ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/1645/19 Номер провадження 11-кп/814/1084/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2019 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
потерпілої ОСОБА_7
потерпілої ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_9
захисника обвинуваченого ОСОБА_10
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві матеріали кримінального провадження № 0002577 від 14 жовтня 2018 року, відносно

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця м. Полтави, неодруженого, студента ННТІБ м. Полтави, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України

за апеляційною скаргою ОСОБА_7 в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_11 на вирок Київського районного суду м. Полтави від 19 липня 2019 року,-

ВСТАНОВИЛА:
Вироком Київського районного суду м. Полтави від 19 липня 2019 року ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді двох років обмеження волі з позбавленням права керування транспортним засобом на два роки.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_9 від відбування призначеного основного покарання у виді обмеження волі, якщо він протягом двох років не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього вироком суду обов`язки.

Зобов`язано ОСОБА_9 протягом іспитового строку періодично з`являтися для реєстрації в органи з питань пробації та повідомляти зазначені органи про зміну місця проживання та роботи.

Позов прокурора задоволено та стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави в особі бюджетно-фінансового управління виконавчого комітету Полтавської міської ради - 2 709,18 грн.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 в рахунок відшкодування моральної шкоди 20 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_8 в рахунок відшкодування моральної шкоди 20 000 грн.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в частині стягнення з ОСОБА_9 завданої матеріальної шкоди відмовлено в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_9 за проведення експертиз судові витрати на користь держави в розмірі 2 002 грн.

Речовий доказ у вигляді автомобіля «ВАЗ 21099» д. н. з. « НОМЕР_1 » повернуто власнику ОСОБА_12 .
Рішення районного суду мотивовано тим, що ОСОБА_13 14 жовтня 2018 року близько 19 години, перебуваючи за кермом автомобіля марки «ВАЗ-21099» державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Майдан Незалежності в м. Полтаві зі сторони вул. Театральна у напрямку вул. Соборності, та на перехресті вул. Майдан Незалежності та вул. Покровська, не вибрав безпечної швидкості, не дав дорогу та здійснив наїзд на чотирьох пішоходів ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , які переходили проїжджу частину по нерегульованому пішохідному переходу зліва направо по напрямку руху автомобіля.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_7 , згідно висновку судово-медичної експертизи №15 від 23 січня 2019 року, спричинено тілесні ушкодження у вигляді: закритих переломів верхньої третини правої малогомілкової кістки та зовнішнього краю правої ключиці зі зміщенням, набряку м`яких тканин правого колінного суглобу, які кваліфікуються як ушкодження середнього ступеню тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я. ОСОБА_11 , згідно висновку судово-медичної експертизи № 14 від 23 січня 2019 року, спричинено тілесні ушкодження у вигляді: переломів лобкової та сідничної кісток тазу без зміщення, з частковим розривом зони росту між клубовою та лобковою кістками зліва, закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, гематом та саден шкіри обличчя, які кваліфікуються як ушкодження середнього ступеню тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я. ОСОБА_8 , згідно висновку судово-медичної експертизи № 16 від 24 січня 2019 року, спричинено тілесні ушкодження у вигляді: саден шкіри голови та лівого колінного суглобу, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження. ОСОБА_14 , згідно висновку судово-медичної експертизи № 59 від 30 січня 2019 року, спричинено тілесні ушкодження у вигляді: забійні рани м`яких тканин лівої кисті та забоїв, саден шкіри обох верхніх та нижніх кінцівок, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Порушення правил безпеки дорожнього руху ОСОБА_9 знаходяться у причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою та настанням наслідків у вигляді отримання тілесних ушкоджень потерпілих.

Не погодившись із зазначеним рішення суду, ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в частині призначення покарання ОСОБА_9 та в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 про стягнення на її користь 63 063 грн. додаткових витрат на санаторно курортне лікування та 7 276 грн 68 коп. втраченого заробітку. Просить стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 та ОСОБА_11 завдану внаслідок злочину шкоду в розмірі 63 063 грн. додаткових витрат на санаторно курортне лікування і 7 276 грн. 68 коп. втраченого заробітку та призначити йому покарання у вигляді обмеження волі на строк 3 роки з позбавленням права керування транспортним засобом на строк 3 роки, та просить не застосовувати до обвинуваченого ст. 75 КК України.
Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам та невірно застосовано ЗУ «Про кримінальну відповідальність».

Зазначає, що судом не взято до уваги зміст договору про страхування цивільної відповідальності обвинуваченого, оскільки відповідно до п. 2.1.3. договору страхування, даний випадок не відноситься до страхових випадків. Відзначила, про байдужість обвинуваченого до вчиненого злочину, оскільки він особисто не відшкодовував завданої шкоди, вибачення не просив, не відвідував у лікарні, не цікавився самопочуттям, а в матеріалах справи відсутня характеристика з місця навчання. Тому, необхідно стягнути з обвинуваченого витрати понесені потерпілими та призначити більш суворе покарання без застосування ст. 75 КК України.

