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до протоколу про затримання підозрюваного від 01.03.1995 року, 01.03.1995 року було затримано ОСОБА_3 .

Відповідно до постанови слідчого Дніпропетровської транспортної прокуратури від 31.03.1995 року до ОСОБА_3 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Вироком Київського обласного суду від 23.01.1997 року ОСОБА_3 було засуджено за п. п. "а", "е" ст. 93, ст. 17 п. п. "а", "в", "г", "е" ст. 93, ст. 190-1, ч. 1 ст. 222, ч. 2 ст. 145, ч. 2 ст. 80 КК України, з урахуванням положень ст. 42 КК України, до остаточного покарання у виді смертної кари шляхом розстрілу з конфіскацією всього особисто належного йому майна.

Згідно із даним вироком запобіжний захід щодо ОСОБА_3 залишено без змін - тримання під вартою.

Ухвалою Верховного Суду України від 04.12.1997 року вирок Київського обласного суду від 23.01.1997 року, зокрема, в частині відносно ОСОБА_3 змінено, виключено обвинувачення відносно ОСОБА_3 за ст. 17 п. "в" ст. 93 КК України, в решті вирок залишено без змін.

З розпорядження про виконання вироку, що набрав законної сили, вбачається, що вирок Київського обласного суду від 23.01.1997 року набрав законної сили 04.12.1997 року та підлягає негайному виконанню.

Постановою Київського обласного суду від 15.06.2000 року засудженому ОСОБА_3 основне покарання у виді смертної кари замінено на довічне позбавлення волі з утриманням в тюрмі суворого режиму.

Отже, в судовому засіданні встановлено, що запобіжний захід щодо ОСОБА_3 у вигляді тримання під вартою, діяв з дня його затримання - 01.03.1995 року по 04.12.1997 року, тобто по день винесення ухвали Верховним Судом України та набрання вироком законної сили.

Після набрання вироком Київського обласного суду від 23.01.1997 року законної сили, процесуальний статус ОСОБА_3 змінився з обвинуваченого (підсудного) на засудженого, після чого засуджений ОСОБА_3 розпочав відбувати призначене судом покарання.

Наразі засуджений відбуває покарання у Державній установі "Вінницька установа виконання покарань (№1)".

З оглянутої в судовому засіданні особової справи засудженого суд не вбачає жодних правових підстав для зарахування у строк покарання засудженому ОСОБА_3 строку попереднього ув`язнення саме по 18.04.2001 року. Доказів перебування засудженого в даний період у відповідному стаціонарному медичному закладі при проведенні судово-медичної або судово-психіатричної експертизи; перебування в установах попереднього ув`язнення для проведення слідчих дій або участі у судовому розгляді кримінального провадження, в матеріалах особової справи не міститься.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що клопотання є частково обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню, засудженому ОСОБА_3 слід зарахувати у строк покарання строк попереднього ув`язнення з дня його затримання - 01.03.1995 року по день набрання вироком законної сили - 04.12.1997 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Керуючись Законом України «Про попереднє ув`язнення», Законом України від 26.11.2015 року № 838-VІІІ «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання», ст. ст. 369-372, 376, 537, 539 КПК України, -

УХВАЛИВ:
Клопотання захисника засудженого ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 про перерахунок терміну попереднього ув`язнення засудженому ОСОБА_3 відповідно до Закону України від 26.11.2015 року № 838-VІІІ «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» - задовольнити частково.

ОСОБА_3 , засудженому вироком Київського обласного суду від 23.01.1997 року, з урахуванням ухвали Верховного Суду України від 04.12.1997 року та постанови Староміського районного суду м. Вінниці від 04.10.2010 року, за п. п. "а", "е" ст. 93, ст. 17 п. п. "а", "г", "е" ст. 93, ст. 348, ч. 1 ст. 222 КК України, з урахуванням ст. 42 КК України, до покарання у виді смертної кари - розстрілу з конфіскацією майна;

постановою Київського обласного суду від 15.06.2000 року ОСОБА_3 замінено основне покарання у виді смертної кари на покарання у виді довічного позбавлення волі,

- зарахувати у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 01.03.1995 року по 04.12.1997 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Суддя