Дата документу 25.10.2019 Справа № 554/9398/19
УХВАЛА
іменем України
25 жовтня 2019 року м.Полтава

Слідчий суддя Октябрського районного суду м.Полтави ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

заявника ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м.Полтаві скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань,-

В С Т А Н О В И В:

18 жовтня 2019 року до Октябрського районного суду м.Полтави надійшла вищезазначена скарга ОСОБА_3 на бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, в порядку ст.303 КПК України, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Скарга мотивована тим, 03.10.2019 року заявник ОСОБА_3 звернувся до ТУ ДБР, розташованого у м.Полтаві, із заявою про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.375, ч.2 ст.376-1 КК України, вчинених, на його думку, суддею Чутівського районного суду Полтавської області ОСОБА_4 , а також керівником апарату та секретарем цього суду, у якій зазначив про обставини нібито втручання в роботу автоматизованої системи документообігу суду, вчинене службовою особою за попередньою змовою групою осіб, та постановлення суддею завідомо неправосудних рішень.

Вказує, що заява про вчинення злочинів була отримана органом досудового розслідування 07.10.2019 року. Вважає, що відомості, викладені в заяві, повинні були негайно, ал е не пізніше 24 годин після подання заяви вноситись до ЄРДР. Проте, після отримання вказаної заяви ТУ ДБР, розташованого у м.Полтаві, жодних дій, спрямованих на внесення відомостей до ЄРДР та здійснення досудового розслідування даним органом досудового розслідування всупереч ст.214 КПК України не вчинялося. На підставі викладеного, ОСОБА_3 просить скаргу задовольнити та зобов`язати Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, внести відомості за його заявою від 03.10.2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати досудове розслідування; витяг з ЄРДР про реєстрацію даної заяви надіслати як потерпілому ОСОБА_3 на його адресу; негайно прийняти і зареєструвати заяву про визнання потерпілим ОСОБА_3 у кримінальному провадженні, відкритому за ознаками злочинів, передбачених ч.2 ст.375, ч.2 ст.376-1 КК України; надіслати документ, що підтверджує прийняття і реєстрацію заяви про визнання потерпілим ОСОБА_3 за його адресою.

У судовому засіданні, призначеному в режимі відеоконференції, заявник ОСОБА_3 скаргу підтримав у повному обсязі та просив задовольнити з підстав, викладених у скарзі.

Слідчий Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, надавши до суду заяву про розгляд скарги без участі представника органу досудового розслідування. У даній заяві зі скаргою не погодився, заперечував щодо доводів заявника з приводу наявності об`єктивних даних, які свідчать про вчинення кримінального правопорушення за його заявою, оскільки відсутні фактичні дані (а.с.30).

Відповідно до ч.3 ст.306 КПК України відсутність слідчого не є перешкодою для розгляду скарги.

Заслухавши пояснення заявника, дослідивши матеріали скарги в їх сукупності та взаємному зв`язку, слідчий суддя вважає відмовити у задоволенні скарги з таких підстав.

Положеннями ч.1 ст.24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, визначений ч.1 ст.303 КПК України. Зокрема, у відповідності до п.1 ч.1 ст.303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР.

Згідно з ч.1 ст.214 КПК України бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, означає невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР впродовж 24 годин після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

Як вбачається з матеріалів скарги, та встановлено в судовому засіданні, заявник ОСОБА_3 звернувся в порядку ст.214 КПК України до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, із заявою від 03.10.2019 року про вчинення злочинів, передбачених ч.2 ст.375, ч.2 ст.376-1 КК України, та просив внести до ЄРДР відповідні відомості та провести досудове розслідування за фактами, викладеними у заяві, зокрема, щодо можливого вчинення кримінальних правопорушень суддею Чутівського районного суду Полтавської області ОСОБА_4 , а також керівником апарату та секретарем цього ж суду. У даній заяві ОСОБА_3 зазначив про обставини, які на його думку, свідчать про нібито втручання в роботу автоматизованої системи документообігу суду, вчинене службовою особою за попередньою змовою групою осіб, та постановлення суддею завідомо неправосудних рішень у справах за участю заявника, що завдало значної матеріальної шкоди заявнику. У зв`язку з цим, просив внести відомості до ЄРДР та розпочати досудове розслідування за фактами, викладеними у заяві, визнавши його потерпілим (а.с.4-15).

