УХВАЛА
13 червня 2019 року

м. Київ
справа № 476/921/17

провадження № 51-2926 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 квітня 2018 року,
встановив:
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 просить скасувати вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 квітня 2018 року та вирішити питання щодо призначення йому захисника в суді касаційної інстанції.
Однак касаційна скарга не відповідає вимогам, передбаченим ст. 427 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК).
Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 427 КПК в касаційній скарзі зазначається обґрунтування вимог особи, яка її подає, із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування чи зміни судових рішень є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК); неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК); невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст. 414 КПК).

Тобто суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Тому скаржник, заперечуючи законність постановлених у кримінальному провадженні судових рішень, має конкретно вказати в чому саме полягають допущені, на його думку, істотні порушення норм права, які відповідно до ст. 438 КПК є підставами для скасування чи зміни судових рішень, тобто навести правове обґрунтування заявлених вимог.

Однак всупереч вищевказаному засуджений ОСОБА_4 у касаційній скарзі, зазначаючи про свою незгоду із кваліфікацією його дій, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, як підставу, передбачену п. 2 ч. 1 ст. 438 КПК, для скасування оскаржуваного судового рішення доводів на обґрунтування зазначеної позиції з урахуванням положень ст. 413 цього Кодексу не наводить.

Натомість засуджений в обґрунтування незаконності оскаржуваного рішення по суті заперечує правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження, що в силу статей 433, 438 КПК не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

При цьому у мотивувальній частині касаційної скарги засуджений фактично просить надати іншу оцінку доказам у кримінальному провадженні, ніж ту, яку вони отримали в результаті розгляду судами першої та апеляційної інстанцій, що не входить до повноважень касаційного суду.
До того ж, як убачається з доданих до касаційної скарги копій судових рішень, ухвалою апеляційного суду оскаржуваний вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_4 було залишено без змін, однак засуджений у касаційній скарзі не зазначає, яких конкретно порушень закону було допущено судом апеляційної інстанції, які відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК були б підставами для скасування вказаної ухвали з урахуванням положень статей 370, 404, 412-414, 419 цього Кодексу.

Крім того, зазначена у скарзі вимога засудженого до касаційного суду сформульовано без урахування положень ст. 436 КПК, якою визначено повноваження цього суду за наслідками розгляду касаційної скарги. Так, суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право: залишити судове рішення без зміни, а касаційну скаргу - без задоволення; скасувати судове рішення і призначити новий розгляд у суді першої чи апеляційної інстанції; скасувати судове рішення і закрити кримінальне провадження; змінити судове рішення.

Як убачається зі змісту касаційної скарги, ОСОБА_4 оспорює вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду, однак всупереч вищезазначеної норми закону, просить скасувати лише вирок місцевого суду щодо нього та перекваліфікувати його дії з ч. 3 ст. 187 на ч. 3 ст. 186 Кримінального кодексу України.
Звертаємо увагу і на те, що 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким, відповідно, внесено зміни до КПК і визначено, що судом касаційної інстанції є Верховний Суд. Однак засуджений неправильно зазначив найменування суду касаційної інстанції, до якого він подає касаційну скаргу.
Також засудженому ОСОБА_4 слід врахувати, що вирішення клопотання про призначення йому захисника судом касаційної інстанції можливе лише після відкриття касаційного провадження, на етапі підготовки касаційного розгляду.
Одночасно колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 14, ч. 1 ст. 18 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» засуджений до покарання у вигляді позбавлення волі має право звернутися про надання одного з видів правових послуг безпосередньо до Центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги або до територіального органу юстиції за місцем його перебування.

Оскільки касаційна скарга не відповідає вимогам, передбаченим ст. 427 КПК, суд касаційної інстанції вважає за необхідне на підставі ч. 1 ст. 429 цього Кодексу залишити скаргу без руху й установити строк для усунення допущених недоліків, що не може перевищувати п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали особою, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись ч. 1 ст. 429 КПК, Верховний Суд

постановив:
Залишити без руху касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4
і встановити п`ятнадцятиденний строк із дня отримання ухвали на усунення зазначених у ній недоліків.
У разі невиконання викладених в ухвалі вимог касаційну скаргу буде повернуто особі, яка її подала.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3