У запереченнях на апеляційну скаргу потерпілої, обвинувачений просить відмовити у задоволенні її апеляційної скарги, посилаючись на те, що в силу свого стану здоров`я не міг відвідувати потерпілих у лікарні, частково відшкодував заподіяну шкоду, щиро розкаюється у вчиненому та просив вибачення у потерпілих. Вважає вирок суду законним та обгрунтованим.

Заслухавши доповідача, позицію сторін, дослідивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого злочину та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 286 КК України стосовно яких, відповідно до вимог ст. 349 КПК України судом першої інстанції докази не досліджувались не оспорюються, а тому, суд апеляційної інстанції судове рішення в цій частині не переглядає.

Отже, перегляд здійснюється в межах апеляційної скарги, а саме лише в частині відмови відшкодування матеріальної шкоди та призначення покарання.

Що стосується призначеного ОСОБА_9 покарання із застосуванням ст. 75 КК України, то колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до ст. 75 ч. 1 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Доводи ОСОБА_7 про неправильне застосування ст. 75 КК України і як наслідок невідповідність призначеного судом першої інстанції покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості не відповідають фактичним обставинам справи та не спростовують висновки суду щодо призначеного ОСОБА_9 основного покарання із застосуванням ст. 75 КК України.

При вирішенні питання щодо виду та розміру призначеного ОСОБА_9 покарання суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є злочином невеликої тяжкості, вчинено з необережності, наявність пом`якшуючої обставини, а саме його щире каяття та відсутність обтяжуючих обставин, частково відшкодовано завдану потерпілій ОСОБА_7 шкоду, до кримінальної відповідальності не притягався, є студентом ННТІБ м. Полтави, має постійне місце проживання, на спеціальних обліках не перебуває.

Врахувавши, всі зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення і перевиховання ОСОБА_15 без обмеження його волі, звільнивши його від відбуття основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням, поклавши на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Отже, покарання обвинуваченому ОСОБА_9 призначено судом першої інстанції відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів, відповідає справедливому балансу між загальними інтересами суспільства й вимогам захисту основоположних прав особи. Отже, призначене покарання обвинуваченому за ч.1 ст. 286 КК України відповідає вимогам статей 50, 65 КК України та є справедливим.

Колегією суддів враховано і практику рішень Європейського суду з прав людини. В справі "Скополла проти Італії" від 17 вересня 2009 року, суд зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. Також у справі "Ізмайлов проти Росії" від 16 жовтня 2008 року суд встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості і не ставити особистий і надмірний тягар для особи.

Стосовно відмови в частині компенсації матеріальної шкоди потерпілим, то колегія суддів зазначає наступне.

Цивільний позов розглядається у кримінальному провадженні за правилами визначеними КПК України і при цьому застосовуються норми ЦПК України.

Відповідно до ст. 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Тобто, вказані вимоги закону передбачають можливість залучення співвідповідача у справі лише за клопотанням позивача.

Судом було роз`яснено право потерпілої на залучення страхову компанію в якості співвідповідача, на що та відмовилася.

Потерпілі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 звернулися з цивільними позовами про відшкодування шкоди до обвинуваченого ОСОБА_9 .

Ухвалою суду від 10 квітня 2019 року до участі у справі в якості третьої особи залучено Товариство з додатковою відповідальністю «Страхове Товариство «Домінанта» (а.с. 58).

Керуючись постановою Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/18006/15-ц від 04 липня 2018 року ст. 1191 ЦК України та ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у ст. 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Отже, в даному кримінальному провадженні судом першої інстанції надано належну оцінку наявному у матеріалах провадження полісу обов`язкового страхування № АК 8996519 ТОВ «Страхове Товариство «Домінанта» (т.1 а. с. 56) та, що розмір завданої шкоди потерпілим не перевищує ліміт відповідальності страховика.

Отже, постановивши вирок суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позовні вимоги потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в частині відшкодування завданої матеріальної шкоди задоволенню не підлягають, оскільки пред`явлені до неналежного відповідача.

Решта доводів апелянта безпідставними, та не спростовують рішення суду першої інстанції. Істотних порушень процесуального закону, які б потягли безумовне скасування судового рішення по справі не встановлено.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потерпілої підлягають залишенню без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без змін.

Керуючись 404, 405, 407, КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_7 в своїх інтересах та інтересах потерпілої малолітньої ОСОБА_11 - залишити без задоволення, а вирок Київського районного суду м. Полтави від 19 липня 2019 року відносно ОСОБА_9 - без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту оголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її оголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4