Дану заяву засобами поштового зв`язку отримано адресатом - Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, 07.10.2019 року (а.с.16, 17), та, як вказує заявник у скарзі, викладені у заяві факти не були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Підставами вважати заяву такою, що містить відомості про злочин, є наявність в ній об`єктивних даних, які дійсно свідчать про ознаки злочину. Якщо у заяві чи повідомленні таких даних немає, то обставини викладені в них не можуть вважатися такими, які мають бути обов`язковими для внесення до ЄРДР.

Системний аналіз положень ст.ст. 214, 303 КПК України, свідчить про те, що предметом судового контролю слідчого судді може бути бездіяльність слідчого чи прокурора щодо невнесення відомостей до ЄРДР після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, тобто саме заява чи повідомлення про кримінальне правопорушення є передумовою для внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР та для початку досудового розслідування в кримінальному провадженні, і вказана заява чи повідомлення повинна містити достатні дані про наявність ознак кримінально-караного діяння.

Пунктом 1.2 розділу ІІ Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого наказом Генерального прокурора України №69 від 17.08.2012 року, встановлено, що відомості про кримінальне правопорушення, викладені у заяві, повідомленні чи виявлені з іншого джерела повинні відповідати вимогам пункту 4 частини 5 статті 214 КПК України, зокрема мати короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення. До Реєстру підлягають внесенню відомості, які характеризують кримінальне правопорушення (п.2.2 розділу ІІ положення).

Положення ст.214 КПК України перебувають у взаємозв`язку з ч.1 ст.2 КК України, згідно з якою підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом, і саме тому фактичні дані, які вказують на ознаки складу злочину - кримінального правопорушення, мають бути критерієм внесення його до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Зазначені положення кримінального процесуального закону та закону про кримінальну відповідальність свідчать про те, що реєстрації в Єдиному реєстрі досудових розслідувань підлягають не будь-які заяви чи повідомлення, а лише ті з них, які містять достатні відомості про кримінальне правопорушення (злочин).

Отже, критерієм, що дає змогу вважати заяву про злочин такою, що підлягає внесенню до ЄРДР, є наявність в ній об`єктивних даних, які дійсно свідчать про вчинення кримінального правопорушення. Такими даними є фактичне існування доказів, що підтверджують реальність конкретної події злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину). Якщо у заявах чи повідомленнях таких даних немає, то вони не можуть вважатися такими, які мають бути обов`язково внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Не зважаючи на те, що ст.214 КПК України прямо не передбачено проведення перевірки щодо змісту заяви, повідомлення, але виходячи з положень ч.5 ст.214 КПК України, змісту таких відомостей має бути надана належна оцінка.

Повноваженнями щодо оцінки відомостей, наведених у заяві або повідомленні, чи виявлених з іншого джерела, як таких, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наділені слідчий, прокурор.

Оскільки чинним КПК України передбачена можливість оскаржити дії, бездіяльність слідчого, то у слідчого судді виникають повноваження щодо перевірки правильності висновку слідчого за результатами такої оцінки.

Вказане відповідає основним положенням цього Кодексу, зокрема п.18 ст.3 КПК України, відповідно до якого до повноважень слідчого судді належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю з дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

Відповідно до ст.7 КПК України в якості загальної засади кримінального провадження проголошено змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Заявник вказував на те, що зазначені в заяві дії судді Чутівського районного суду Полтавської області щодо можливого, на його думку, ухвалення завідомо неправосудних рішень за ознакою їх постановлення незаконним складом суду, а також дії керівника апарату та секретаря цього суду свідчать нібито про втручання в роботу автоматизованої системи документообігу суду, вчинене службовою особою за попередньою змовою групою осіб, підлягають кваліфікації за ч.2 ст.375 та ч.2 ст.376-1 КК України.

При цьому, заявником у поданій заяві наводяться виключно власні міркування та припущення щодо вчинення порушень суддею та працівниками апарату суду, оскільки злочинність таких дій не підтверджується достатніми об`єктивними даними, обґрунтованими та допустимими доказами.

В даному контексті варто враховувати, що основним складовим елементом об`єктивної сторони будь-якого злочину є його суспільна небезпечність. Злочин серед інших правопорушень характеризується найвищим ступенем суспільної небезпечності і саме це дозволяє відмежовувати його від близьких за об`єктивними і суб`єктивними ознаками інших правопорушень (адміністративних, дисциплінарних та інших).

Більш того, у своїй заяві заявник зазначає про обставини, які стосуються процедури судового розгляду справ суддею Чутівського районного суду Полтавської області, за його участю.

Відповідно до положень ст.48 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання у діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і має наслідком відповідальність, установлену законом.

Частиною 2 ст.126 Конституції України визначено гарантії незалежності і недоторканності суддів, згідно з якими вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється, що означає заборону будь-яких дій стосовно суддів незалежно від форми їх прояву з боку державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, установ, організацій, громадян та їх об`єднань, юридичних осіб з метою перешкодити виконанню суддями професійних обов`язків чи схилити їх до винесення неправосудного рішення. Заборона впливу на суддів у будь-який спосіб поширюється на весь час обіймання ними посади судді.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях від 24 червня 1999 р. № 6-рп/99, від 20 березня 2002 р. № 5-рп/2002, від 1 грудня 2004 р. № 19-рп/2004, від 1 грудня 2004 р. № 20-рп/2004, від 11 жовтня 2005 р. № 8-рп/2005, від 18 червня 2007 р. № 4-рп/2007, від 22 травня 2008 р. № 10-рп/2008, від 3 червня 2013 р. № 3-рп/2013, послідовно підтвердив викладені ним правові позиції щодо гарантій незалежності суддів з урахуванням міжнародних стандартів, закріплених у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 р., ратифікованій Верховною Радою України 17 липня 1997 р., та в низці інших міжнародних документів, а саме: «Основні принципи незалежності судових органів», ухвалені резолюціями 40/32 від 29 листопада 1985 р. та 40/146 від 13 грудня 1985 р. Генеральної Асамблеї ООН, «Процедури ефективного здійснення Основних принципів незалежності судових органів», затверджені 24 травня 1989 р. Резолюцією 1989/60 Економічної і Соціальної Ради ООН, Європейська хартія «Про статус суддів» від 10 липня 1998 р.,Рекомендації № (94) 12 Комітету міністрів Ради Європи "Незалежність, дієвість та роль суддів" від 13 жовтня 1994 р. та інших.

Як зазначено в п.10. Постанови Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 року №8 «Про незалежність судової влади» відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всі території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийняті позовів та заяв з таким предметом.

Верховний Суд України в постанові від 15.04.2008 року у справі №21-319во07 зазначив: «законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суду, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти суду чи судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя і посяганням на процесуальну незалежність суду».

Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним порядком у справі не допускається.

Втручанням у діяльність судових органів слід розуміти вплив на суддю у будь-якій формі (прохання, вимога, вказівка, погроза, підкуп, насильство, критика судді в засобах масової інформації до вирішення справи у зв`язку з її розглядом тощо) з боку будь-якої особи з метою схилити його до вчинення чи невчинення певних процесуальних дій або ухвалення певного судового рішення. При цьому не має значення, за допомогою яких засобів, на якій стадії процесу та в діяльність суду якої інстанції здійснюється втручання (пункти 10 і 11).

Вбачається, що заявник, звернувшись із заявою до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, та оскаржуючи бездіяльність посадових осіб вказаного органу, фактично намагається оскаржити відповідні судові рішення, винесені при здійсненні правосуддя за результатами розгляду відповідних справ, що здійснюється поза передбаченого процесуальним законом порядку оскарження судових рішень, та може мати наслідком втручання у діяльність судді, з використанням механізму оскарження бездіяльності слідчого, передбаченого ст.303 КПК України.

Беручи до уваги пов`язаність зазначених обставин, наведені заявником доводи зводяться до непогодження із процесуальними рішеннями та діями суду, а порядок оскарження таких судових рішень передбачений процесуальним законодавством, а відтак не можуть слугувати підставами для внесення відомостей до ЄРДР, оскільки переслідують мету ініціювання кримінального провадження та проведення досудового розслідування поза межами належної правової процедури.

Між тим, з питань можливих порушень при здійсненні своєї професійної діяльності як судді, на чому наголошується у скарзі, то такі вимоги становлять самостійний предмет оскарження в порядку дисциплінарного провадження з питань можливої протиправності дій судді у зв`язку з обставинами, наведеними заявником, за наявності для цього підстав дисциплінарної відповідальності судді.

Зазначене вказує на те, що на теперішній час в достатній мірі не вичерпані правові можливості процесуального контролю та захисту заявником своїх прав та законних інтересів.

Однак, заявником не надано до суду будь-яких відомостей щодо відповідних звернень до компетентних органів з наведених питань, у свою чергу, посилання заявника у поданій скарзі, зокрема, на обставини незаконного втручання конкретних в автоматизовану систему документообігу суду не можна вважати обгрунтованими, оскільки суду не надано будь-яких підтверджень таких фактів.

Отже, доводи ОСОБА_3 у заяві від 03.10.2019 року є його особистою оцінкою дій вказаних посадових осіб і ґрунтуються лише на припущеннях щодо можливої протиправності дій, та не підтверджуються достатніми об`єктивними даними, обґрунтованими та допустимими доказами, а тому не відповідають вимогам ст.214 КПК України.

Таким чином, незважаючи на те, що заявник вважає заяву від 03.10.2019 року повідомленням про вчинення вищевказаними посадовими особами кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.375, ч.2 ст.376-1 КК України, проте остання за своїм змістом не містить фактичних даних, які вказують на ознаки складу вищезазначених злочинів. А тому така заява, з огляду на її зміст, в даному випадку не є безумовною підставою для внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що, в свою чергу, унеможливлює автоматичне внесення відомостей до ЄРДР за вказаною кваліфікацією дій, про що просить заявник.

Також слід зауважити, що посилання заявника на вимоги ч.4 ст.214 КПК України, відповідно до якої відмова у прийнятті та реєстрації заяви про кримінальне правопорушення не допускається, не є підставою для обов`язкового внесення відомостей до ЄРДР, якщо така заява не відповідає вимогам кримінального процесуального законодавства, оскільки ця норма стосується лише процедури прийняття такої заяви.

Отже, згідно наведених вище норм законодавства за таким повідомленням про внесення відомостей до ЄРДР Територіальним управлінням ДБР, розташованим у місті Полтаві, не порушено вимог кримінального процесуального законодавства, що регламентують порядок розгляду заяв та повідомлень про кримінальні правопорушення.

Згідно з вимогами ст.307 КПК України за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого слідчим суддею постановляється ухвала про скасування рішення слідчого, зобов`язання припинити дію, зобов`язання вчинити певну дію, відмову у задоволенні скарги.

Враховуючи вищезазначене, слідчий суддя дійшов до висновку про відсутність законодавчо визначених підстав для внесення заяви ОСОБА_3 від 03.10.2019 року до ЄРДР, а тому в задоволенні вимог даної скарги необхідно відмовити.

За відсутності підстав для внесення відомостей до ЄРДР не підлягають задоволенню і похідні вимоги скарги ОСОБА_3 , що стосуються визнання його потерпілим, а також направлення на його адресу витягів з ЄРДР.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 22, 24, 214, 303-307, 309, 376 КПК України, слідчий суддя

У Х В А Л И В:

Відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_3 на бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: ОСОБА_1